prop · H403116 · 2017-02-28 00:00:00 — Här rymdes fornlämningar, dialekter, berättelser och föremål – först ”antikviteter” i mer klassisk mening men även allmogens artefakter. Det mesta som kunde anses hotat var potentiellt intressant. Institutioner som och de centrala museerna kom att stå i dialog med fornminnes- och museiföreningar som på enskilda ini- tiativ spreds över landet. grundades fler än tjugo fornmin- nesföreningar för insamling, dokumentation och upptecknande av lokal kultur. Inom denna ram kom det att skapas landsorts- och provins- museer. Det var inte helt enkelt för 1800-talets provinsmuseer att bygga upp arkeologiska och kyrkliga samlingar eftersom staten gjorde anspråk på de flesta av föremålen. Den nya fornminnesförordningen stadgade att hade rätt att förvärva merparten av de fornfynd som gjordes över landet, den s.k. hembudsplikten. Uppteck- ningen av folkminnen och bevarandet av fornminnen i landskapet vida- reutvecklades dock i de olika fornminnesföreningarna. Inom denna ram skapades även successivt en rad provins- eller stads- museer. uppstod en diskussion om relationen mellan det enskilda engagemanget som hade utvecklats i fornminnesföreningar och provinsmuseer runt om i landet å ena sidan och och å andra sidan. Kritiken var framför allt stark mot att de viktigaste fornsakerna hamnade i genom hembuds- plikten. anslöt sig dock flera fornminnesföreningar till och på så sätt närmade sig de folkliga och de veten- skapliga perspektiven varandra. Efterhand kunde också en uppdelning skönjas som innebar att provinsmuseerna samlade och beskrev sitt geo- grafiska områdes egenart, medan det nationella museet samlade ett repre- sentativt urval från hela landet och de mest dyrbara föremålen. Nationella museer och utställningar uppkommer De första lokala och regionala insatserna för kulturminnesvården utfördes alltså genom frivilligt arbete och med privata bidrag. Detsamma kan sägas om mycket av den musei- och utställningsverksam- het som uppkom under seklet. Själva utställningsmediet kom att utveck- las snabbt och mot alltmer spektakulära höjder genom de stora industri- och världsutställningar som var en utmärkande del av 1800-talets offent- lighet, både i och internationellt. Dessa manifestationer av sek- lets framsteg på olika områden var samarbeten mellan privat och offent- ligt kapital. Vidare var enskilda initiativ mycket viktiga för att sätta igång de processer som ledde fram till det som har beskrivits som musei- byggandets guldålder . byggdes en rad spektakulära museihus och allt fler publika utställningar skapades som på olika sätt speglade det framväxande moderna samhället. Statens engagemang i museifrågan hade alltså tagit sig ett första direkt uttryck när statsanslag avsattes för driften av ett Kongl. Efter en utdragen debatt beslutade också 1845 att ett nytt skulle byggas. I det nya museet skulle bl.a. dessa statens konstsamlingar inrymmas tillsammans med samlingar från Kungl. och Livrustkammaren samt fornsaker och myntkabinett. Med bl.a. och British Museum som förebilder skulle alla kulturföremål av nationellt intresse samlas på en plats och göras tillgängliga för allmänheten. När öppnade i en ny byggnad på 1866 fanns alla delar på plats utom Kungl. , som i stället så små- ningom fick sitt eget hus. Konstsamlingarna liksom Livrustkammarens föremål härstammade till del ända hovkretsar och hade utökats med både förvärv och krigsbyten. hade som ambassadör i köpt stora mängder fransk konst som kom att bli en viktig del av den nya institutionen, liksom konstsamlingar. Även om det nya nat- ionalmuseets samlingar bestod av olika typer av föremål sattes konsten både symboliskt och konkret i främsta rummet inom ramen för den nya institutionen. En del av nationalmuseihuset innehöll alltså den fornsakssamling som gick under namnet och hade Vitterhets- som huvudman. Genom omfattande uppodling och utdikning av mark i ökade antalet inlämnade fornfynd till samlingen snabbt . Med