prop · H403116 · 2017-02-28 00:00:00 — torde det förhålla sig så att ett föremål som har vetenskaplig be- tydelse eller betydelse för forskning också hänför sig till något av de tidigare nämnda bedömningskriterierna, men det kan inte uteslutas att det kan finnas föremål som annars har betydelse för forskning. heller uteslutas att de av annan synnerlig anledning bör bevaras i landet. Regeringen ser därför ett behov av att införa en sådan sista generellt Bedömningskriterierna införs som en ny 10 a §. Enligt 3 kap. 17 § fjärde stycket lagen (2011:423) om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen får egendom som erhållits vid verkställigheten av ett beslut om förverkande och som utgör svenska kulturföremål som avses i 6 kap. 2 § kulturmiljö- lagen inte i något fall överlämnas till en annan medlemsstat. myndighet att besluta om överlämnande ska ske eller inte är Kronofog- För att skyddet för kulturföremål som är av stor bety- delse för kulturarvet i i 5 kap. kulturmiljölagen ska återspeglas i denna lag bör det vara samma föremål som inte får föras ut enligt be- stämmelserna i 5 kap. kulturmiljölagen som inte heller ska få överlämnas enligt ovan nämnda bestämmelse. Detta är också i enlighet med syftet i rådets rambeslut av om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande (2006/783/RIF). föremål som bör skyddas är således sådana kultur-föremål för vilka en ansökan om utförseltillstånd har avslagits eller som vid en prövning skulle ha avslagits. För att i de situationer då en Prop. 2016/17:116 tillämpning av bestämmelsen i fråga aktualiseras ska kunna ta ställning till om ett kulturföremål kan överlämnas bör myndigheten samråda med och vid behov inhämta yttrande från . Denna sam- rådsskyldighet bör föreskrivas i förordning. 9.4Avyttring av konstverk i Statens konstråds ägo Regeringens bedömning: Konstverk som tagits om hand av enligt förordningen om vård av statens konst och som inte bedöms kunna komma till användning i statens verksamhet bör kunna avyttras av myndigheten med stöd av bestämmelserna i budgetlagen och förordningen om försäljning och byte av statens lösa egendom. Frågan om överlåtelse genom gåva av sådana konstverk bör regleras i förordning. Skälen för regeringens bedömning har tillsyn över all konst som tillhör staten och som finns hos statliga myn- har antalet lagerställda konstverk hos Statens konstråd ökat mycket kraftigt på grund av returer från myndigheter som har lagts ned, ombildats eller skaffat nya lokaler. har krävt extra resurser i form av personal och lagerlokaler. konstråd har ansvar för hanteringen enligt förordningen (1990:195) om vård av statens konst, men har därutöver inget uppdrag med avseende på den aktuella konsten. Myndigheten kan med stöd av förordningen an- tingen ge konstverken nya placeringar eller överföra dem till t.ex. statliga Många av dessa konstverk är inte av sådan art att de kan återan- vändas eller av sådant konstnärligt intresse att de bör överföras till stat- liga museers samlingar. Myndigheten har inget uttalat uppdrag att I en rapport som tagits fram på uppdrag av , För- säljning av statliga konstverk (Ku2013/01861/KI), analyseras förutsätt- ningar, genomförande och konsekvenser av att försälja och på annat sätt avyttra konstverk ur Statens konstråds konstlager. stem bedöms i rapporten inte ge fullt utrymme för myndigheten att på ett effektivt sätt avyttra sådana konstverk (se s. 9 f.). har dock enligt nuvarande regelverk (se avsnitt 7.2.8) en generell möjlig- het att överlåta lös egendom genom försäljning och byte. ter i fråga om lös egendom av nu aktuellt slag att den inte längre behövs för statens verksamhet eller blivit obrukbar. I många fall måste dessa förutsättningar kunna antas vara uppfyllda när det gäller de konstverk som här är aktuella. tagits om hand av enligt förordningen om vård av sta- tens konst och som inte bedöms kunna komma till användning i statens verksamhet kan således avyttras av myndigheten med stöd av