prop · H403224 · 2017-09-11 00:00:00 — åtgärderna vidtas i egen regi eller om anlitar en Enligt utredaren bör detta i praktiken kunna lösas genom att länsstyrelserna inom ramen för myndighetssamverkan överenskommelser om att kontrollera varandras djurhållning. Regeringen anser i och för sig inte att en länsstyrelse som regel kan anses vara jävig att utföra offentlig kontroll över sin egen djurhållning. Inte desto mindre kan det vara lämpligt att kontrollen sker genom att länsstyrelserna kontrollerar varandra. En möjlighet till detta finns enligt 59 § 2 stycket djurskyddsförordningen (1988:539). Regeringen delar inte Naturvetarnas farhåga att offentlig kontroll, för det fall länsstyrelserna ska kontrollera varandra, inte kommer att göras i den utstäckning som är önskvärd. Även när det gäller annan myndighetsutövning än offentlig kontroll, t.ex. beslut om tillstånd enligt 16 § djurskyddslagen, kan lämpligheten i att länsstyrelserna beslutar om tillstånd för en verksamhet som man anlitar för omhändertagna djur komma att ifrågasättas. har dock, enligt 45 § förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion, en möjlighet att komma överens med en annan länsstyrelse om att ställa någon av sina anställda till förfogande för att bl.a. avgöra ärenden som den senare anställda på grund av jäv eller andra synnerliga skäl är förhindrade att avgöra. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att själv ska ansvara för att verkställa sina beslut att omhänderta djur enligt 31 och 32 §§ djurskyddslagen. ska också ansvara för att verkställa sina beslut enligt 34 § om att sälja, överlåta på annat sätt eller avliva djur som har omhändertagits. Ett specialfall är att i akuta fall själv beslutar att omhänderta ett djur och fastställer beslutet (32 § andra stycket djurskyddslagen). Hur ansvaret för att verkställa sådana beslut bör fördelas mellan och framgår nedan. Regeringens bedömning: bör ha kvar uppgiften att besluta om omedelbara omhändertaganden av djur och, i vart fall i ett första skede, ansvara för att verkställa dessa omhändertaganden. Regeringens förslag: När omhändertagit ett djur ska myndigheten skyndsamt informera om beslutet som i sin tur skyndsamt ska pröva om beslutet ska fortsätta att gälla. beslutande myndigheten ska ansvara för att beslutet verkställs. omhändertagande ska fortsätta att gälla, ska skyndsamt ta över ansvaret för verkställigheten av beslutet. Utredningens bedömning och förslag: Överensstämmer i sak med Remissinstanserna: Förvaltningsrätten i anser att skrivningen om att skyndsamt ska ta över verkställigheten kan ge upphov till tolkningsproblem om ansvaret går över till och att det är tydligare om en viss tidfrist anges eller om verkställigheten kopplas direkt till beslut om att fastställa Förvaltningsrätten anser även att regeringen bör överväga att införa en bestämmelse om att beslut om omhändertagande inte får överklagas till förvaltningsdomstol. Övriga remissinstanser har inga andra invändningar mot utredningens förslag och bedömning än sådana som avser ställningstagandet att ska ta över verkställigheten, vilket behandlats i avsnitt 7.1. Skälen för regeringens bedömning och förslag: Starka djurskyddsskäl talar för att polisen ska kunna gripa in i vissa situationer då djur utsätts för lidande. Det rör sig exempelvis om fall där en polisman under jourtid ställs inför en situation där djur lider svårt och där det skulle vara oförsvarligt från djurskyddssynpunkt att låta ärendet vänta till dess att underrättats och följt upp saken några bör därför ha kvar uppgiften att besluta om omedelbara omhändertaganden av djur (32 § djurskyddslagen). motsvarande sätt som bör bestämmelsen vara obligatorisk. ska när som helst, dvs. inte bara under jourtid, omhänderta djur om vissa förutsättningar är uppfyllda. Enligt nuvarande reglering ska ett beslut om omhändertagande som har meddelats av underställas som ska avgöra om det ska fortsätta att gälla. infördes genom lagändringar 1979. Lagstiftaren