utgångspunkt i dessa fornfynd kunde en nationell samling byggas upp i . vitetsstudierna också i riktning mot vetenskaplig arkeologi i modern mening. Ett systematiskt studium av antikviteterna som vetenskapligt källmaterial institutionaliseras och samlingarna ordnades typologiskt och i evolutionära stadier (, brons- och järnålder). Den museicentrerade fornsaksforskningen fick mycket uppmärksamhet och dominerade på många sätt diskussionerna. Läraren och folklivsforskaren , som bl.a. var medlem i , upptecknade i stället på egen hand visor och historier i , och och förespråkade vikten av ett svenskt etnografiskt museum som skulle bevara jordbruks- tekniker, slöjd och konsthantverk. Mot denna bakgrund skapade han sedan sin egen utställning, , bestå- ende av panoramor med allmogeinteriörer och figurer, till del inspirerade av vad som ställts ut vid de tidiga världsutställningarna. Verksamheten kom sedan att vidareutvecklas och bli samt friluftsmu- seet . Dessa verksamheter skapades med enskilda medel som grund men fick också tidigt vissa statsanslag. skapades (den nuvarande huvudbyggnaden invigdes först ) och öppnade 1891. Båda dessa blev sedermera anslagstiftelser med statsbidrag. Blandningen av privata initiativ och offentliga insatser utmärker också andra museer som grundades . Musikhistoriska mu- seet grundades , efter där det hade sitt upphov, och kunde öppna för publik 1901. Museet hade från början ett nära förhållande till och knöts det till denna genom en stiftelse som då fick statsanslag. När flyttade ut från Artillerigården på i skapades ett artillerimuseum i det s.k. . Museet öppnade för allmänheten 1879. Det ganska smala fackmuseet drevs fram till mel- lankrigstiden då det stängdes för ombyggnad och sedan återinvigdes som ett nytt museum i lokalerna, då med namnet . 1800-talets bibliotek och arkiv förde det på slot- tet en förhållandevis tynande tillvaro, även om ansträngningar gjordes för att täppa till de betydande luckorna i den svenska samlingen. Det fanns inga läsutrymmen för allmänheten och personalen saknade arbetsrum. Förhållandena förändrades dock under överbibliotekarien tid. ett självständigt ämbets- verk och detta år flyttade även in i en egen byggnad i Humle- gården i . Därefter kunde dörrarna öppnas för en bredare publik. fortskred samlingsarbetet vid universitets- biblioteken i både och . I stod biblio- tekets första egna byggnad, , klar med avsevärt utö- kade magasinsutrymmen som de första egentliga läsesalarna kom till. I byggdes en motsvarande byggnad först i början av 1900- talet. Bestånden vid universitetsbiblioteken ökade kraftigt , bl.a. genom donationer. Viktiga samlingar byggdes under 1800- talet också upp vid de nya lärdomsanstalterna, som 2016/17:116 och Kungl. Även inom ramen för de framväxande offentliga verken skapades viktiga bibliotekssamlingar som kommit att bli en del av det gemensamma kulturarvet. Samma starka tillväxt präglade även , vars samlingar i mångt och mycket speglade den offentliga förvaltningens successiva expansion under det framväxande industrisamhället. ansvar hade från början begränsats till det kungliga kansliet, men från 1800- talets slut fick arkivet även befattning med arkivbildningen hos andra centrala och lokala myndigheter. Även det separata statliga krigsarkivet, som är en del av myndigheten , bildades . Ett självständigt ämbetsverk blev först och invigdes verksamhetens för tiden toppmoderna hus på darholmen i . Huset, som innefattade både storslagna publika delar och enklare arkivlokaler för samlingarna, blev dock snabbt för litet under det nya seklet. Om 1800-talets institutionaliserade kulturarvsförvaltning – akademierna, museerna och fornminnesföreningarna – i hög utsträckning bars upp av de övre samhällsklasserna, uppkom som en del av folkrörelsernas ut- bredning ett organiserat historiebruk med bredare folklig förankring i form av hembygdsrörelsen. Detta skedde i svall- vågorna av den snabba industriella utvecklingen och den