bestäm- melserna i budgetlagen (2011:203) och förordningen (1996:1191) om försäljning och byte av statens lösa egendom. Bland de lagerställda konstverken återfinns dock sannolikt även ett re- lativt stort antal konstverk som inte kan överlåtas enligt de förutsätt- ningar som anges i förordningen om överlåtelse av statens lösa egendom 2016/17:116 eftersom de inte betingar något marknadsvärde, alternativt betingar ett så lågt marknadsvärde att försäljning inte kan motiveras utifrån affärsmäss- iga överväganden. För dessa fall bör en reglering tas fram som medger överlåtelse även genom gåva till lämpliga mottagare inom det allmänna, under förutsättning att verken saknar marknadsvärde eller om försälj- ningskostnaderna bedöms överstiga intäkterna. Lämpliga mottagare kan vara kommuner, institutioner inom utbildningsväsendet och andra offent- liga verksamheter. Överlåtelse bör inte kunna ske till enskilda personer och privata verksamheter. Regeringen bedömer att frågan om överlåtelse genom gåva av konstverk som tagits om hand av men inte längre behövs för statens verksamhet bör regleras i förordning. Bud- getlagen medger att sådana föreskrifter meddelas av regeringen. Rege- ringen har för avsikt att meddela sådana föreskrifter. Bevarande av analog film Regeringens bedömning: Stiftelsen bör ges i uppdrag att utreda och föreslå hur ett samlat ansvar för bevarande av analog film bör utformas. Skälen för regeringens bedömning: I den aktuella diskussionen om det audiovisuella arvet ligger fokus framför allt på digitaliseringsarbetet. kvarstår behovet av att bevara och tillgängliggöra analoga För att på bästa sätt genomföra digitaliseringen krävs kun- skaper om det analoga materialet, dels för att välja rätt material att utgå ifrån, dels för att den digitala kopian i möjligaste mån ska efterlikna det Korrekt förvarad i klimatkontrollerade arkiv har analog film en teore- tisk livslängd på många . En del äldre film har en materialbas av brandfarlig nitrat och behöver omkopieras till säkrare filmsorter för att garantera det långsiktiga analoga bevarandet. av film kräver en hög grad av hantverksskicklig kompetens och tradit- ionellt har filmarkiv försörjts av kompetens kring analog filmhantering genom rekrytering av specialiserad personal från laboratorier. inte denna rekryteringsbas längre kvar och det saknas dessutom utbild- ningar på området, vilket äventyrar den framtida kompetensförsörjning- har sedan starten haft som ett av sina huvudupp- drag att samla in, katalogisera, bevara, restaurera och tillgängliggöra den del av det gemensamma kulturarvet som består av film och filmrelaterat material, samt att tillhandahålla information om det svenska filmarvet i form av databaser och bibliotekstjänster. ges enda specialbibliotek för filmlitteratur, som även fungerar som hög- skolebibliotek för de filmvetenskapliga studier som bedrivs i . är också det nationella organ som har huvudansvaret för att uppfyller och rådets filmarvsrekommendat- ion, Filmarvet och konkurrenskraften i därtill kopplade branscher (2005/865/EG) , som uppmanar alla medlemsländer att verka för att filmer och filmrelaterat material samlas in, katalogiseras, bevaras och tillgängliggörs på bästa sätt. arkivverksamhet avser i huvudsak all film som distribu- Prop. 2016/17:116 erats på biograf i , även om fokus ligger på den svensk- producerade filmen – såväl långfilm som kortfilm, spelfilm, dokumen- tärer, journalfilmer, animationer, trailrar och reklamfilm. Filmer i smal- filmsformat som inte producerats för biografvisning, t.ex. amatörfilmer och filmer från museer och hembygdsföreningar, finns hos i som inrättades 2002. Till en början var arkivet en del av , men ligger det under Kungl. bevarar analogt filmmaterial i för ändamålet klimatkon- trollerade arkiv och startade ett fotokemiskt laboratorium i egen regi, eftersom det inte längre fanns tillgång till dessa tjänster på mark- naden. När det kommersiella intresset för analogt material började avta