har inte närmare preciserat vad som avses med att frågan ska avgöras (prop. 1978/79:13, bet. 1978/79:JoU5). I likhet med vad som gäller för annan lagstiftning som innehåller samma skyndsamhetskrav torde det vara svårt att fastställa en exakt tidsfrist med tanke på att reglerna ska kunna tillämpas i flera olika typer av situationer. Det får emellertid antas att lagstiftaren med uttrycket avsett att frågan inte får försenas i onödan och att prövningen ska ske så snart som den i det enskilda fallet kan göras (se JO:s beslut med dnr 2411-2008). Frågan ska, med andra ord, avgöras så snart det kan ske. Det förekommer att polisen omhändertar djur och då länsstyrelserna inte har någon jourberedskap. I vissa fall kan det dröja innan överprövar beslutet. sett är det viktigt att det kan avgöras om djuret ska lämnas tillbaka eller om beslut ska fortsätta att gälla. Det är dock inte rimligt att länsstyrelserna ska behöva ha en jourberedskap för denna typ av ärenden eller i övrigt handlägga dem snabbare än vad man gör . Det nuvarande kravet på att frågan ska avgöras kan enligt regeringens uppfattning tolkas som att ärendena ska prioriteras högre än vad som rimligen kan förväntas av Regeringen anser därför att ett uttryck som bättre återspeglar utgångspunkten att normalt bör kunna meddela beslut efter någon eller är att frågan ska avgöras Förvaltningsrätten i anser att begreppet ”skyndsamt” kan ge upphov till tolkningsproblem om ansvaret för verkställigheten går över till och att det skulle vara tydligare om en viss tidfrist anges eller att verkställigheten kopplas direkt till beslut att fastställa omhändertagandet. ovan är det dock svårt att fastställa en exakt tidsfrist för verkställigheten med tanke på att reglerna ska kunna tillämpas i flera olika typer av Det är också svårt att koppla verkställigheten direkt till beslut att fastställa omhändertagandet eftersom det av olika anledningar kan finnas hinder att i samband med beslutet direkt överta verkställigheten. Om beslutar att omhändertagandet ska fortsätta gälla bör därför skyndsamt ta över ansvaret för verkställigheten av beslutet. Även intresset av att inte ska behöva förvara djuren än nödvändigt motiverar att skyndsamt ska ta över ansvaret för verkställigheten av ett omhändertagande. För att de som har fått sina djur omhändertagna av ska få veta om omhändertagandet ligger fast bör samma skyndsamhetskrav även gälla när ska informera om ett omhändertagandebeslut. Detta gäller särskilt mot bakgrund av de snabbt växande kostnader som ett omhändertagande kan medföra för djurägaren. Bestämmelsen i 32 § djurskyddslagen bör därför ändras på så sätt att det framgår att skyndsamt ska informera om beslutet. En fråga som inställer sig i sammanhanget är om ska ansvara för att verkställa sina egna beslut om att omhänderta djur. Det som främst talar för att inte ska verkställa besluten är att arbetsuppgifterna, som konstaterats, inte har någon nämnvärd koppling till polisens kärnuppgifter. Inte heller kräver arbetet som regel de särskilda befogenheter och den kompetens som ryms inom . Men det finns också skäl som talar för att i vart fall i ett inledande skede bör verkställa sina egna beslut. Till skillnad från har verksamhet dygnet runt. Om skulle behöva verkställa omhändertaganden och ställs det krav på att myndigheten bygger upp en jourberedskap. För en så kostnadskrävande åtgärd bör det krävas starka skäl. Regeringen kan inte se att det finns några sådana skäl och föreslår därför att ska ansvara för att verkställa sina egna beslut att omhänderta djur med stöd av 32 § djurskyddslagen. bör dock inte ha kvar djuren i sin vård fram till dess de säljs, överlåts eller avlivas eftersom som huvudregel inte bör ägna sig åt att transportera, förvara och sälja djur. bör därför svara för den initiala verkställigheten under t.ex. kvällar och , men bör kunna lämna över ansvaret för verkställigheten till . Enligt 38 § djurskyddslagen kan beslut om att omhänderta ett djur överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Förvaltningsrätten i anser att det bör övervägas om dessa beslut fortsättningsvis ska få överklagas. Risken är annars att samma fråga prövas i parallella processer, dvs. både av och av förvaltningsdomstol. Risken för parallella processer finns dock redan med nu gällande ordning och frågan har inte uppmärksammats av någon annan remissinstans som ett problem. Med hänsyn till detta och eftersom det saknas beredningsunderlag för ett överklagandeförbud finner regeringen inte skäl att överväga frågan närmare. Sammanfattningsvis föreslår därför regeringen att skyndsamt ska informera om ett beslut att omhänderta ett 2016/17:224 djur med stöd av 32 § djurskyddslagen. ska sedan skyndsamt pröva om beslutet ska fortsätta att gälla. Om beslutar att beslut om omhändertagande ska fortsätta att gälla, ska skyndsamt ta över ansvaret för verkställigheten av detta. Om upphäver beslut att omhänderta ett djur ska djuret lämnas tillbaka till ägaren. Detta blir då en uppgift för . 7.3Förutsättningarna för handräckning ska förtydligas Regeringens förslag: Handräckning får endast begäras om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att en polismans särskilda befogenheter att använda våld eller tvång behöver tillgripas, eller det annars finns synnerliga skäl. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte några synpunkter på förslaget. , , och har framhållit att det är av stor vikt att ger hjälp vid utövande av offentlig kontroll och verkställighet av beslut. Såväl som anser dock att förslaget begränsar möjlighet till handräckning och därmed kan försvåra arbete. Även Djurskyddet anser att förslaget är otydligt och kan tolkas för snävt. Kammarrätten i anser att begreppet ”särskilda skäl” ska användas istället för ”synnerliga skäl”, eftersom begreppet inte är lika restriktivt och därmed bör öka möjlighet att få stöd av . Förvaltningsrätten i har efterfrågat exempel på vad som kan utgöra synnerliga skäl. Skälen för regeringens förslag: är den yttersta garanten för att faktiskt kan utöva offentlig kontroll och ingripa när djur far illa. Hjälp från kan till exempel behövas om ställs inför våldsamma eller hotfulla situationer eller om medverkan är nödvändig för att överhuvudtaget ska kunna genomföra myndighetsåtgärderna. Något realistiskt alternativ finns exempelvis inte om djurägaren sätter sig till motvärn eller vägrar tillgång till bostäder, fordon och andra utrymmen där djuren hålls. bör därför ha kvar uppgiften att lämna och andra myndigheter den hjälp (handräckning) som behövs för att utöva offentlig kontroll eller verkställa beslut enligt 27 a § djurskyddslagen. Detta innebär dock inte att personal inte behöver närvara vid verkställigheten. För att ska kunna koncentrera de polisiära resurserna på kärnverksamheten är det viktigt att handräckning endast begärs i de fall där det är nödvändigt. För att klargöra detta bör det, liksom i flera andra handräckningsbestämmelser, uttryckligen anges att en begäran om handräckning endast får göras om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte utan att Prop. polismans särskilda befogenheter enligt 10 tillgripas, eller det annars finns synnerliga skäl. Det är den begärande myndigheten som ska bedöma och avgöra om det i ett enskilt fall finns förutsättningar att begära hjälp av . Detta innebär att vid en sådan begäran inte ska pröva förutsättningarna för handräckning. Någon förändring i sak är inte avsedd. Förtydligandet innebär därför inte, som Djurskyddet , och befarar, att polisens nuvarande skyldighet att hjälpa begränsas. Likalydande bestämmelser om handräckning finns i bl.a. 15 § lagen (2006:807) om kontroll av husdjur, 5 kap. 6 § lagen (2009:302) om verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård, 16 kap. 4 a § socialtjänstlagen (2001:453) och 27 § livsmedelslagen (2006:804). Det kan inte uteslutas att det kan uppstå andra situationer än de som föranleder behov av en polismans särskilda vålds- eller