urbanisering som landet genomgick. Hembygdsrörelsen var i vissa avseenden en radi- kal kraft i tiden som kritiserade industrisamhällets avigsidor och stod för mer folkliga, demokratiska ideal. En viktig förebild inom denna rörelse blev och de verksamheter han grundlagt under föregående decennier. Under 1900- talets början skapades, bl.a. med som inspiration, en stor mängd hembygdsgårdar och hembygdsföreningar runt om i landet. I mycket var det just byggnadsvården och den lokalt präglade byggnadskulturen som stod i centrum för bevarandeintresset. Även om idén om en generaliserad och homogen svenskhet formerades just under dessa år, var det fort- farande i stor utsträckning med referens till just hembygden och i lokala landskapssammanhang som identiteter uttrycktes . Hand i hand med denna utveckling, och som en del i den rörelse man brukat benämna nationalromantisk, uppkom också det särpräglade naturskydds- intresse som senare kommit att ses som ett inslag i det typiskt svenska. I och med att modernismen bröt in – med Stockholmsut- ställningen som symboliskt startskott – hamnade dock dessa kulturarvs- inriktade rörelser i en mer tillbakablickande position än man haft tidi- gare. kom bevarande i andra rummet. Den nya tiden krävde att det gamla skulle vika undan, möjligtvis kunde enstaka exceptionella objekt bevaras för kunskap om det förflutna men något att lära från äldre tid ansågs ofta inte finnas. Parallellt med denna utveckling kan dock en utveckling mot en tillta- gande professionalisering iakttas under hela första . De separata sektorerna med arkiv, bibliotek, museer och kulturminnes- vård vidareutvecklas och befästs . Nya, specialiserade kunskapsfält utvecklas i samklang med en utbyggd förvaltning på dessa områden. Även om det förflutna inte alltid tillmäts avgörande betydelse i tidens samhällsplanering eller politik, växer anspråken på säker och ve- tenskapligt grundad kunskap inom ramen för de nya professionella prak- tikerna. Kulturminnesvården organiseras och länsmuseerna får sin roll Kulturminnesvårdens organisation drogs länge med spänningar som uppstått . Utgångspunkten var ett flertal regionala in- stitutioner som tillkommit på enskilda initiativ, medan staten i huvudsak koncentrerade sig på i . Någon allmän och sammanhängande organisation över landet fanns inte vid seklets början. En diskussion kom att initieras om de rådande förhål- landena på restaureringsområdet och krav väcktes bl.a. om en utvidgad byggnadsminnesvård. För att komma till rätta med flera av dessa pro- blem tillsattes den statliga fornminnesvårdskommittén (SOU 1921:11–12) med uppdrag att föreslå hur minnesvården i landet skulle utformas. Kommittén föreslog bl.a. att det skulle skapas ett chefs- ämbete som kunde leda arbetet ute i landet och att det dessutom skulle skapas en organisation av tjänstemän i varje landskap som skulle vara ombud för denna centralorganisation. De senare, kallade lands- antikvarier, skulle bistå provinsmuseerna. Den drivande kraften i utredningen var konsthistorikern . När regeringen inte genomförde utredningens förslag i denna del tog han själv efter sin utnämning till riksantikvarie initiativ till att reali- sera dem. Genom detta arbete skapades en separat organisation som kommit att ligga till grund för dagens Riksantikvarieämbete. Dessutom kom en landsantikvarieorganisation att skapas som liknade vad som tidigare föreslagits men med den skillnaden att antikvarierna blev an- ställda av provinsmuseerna som ansvariga för deras verksamhet, samti- digt som de också hade att ansvara för arbetsuppgifter från centralt stat- ligt håll. gav staten på riksantikvariens initiativ medel till varje län för såväl byggnader och museisamlingar som till löner för fackutbil- dade tjänstemän. Tjänstemännen skulle förestå museerna och bistå i det kulturvårdande arbetet. Dessa initiativ gav resultat och museerna fick även ökade bidrag från lokal nivå. På detta vis kom i förlängningen en modell med 24 