ökade inflödet av analogt material till arkiv. Att efterlikna det analoga materialet i så hög utsträckning som möjligt är den grundläg- gande principen för digitaliseringsarbete, till skillnad från Kungl. och som har andra utgångs- punkter för sitt arbete med filmarvet. Digisam vid föreslår i rapporten digitalare kulturarv (Ku2016/00238/KL) att , som har samlad kompetens och teknik för professionell filmarkivering och film- restaurering, ges nationellt ansvar för bevarande av analoga mediabärare för film. Regeringen instämmer i Digisams slutsats kring behovet av en samordnad infrastruktur för att resurser och kompetens används på bästa sätt. Regeringen delar även Digisams bedömning att har goda förutsättningar för att kunna utgöra ett centrum för bevarande av analog film. bör därför ges i uppdrag att utreda och föreslå hur ett samlat ansvar för bevarande av analog film bör utformas. 10Kulturmiljöpolitik för ett hållbart sam- hällsbygge Ett hållbart samhälle förutsätter att kulturmiljöer bevaras, används och utvecklas. Delaktighet i kulturmiljöarbetet är viktigt för att kulturmiljön ska kunna fungera som källa till kunskap, bildning och upplevelser. Det krävs en helhetssyn på kulturmiljön och dess användning för att de vär- den den representerar ska tas till vara i samhällsutvecklingen. I linje med den övergripande inriktningen för kulturarvspolitiken (avsnitt 5.4) ska kulturmiljöarbetet bidra till att göra det gemensamma kulturarvet till en angelägenhet för alla och främja medskapande och engagemang. I detta avsnitt beskrivs regeringens ambitioner för ett utvecklat kultur- miljöarbete utifrån de nationella kulturmiljömål som beslutat (avsnitt 10.1). För att stärka kulturmiljöarbetet aviseras ett uppdrag om strategier för att nå de nationella kulturmiljömålen (10.2). Vidare be- handlas kulturmiljöarbetet i kultursamverkansmodellen (10.3), uppdrags- arkeologins ställning (10.4) och en strategi för bevarande av byggnads- anknuten offentlig konst (10.5). Förslag lämnas om införandet av avgifter för metallsökarärenden (10.6) och regeländringar som gäller kyrkliga kulturminnen (10.7). 2016/17:116 10.1 Kulturmiljöer är en del av kulturarvet och beskrivs vanligen som hela den av människan påverkade miljön som på olika sätt präglats av mänsk- liga verksamheter och aktiviteter. Enligt definit- ion kan kulturmiljö preciseras och avgränsas till att omfatta enskilda anläggningar eller lämningar, ett mindre eller större landskapsavsnitt, en bygd eller en region. Det kan röra sig om intensivt utnyttjade stads- eller industriområden såväl som extensivt påverkade skogs- eller fjällandskap. Kulturmiljön omfattar inte bara landskapets fysiska innehåll utan även immateriella företeelser som ortnamn eller sägner som är knutna till en plats eller ett område. Enligt kulturmiljölagen (1988:950) är det en nat- ionell, dvs. gemensam, angelägenhet att skydda och vårda kulturmiljön och det ansvaret delas av alla. Kulturmiljöerna och det arbete som förknippas med att bevara, an- vända och utveckla dessa har en viktig plats i utvecklingen av hållbara och inkluderande samhällen. Det innebär också att kulturmiljöarbetet befinner sig i en skärningspunkt mitt i samhällsbygget. Ofta har kultur- miljöns betydelse för den sociala sammanhållningen inte betonats i samma utsträckning som dess betydelse för miljöarbete och ekonomisk tillväxt. De ekonomiska och miljömässiga perspektiven är fortsatt cen- trala för kulturmiljöarbetet men det finns behov av att till dessa perspek- tiv också foga ett perspektiv som utgår från kulturmiljöns betydelse för en socialt hållbar utveckling i såväl städer som på landsbygden. De nationella målen för kulturmiljöarbetet Kulturmiljön är en angelägenhet för alla. Genom beslut av (prop. 2012/13:96, bet. 2012/13:KrU9, rskr. 2012/13:273) har nationella mål införts som ska styra de statliga insatserna på kulturmiljöområdet och kunna inspirera och vägleda politiken i kommuner och landsting. Målen för det