tvångsbefogenheter då handräckning framstår som nödvändig. Enligt de handräckningsbestämmelser som nämnts ovan får därför en begäran om handräckning göras också om det annars finns synnerliga skäl. De bestämmelser som reglerar polisens handräckning bör vara enhetligt utformade. Bestämmelsen i djurskyddslagen bör därför utformas i enlighet med förslaget och inte, så som föreslagits av Kammarrätten i , utvidgas genom användning av begreppet särskilda skäl. Situationer då synnerliga skäl kan anses finnas kan till exempel vara när det finns en överhängande risk att människor eller djur kommer till skada och man inte kan avvakta att verkställigheten löses på ett annat sätt. Anmälningar om avlivade djur Regeringens bedömning: En polisman bör även fortsättningsvis få avliva djur som påträffats så svårt sjuka eller skadade att de bör Regeringens förslag: Den som har avlivat ett djur ska, om det inte är möjligt att informera ägaren eller innehavaren av djuret, underrätta Utredningens bedömning och förslag: Överensstämmer med Remissinstanserna: anser att bör ha kvar uppgiften att ta emot anmälningar om att en veterinär eller någon annan har avlivat svårt skadade eller sjuka djur eftersom det torde vara enklare för att göra eftersökningar på personer. som har öppet dygnet runt bör ta emot anmälningarna och bestämma om ett djur ska avlivas. Övriga remissinstanser yttrar sig inte särskilt över förslaget. Skälen för regeringens bedömning och förslag: Om ett djur påträffas så svårt sjukt eller skadat att det bör avlivas får en veterinär eller en polisman och i brådskande fall någon annan genast avliva djuret enligt 30 § djurskyddslagen. Att begränsa en polismans befogenhet att 2016/17:224 avliva svårt sjuka och skadade djur skulle innebära en markant ökad risk för att djur utsätts för onödigt lidande. Regeringen anser därför att en polisman även fortsättningsvis bör få avliva djur som påträffas så svårt sjuka eller skadade att de bör avlivas . Den som har avlivat djuret ska informera ägaren eller innehavaren av djuret om detta. Om det inte är möjligt ska enligt gällande rätt underrättas. Uppgiften har inte någon nämnvärd koppling till polisens kärnområde och kräver inte de särskilda befogenheter och den kompetens som ryms inom . En underrättelse följs upp endast på så sätt att man identifierar och underrättar ägaren av djuret. I övrigt leder en underrättelse inte till några åtgärder från sida. I den mån det kan finnas anledning att följa upp händelsen från djurskyddssynpunkt, nämligen om djuret avlivats på grund av bristande djurhållning, är detta kontrollmyndighetens ansvar. anser att bör ha kvar uppgiften eftersom det torde vara enklare för att göra eftersökningar på personer. har dock en central roll på djurskyddsområdet och får därför anses ha goda möjligheter att identifiera en ägare av ett djur. Regeringen föreslår därför att underrättelse enligt 30 § djurskyddslagen om ett avlivat djur, i de fall det inte är möjligt att informera ägaren, ska ske till . Kostnader för omhändertagna djur Regeringens förslag: Både och får ge förskott av allmänna medel på kostnader som uppkommer för Om ett djur har sålts får både och ta ut den kostnad som slutligen ska betalas av ägaren ur köpesumman. Köpesumman ska i första hand täcka Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: anser att förslaget kan innebära problem med utkrävande av ansvar mellan myndigheterna och att en osäkerhet för djurägaren kan uppstå om vilken myndighet som har hand om hans eller hennes ärende. Övriga remissinstanser har inte några synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: Kostnader som uppkommer till följd av att ett djur omhändertas med stöd av 31 eller 32 § djurskyddslagen får enligt 35 § djurskyddslagen förskotteras av allmänna medel. ska dock slutligt betalas av den mot vilken åtgärder har riktats, om det inte finns särskilda skäl till annat. Om ett omhändertaget djur har sålts genom försorg får kostnader som slutligt ska betalas