länsmuseer att befästas. Under , som stora kulturvärden gick förlo- rade på kontinenten, instiftades i flera nya lagar om kulturmin- nen. 1942 beslutades dels en ny lag om fornminnen och dels en lag om skydd för kulturhistoriskt märkliga byggnader. Den senare avsåg enskilt ägda byggnader och var därmed den första i sitt slag i . Vården av statliga byggnader och kyrkor reglerades i en kunglig kungörelse . Till skillnad mot fornminneslagen förutsatte bygg- nadsminneslagen ett frivillig deltagande från fastighetsägarnas sida. Bland annat av det skälet ansågs lagen snart vara otillräcklig och få fas- tigheter blev klassade som byggnadsminnen. kom en ny och mer ingripande byggnadsminneslag. I propositionen till den nya lagen (prop. 1960:61) betonades att nya och mer verkningsfulla åtgärder var 2016/17:116 akuta då stora mängder kulturhistoriskt värdefull bebyggelse stod inför hotet att raseras. Hotet gällde inte minst städerna, där saneringsåtgärder och modernisering inneburit att äldre bebyggelse fått ge plats åt moder- nare. fornminneslag, som ersatte en förordning , hade fö- regåtts av flera utredningar varav den sista lades fram i slutet på 1930- talet. påbörjades en riksomfattande inventering av landets fasta fornlämningar som i olika omgångar skulle pågå . I den nya lagen utvidgades det fornlämningsbegrepp som använts i tidigare förordningar och fornlämningarna gavs ett stärkt skydd – de skulle skyddas oavsett värde och oavsett om de varit tidigare kända eller ej. Det kom att bli av stor betydelse när den ekonomiska utveckling- en och därmed exploateringen sköt fart . uppstod också delvis olika förhållningssätt inom själva kulturminnesvården – ett mer samhällsorienterat och ett mera snävt antikvariskt. Ett uttryck för detta var två avdelningar som utvecklades på olika sätt. Verksamheten vid Byggnads- avdelningen präglades av en mer strikt antikvarisk verksamhet inriktad på att bevara de mest värdefulla objekten. Vid Fornminnesavdelningen samarbetade man mer med andra intressen och blev på ett annat sätt en aktiv del i samhällsutvecklingen. Ett exempel på det senare var arbetet med vattenkraftutbyggnaden. började kulturminnesvården också skiljas åt från mu- seiverksamheten, av vilken den varit en integrerad del. Framför allt den arkeologiska utgrävningsverksamheten kom att bli allt mer omfattande. En helt egen uppdragsarkeologisk verksamhet utvecklades därför också vid sidan av den traditionella museistrukturen. Länsmuseerna å sin sida kom att utvecklas till en gemensam angelägen- het för hembygdsföreningar, kommuner, landsting och stat. Under många decennier var museichefen också landsantikvarie och betraktades som en statlig tjänsteman. Organisatoriskt ombildades länsmuseerna till stiftelser under efter- krigstiden. Stiftelsebildare var kommuner och landsting, ofta tillsammans med regionala hembygdsförbund. I och med att kommuner och landsting började ta mer ekonomiskt ansvar för verksamheten fick de också större inflytande på bekostnad av hembygdsföreningarna. De regionala och lokala museerna var dock ofta skapade genom hembygdsrörelsens folk- liga initiativ och den nya strukturen där samhället i mångt och mycket tog över driften innebar på ett sätt att initiativet i museiverksamheten centraliserades. skapades också en fysisk riksplanering för inventering och beslut om bl.a. landets naturresurser och befintlig mark- och vattenanvändning. Den fysiska riksplaneringen hade sitt ursprung i efterkrigstidens högkonjunktur då många områden kom att påverkas av stora och naturresursslukande industrier. Vid riksdagsbeslutet om den fysiska riksplaneringen 1972 innefattades generella riktlinjer inte bara för planering och tillståndsgivning med hänsyn till naturvård utan också bl.a. med hänsyn till kulturminnesvård. Frågorna lagreglerades 1987 då lagen om hushållning med naturresurser trädde i kraft. Dess bestämmelser införlivades sedan i sin tur i (1998:808). Dokumentationshantering i det framväxande