statliga kulturmiljöarbetet är att främja ett hållbart samhälle med en mångfald av kulturmiljöer som bevaras, används och utvecklas, människors delaktighet i kulturmiljöarbetet och möjlighet att förstå och ta ansvar för kulturmiljön, ett inkluderande samhälle med kulturmiljön som gemensam källa till kunskap, bildning och upplevelser, och en helhetssyn på förvaltningen av landskapet som innebär att kultur- miljön tas till vara i samhällsutvecklingen. I en förnyad kulturarvspolitik utgör kulturmiljöarbetet en av de givna grundpelarna och regeringens övergripande prioriteringar för kulturarvs- området (se avsnitt 5) gäller även för kulturmiljöarbetet. För att nå kul- turmiljömålen måste både nya och effektiva former för samverkan över sektorsgränser utvecklas som kvalitet i arbetet måste stå i för- Kunskapen om kulturmiljön och dess betydelse för utveckling- en inom olika samhällsområden behöver fördjupas och tillvaratas. ringens prioriteringar för kulturarvsområdet som helhet ligger väl i linje med de nationella kulturmiljömålen. De preciseringar rörande kulturmil- jön som finns i flera av miljökvalitetsmålen samt generationsmålet för miljöarbetet (prop. 2009/10:155, bet. 2009/10:MJU25, rskr. 2009/10:377) är också centrala styrmedel för kulturmiljöarbetet. Kulturmiljöer och kulturvärden skyddas i kulturmiljölagen (1988:950), som innehåller bestämmelser om värdefulla byggnader, fornlämningar, fornfynd, kyrkliga kulturminnen och vissa kulturföremål. Bestämmelser som rör kulturmiljön återfinns även i andra lagar, bl.a. i (1998:808), (2010:900) och skogsvårdslagen (1979:429). Genom internationella instrument och konventioner har också förbundit sig att skydda och främja kulturmiljöer. Det gäller t.ex. europeiska landskapskonvention som under- stryker att landskapet är en gemensam tillgång och ett gemensamt ansvar och vars mål bl.a. är att främja skydd, förvaltning och planering av land- skap. konvention om skydd för världens kultur- och naturarv och konvention om tryggandet av det immateriella kulturarvet är två andra centrala konventioner. Det statliga kulturmiljöarbetet finansieras i huvudsak genom förvalt- ningsanslag till och länsstyrelserna samt inom ramen för anslaget 7:2 Bidrag till kulturmiljövård under utgiftsområde 17. I budgetpropositionen föreslås anslaget uppgå till 254 mil- joner kronor. Bidraget till kulturmiljövård är av grundläggande betydelse för kulturmiljöarbetets måluppfyllelse och möjliggör ett brett förvaltande av kulturarvet. Det utgör även i många fall en förutsättning för det civila samhällets möjlighet att bevara, använda och utveckla kulturmiljöer. Ett offensivt och angeläget kulturmiljöarbete De nationella kulturmiljömålen utgör grunden för det fortsatta arbetet för att utveckla kulturmiljöarbetet. Med utgångspunkt i målen har Riksantik- varieämbetet verkat för att främja ett offensivt och angeläget kulturmiljö- arbete. I nära samspel med länsstyrelserna och i dialog med andra be- rörda aktörer har utformat en vision som utgångs- punkt för utvecklingsinsatser . I visionen framhålls kulturmiljöns betydelse för den sociala samman- hållningen och ett inkluderande samhälle. Visionen har målbilder som lyfter fram kulturmiljöarbete som en utmanande kraft, upprätthållande av en mångfald av kulturmiljöer och effektivisering av verksamheterna. Det framtida kulturmiljöarbetet ska möjliggöra samtal som utmanar föreställ- ningar om samhällets utveckling, erbjuda förutsättningar att förstå samti- den via historiska processer och ge möjligheter att utveckla samhällsen- gagemang, tillit och gemenskap. Arbetet för ett offensivt och angeläget kulturmiljöarbete har redovisats i delrapporten under utveckling (Ku2015/01171/KL) och i slutrapporten för kulturmil- jöarbetet 2030 (Ku2015/01275/KL). Regeringen bedömer att den vision som har re- dovisat ligger väl i linje med inriktningen för den kulturarvspolitik som beskrivs här. Ett kulturmiljöarbete som bygger på visionens inriktning och som möter