av ägaren tas ut ur köpesumman. I en ny reglering bör både och få ge förskott på kostnader av allmänna medel. I vissa fall kan detta leda till att myndigheterna har kostnader för samma omhändertagna djur. vara fallet om beslutar att omhänderta ett djur med stöd av 32 § djurskyddslagen och tar över ansvaret för verkställigheten. Bägge myndigheterna kan då ha gett Prop. 2016/17:224 förskott på kostnader för t.ex. uppstallning av djuret och bör kunna återkräva kostnaderna från ägaren. Om djuret senare säljs uppkommer frågan hur ersättningen från försäljningen ska fördelas mellan och . Eftersom merparten av uppgifter på djurskyddsområdet enligt regeringens förslag kommer att flyttas över på länsstyrelserna kommer merparten av kostnaderna att uppkomma hos länsstyrelserna. I de fall köpesumman inte täcker både och förskotterade kostnader bör därför kostnader täckas i första hand. Hanteringen av kostnaderna bör enligt regeringens bedömning kunna lösas av myndigheterna på ett praktiskt sätt. Sådana problem med utkrävande av ansvar mellan myndigheterna som befarar bör därför inte uppstå. Eftersom kommer ha huvudansvaret och handlägga de flesta ärendena bör inte heller någon större osäkerhet om vilken myndighet som har hand om djurägarens ärende uppkomma. 8 Lagen om tillsyn över hundar och katter 8.1Förelägganden och förbud vid bristande tillsyn eller skötsel av hundar Regeringens förslag: ska överta uppgiften att meddela förelägganden och förbud vid bristande tillsyn eller skötsel av hundar. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att ska ha kvar uppgiften eftersom besluten grundas på en polisiär bedömning, vilket också framförts av Djurskyddet i . anser att uppgiften ska ligga kvar på eftersom ärendena har närmare koppling till polisens uppdrag att skydda medborgare och avvärja fara än till länsstyrelsernas djurskyddsarbete. att både och ska få meddela aktuella förelägganden och förbud. , som tillstyrker förslaget, har föreslagit att en ny bestämmelse, som motsvarar 27 § djurskyddslagen och 13 § lagen (2006:806) om provtagning på djur m.m., förs in i tillsynslagen för att göra det möjligt för att få upplysningar och kunna ta del av handlingar om den som äger eller har haft hand om hund. Övriga remissinstanser har inte några synpunkter på Skälen för regeringens förslag: hanterar ärenden om förelägganden och förbud vid bristande tillsyn eller skötsel av hundar enligt 8 §. Vanligtvis handlar det om föreskrifter om munkorg, koppeltvång eller att hunden inte får rastas tillsammans med andra Utredningen har föreslagit att dessa uppgifter ska övertas av Djurskyddet i , och samtliga 2016/17:224 länsstyrelser anser att uppgiften ska ligga kvar på med hänvisning till att ärendena har närmare koppling till polisens uppdrag att skydda medborgare och avvärja fara än till länsstyrelsernas Som framgått i avsnitt 5 anser regeringen att de flesta av uppgifter enligt tillsynslagen bör flyttas över till När det gäller förelägganden och förbud enligt 8 § finns det flera skäl som talar för att uppgifterna inte bör ligga hos Bland annat rör det sig till stor del om förvaltningsrättsliga uppgifter som inte är akuta och besluten skiljer sig från de som normalt fattar. Tydligast blir detta om man granskar vilka arbetsmoment som ingår i arbetsuppgifterna. Handläggaren upprättar ett föreläggande med en redogörelse för omständigheterna i ärendet. Redogörelsen kan exempelvis grunda sig på en rapport från polismän i yttre tjänst eller uppgifter från den vars hund Ägaren eller innehavaren får sedan tillfälle att yttra sig. En slagning görs också i hundregister. misstankeregistren får däremot inte användas, se lagen (1998:620) om belastningsregister och lagen (1998:621) om misstankeregister. att svarstiden har gått ut kan beslut fattas i ärendet. liknande arbetsuppgifter då de bl.a. har möjlighet att meddela förelägganden och förbud enligt 26 § djurskyddslagen. tidigare är det också en fördel att samla de flesta uppgiftena inom djurområdet på samma myndighet. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att länsstyrelserna tar över uppgiften att meddela förelägganden och förbud enligt 8 § tillsynslagen. har föreslagit att en ny bestämmelse, som motsvarar 27 § djurskyddslagen och 13 § lagen om provtagning på djur m.m., förs in i tillsynslagen för att göra det möjligt för att få upplysningar och kunna ta del av handlingar om den som äger eller har haft hand om en hund. Enligt nämnda bestämmelser har en kontrollmyndighet och ett kontrollorgan som anlitas i den offentliga kontrollen rätt att på begäran få upplysningar och ta del av handlingar som behövs för kontrollen. Till skillnad från djurskyddslagen ställer inte tillsynslagen krav på att länsstyrelserna har en i förväg planerad ordinär En effektiv och ändamålsenlig tillämpning av tillsynslagen kommer i stället att bygga på att lämnar de uppgifter som behöver för att meddela beslut. uppgiftsskyldighet bör därför utformas i förordning med motsvarande regler på djurskyddsområdet som förebild (se 71 § djurskydds- En uppgiftsskyldighet blir sekretessbrytande enligt 10 kap. 28 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och brottsmisstankar och andra omständigheter som kan läggas till grund för ingripanden enligt tillsynslagen. Enligt 18 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen följer sekretessen med uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål när den lämnas vidare till annan myndighet. Med en uppgiftsskyldighet för och den direktåtkomst till hundregistret som länsstyrelserna har, bör länsstyrelsernas uppgifter om den som äger eller har haft hand om en hund vara tillräckliga och det saknas, i vart fall , skäl för en ny bestämmelse motsvarande den i 27 § djurskyddslagen, som föreslagit. Det saknas Prop. 2016/17:224 också beredningsunderlag för ett införande av en sådan bestämmelse. 8.2Förelägganden om märkning och registrering av hundar Regeringens förslag: ska överta uppgiften att meddela förelägganden om märkning och registrering av hundar. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte några synpunkter på förslaget. Länsstyrelserna har inget att invända mot att ges möjlighet att utfärda förelägganden om att märka och registrera hundar i samband med djurskyddsärenden. I de fall frågan hanteras enbart med stöd av tillsynslagstiftningen anser länsstyrelserna dock att fortsatt bör vara den myndighet som utfärdar aktuella förelägganden. Skälen för regeringens förslag: Enligt 9 § tillsynslagen får meddela de förelägganden som behövs för att bestämmelserna om märkning och registrering av en hund enligt tillsynslagen ska följas. Ärendena inleds typiskt sett genom att det framkommer att en hund inte är märkt eller registrerad. Detta kan exempelvis framkomma i samband med ett polisingripande. Handläggaren kontrollerar uppgifterna genom en slagning i hundregister. Hundägaren föreläggs därefter att låta märka eller registrera hunden. följer handläggaren upp att hunden har blivit märkt eller registrerad. Den här typen av förelägganden tar visserligen sikte på ett problem som har koppling till allmän ordning och säkerhet, nämligen aggressiva hundar som skrämmer och stör. Sambandet mellan själva märkningen eller registreringen och ordningsstörningen är dock mindre tydligt, eftersom det inte ställs något krav på att hunden som ska märkas och registreras har orsakat någon skada eller olägenhet. Enligt regeringens mening finns det inte några fördelar med att handlägger dessa ärenden, som inte kräver en polismans särskilda yrkesutbildning eller befogenheter, annat än att polismän i yttre tjänst av en händelse kan komma i kontakt med omärkta och oregistrerade hundar. Regeringen föreslår därför att länsstyrelserna ska ta över ansvaret att meddela förelägganden om märkning och registrering av en hund enligt 9 § tillsynslagen. Beslut om omhändertagande av hundar Regeringens förslag: Det huvudsakliga ansvaret för att omhänderta hundar ska flyttas över till .