upp de nationella kulturmiljömålen och relevanta miljö- mål, bedöms kunna lämna avgörande bidrag till samhällsutvecklingen. Genom att utveckla uppdrag till att även omfatta ett samlat ansvar för museifrågor (se avsnitt 8) skapar regeringen också möjligheter till ett stärkt samspel mellan musei- och kulturmiljöarbetet. Med ett samlat stöd till både länsstyrelser och nationella, regionala och lokala museer kan kulturarvets betydelse för social hållbarhet ges en tydligare plats såväl strategiskt som operativt i samhälls- byggnadsprocessen. Det civila samhällets bidrag till kulturmiljöarbetet är en förutsättning för att nå kulturmiljömålen. Med lokal närvaro och kunskap bidrar en- skilda organisationer till att tydliggöra de historiska spåren i människors livsmiljöer och gör dem relevanta i dialogen om samhällsutvecklingen. De ideella insatserna för att vårda och utveckla kulturmiljöerna möjliggör attraktiva livsmiljöer och besöksmål samt stärker en lokal hållbar ut- veckling. Ett offentligt kulturmiljöarbete som tar till vara det civila sam- hällets engagemang och kunskap är en förutsättning för att kulturmiljöar- betet ska blir en angelägenhet för hela samhället. För att möjliggöra att organisationer kan vara aktiva parter i kulturmiljöarbetet bedömer rege- ringen att det bidrag som fördelas till arbetslivsmuseer från anslaget 7:2 Bidrag till kulturmiljövård, bör omfatta fler av det civila samhällets aktörer inom kulturarvssektorn (se avsnitt 6.3). Behov av utvecklad kunskapsuppbyggnad och kompetens Som statens företrädare på regional nivå med ett brett tvärsektoriellt uppdrag, fungerar länsstyrelserna som en plattform för att kulturmiljö- arbetet ska kunna vara relevant för många delar av samhället. Grunden för detta är en fortsatt utvecklad, tillgänglig och spridd kunskap om kul- turmiljöer och deras värden. Utöver det krävs att såväl länsstyrelserna som regionala och lokala aktörer utvecklar en samsyn avseende kultur- miljöns betydelse för en hållbar utveckling. Som förvaltare och markägare genomför kommuner en mängd åtgärder som påverkar kulturmiljön. Det kommunala kulturmiljöarbetet har en viktig roll i den kommunala planverksamheten och bygglovshanteringen. (2010:900) utgör ett centralt styrmedel i det kom- munala kulturmiljöarbetet. Vid sidan av denna har kommunerna möjlig- het att bevara och utveckla kulturmiljöer genom (1998:808) bestämmelser om natur- och kulturreservat. Till stöd för kommunernas kulturmiljöarbete bedriver merparten av länsstyrelserna en utåtriktad och uppsökande verksamhet. Även för verksamhet som rör t.ex. turism och besöksnäring, förvaltning av fastigheter, exploaterings- verksamhet, klimatanpassning och miljömålsarbete är kulturmiljöarbetet relevant. Enligt redovisning av ett uppdrag i reglerings- brevet om länsstyrelsernas arbete för att uppfylla de nationella målen för kulturmiljöarbetet och länsstyrelsernas arbete för att främja kommunernas kulturmiljöarbete (Ku2016/00525/KL), har flera läns- styrelser ambitionen att bredda sitt arbete gentemot kommunerna. Kom- munernas egna resurser, intresse och kunskaper om frågorna är dock avgörande. Länsstyrelserna bedriver löpande arbete för att främja kul- turmiljöarbetet i kommunerna genom insatser för förvaltning och för- medling av kulturmiljöer, i framtagande av kunskapsunderlag, bl.a. i frågor om riksintressen för kulturmiljövården, och genom ekonomiska bidrag till framtagande av underlag. framkommer inom ramen för uppföljningen av miljömåls- Prop. 2016/17:116 arbetet att det saknas tillräcklig kunskap om kulturmiljö i många plan- processer för att kulturvärden ska tillvaratas. Därmed påverkas möjlig- heterna att uppnå de miljökvalitetsmål som omfattar kulturmiljövärden negativt. Här kan särskilt nämnas miljökvalitetsmålet God bebyggd miljö, där kompetensen att tolka och hantera kulturmiljövärden i kom- munala planeringsprocesser behöver öka och komma in tidigare i proces- serna. Det finns behov av att lokalt skapa överblick över och fördjupad kunskap om den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen, samt att trygga kompetensförsörjningen genom att säkra tillgången på antikvarisk kom- petens på lokal nivå. Det är också viktigt att kulturmiljöprogram och motsvarande kunskapsunderlag kopplas till de kommunala översiktspla- nerna och används i samband med detaljplanering och bygglovshante- ring. Utrymme för ett strategiskt kulturmiljöarbete som kan ge avtryck i samhällsprocesser på lokal nivå kräver god användning av befintliga resurser. Det är därför av stor betydelse att den ärende- hantering som följer av bl.a. kulturmiljölagens (1988:950) bestämmelser är effektiv. har här, tillsammans med andra myn- digheter, ett ansvar för att stödja utveckling av en mer effektiv och sam- tidigt rättssäker förvaltning och handläggning genom föreskrifter och vägledningar. Goda erfarenheter och metoder från länsstyrelsernas arbete för att främja kommunalt kulturmiljöarbete behöver också tas till vara och spridas. Tillgång till lättillgänglig, användbar och högkvalitativ kunskap om kulturmiljöer och fornlämningar är en förutsättning för välfungerande samhällsprocesser där kulturmiljöer kan bevaras, användas och utveck- las. Den information som finns om kulturmiljöer digitaliseras lö- pande av såväl som andra kulturarvsinstitutioner. Digitaliseringen är en pågående process som inte enbart inriktas på det analoga materialet, utan också innefattar att information uppdateras och att s.k. ursprungsdigital information tillförs systemen. Här spelar bl.a. projekt (DAP) en viktig roll för att utveckla en samordnad och tillgänglig fornminnes- information. För ett offensivt och angeläget kulturmiljöarbete som har möjlighet att utvecklas i takt med samhällets förändringar krävs även en utvecklad och stärkt forskning om kulturmiljön och om dess betydelse i olika samhällsprocesser. 10.2Strategiskt arbete för att nå kulturmiljömålen Regeringens bedömning: För att skapa bättre förutsättningar att ta till vara den potential som kulturmiljön utgör för ett hållbart samhälle, bör ett flertal myndigheter ges i uppdrag att utarbeta vägledande strategier för kulturmiljöfrågor inom ramen för sina befintliga uppgifter, resurser och verksamheter. Strategierna ska belysa hur myndigheternas arbete med befintliga uppgifter även bidrar till relevanta nationella kultur- miljömål. Skälen för regeringens bedömning Kulturmiljöfrågorna är utpräglat tvärsektoriella och berör många olika politikområden och verksamheter. Det handlar bl.a. om miljömålsarbetet, planer och processer inom såväl den fysiska planeringen, byggande av bostäder och hållbara städer som det lokala och regionala tillväxtarbetet, jord- och skogsbruk, landsbygdsutvecklingen, besöksnäringen och fri- luftslivet. För att den potential som kulturmiljöfrågorna har att bidra till samhällsbygget ska realiseras krävs att kulturmiljöarbetet inkluderas tidigt i dessa processer och att de instrument som ingår i kulturmiljöarbe- tet tillämpas effektivt såväl lokalt och regionalt som nationellt. De nat- ionella kulturmiljömålen anger inriktningen för det statliga kulturmiljö- arbetet. och länsstyrelserna har ett särskilt ansvar för uppfyllelsen av målen för kulturmiljöarbetet men ett flertal myndigheter har delansvar för kulturmiljön, bl.a. inom ramen för miljömålsarbetet, och bör därför vara involverade i och ta ansvar för kulturmiljöns förvalt- ning och utveckling. Det arbete som har bedrivits inom ramen för uppdrag för ett offensivt kulturmiljöarbete har visat på ett relativt lågt genomslag för kulturmiljömålen i berörda nation- ella myndigheters verksamheter. En utmaning som kulturmiljöarbetet ofta möter är uppfattningen inom andra samhällssektorer att kulturmiljön är ett hinder i samhällsbyggnads- processen. Regeringen anser att det är angeläget att kulturmiljön till- varatas som resurs och att den dialog som kulturmiljöarbetet kan bidra till för att nå övergripande hållbarhetsmål utvecklas.