välfärdssamhället första hälft påverkades både bibliotek och arkiv i hög utsträckning av det framväxande moderna samhällets ständigt ökande produktion av handlingar och informationsresurser. För arkiven och många av specialbiblioteken har den offentliga förvaltningens utbyggnad satt ramarna, och för de vetenskapliga biblioteken är det den högre ut- bildningens successiva expansion som varit av särskild betydelse. skedde även en utveckling i professionellt hänseende. Både arkivarie- och bibliotekarieyrket kom alltmer att anta formen av professioner med fastlagda utbildningsvägar och särskilda vetenskapliga principer som grund för arbetet. För arkivens del infördes t.ex. den vik- tiga proveniensprincipen i verksamheten . invigda byggnad på i blev snabbt för liten för den växande mängden handlingar som genererades i den offentliga förvaltningen. var det fullt och arkivdepåer inrättades på andra håll i landet för att avlasta. Den regionala arkivorganisationen byggdes upp , vilket dock var relativt sent i förhållande till andra europeiska länder. Riksarki- vet kom sedermera att fungera som chefsmyndighet över de olika lands- arkiv som inrättades. i öppnade 1899 som det första. bilda- des landsarkiv i både och , 1905 tillkom ett i , 1911 ett i , 1928 i och 1935 det i . indelning i distrikt berodde på flera faktorer, bl.a. möjlig- heten att skaffa stora av staten ägda och outnyttjade lokaler. Den veten- skapliga forskningens intresse av tillgång till arkivmaterial spelade också roll och dessutom har den historiska regionindelningen i flera fall varit avgörande för avgränsningen av landsarkivsdistrikten. Även fackföreningarna och andra delar av den enskilda sektorn började under seklets första hälft att skapa sina egna arkivinstitutioner. Arbetar- rörelsens arkiv och bibliotek grundades t.ex. och blev en egen stiftelse med staten som en part. första hälft präglades det allmänna arkivväsendet starkt av den tilltagande mängden handlingar från förvaltningen. Inten- siva diskussioner fördes om hur centrala föreskrifter kunde bidra till bättre ordning vid de arkivbildande myndigheterna och även till att minska mängden handlingar. Detta visade sig senare också i de dis- kussioner som fördes i samband med att en allmän arkivstadga (1961:590) antogs. Genom den nära kopplingen mellan arkivbildningen och offentlighetsprincipen i har bevarande av handlingar länge varit huvudregel och i stället har man valt ut vad som ska gallras. Detta förhållningssätt hade befästs då statliga myndigheter förbjöds att avhända sig arkivalier utan regeringens bemyndigande (vilket t.ex. gavs i en särskild gallringskungörelse 1909). Med den moderna välfärds- statens framväxt och teknikens utveckling var denna beslutsordning dock inte hållbar i längden och allmänna arkivstadga gavs istället och rätt att utfärda föreskrifter om gallring. Även biblioteken påverkades i hög grad av det moderna välfärds- samhällets framväxt. första hälft tillkom t.ex. nya vetenskapliga bibliotek vid de högskolor som successivt skapades i och , och senare i och . I flera fall skedde detta genom att befintliga bibliotek och äldre samlingar i region- en fördes samman och på så sätt kom dessa även att bli viktiga förvaltare av kulturhistoriska samlingar. Inom högskolebiblioteken var det, i likhet med inom arkivväsendet, en stor utmaning att finna former för att ta om hand och katalogisera den ständigt ökande mängden tryckt material som behövdes för forskningens behov. Även de äldre samlingarna var dock ett fortsatt viktigt inslag i bibliotekens verksamhet. förblev de vetenskapliga biblioteken i stor utsträckning lärda inrättningar med forskarna som viktigaste målgrupp. Även de gamla stifts- och läroverksbiblioteken, i flera fall med anor och med betydande boksamlingar, kom första hälft att uppmärksammas. De inordnades först i en landsomfattan- de biblioteksorganisation, som var tänkt att fungera som ett mellanled mellan de vetenskapliga biblioteken och folkbiblioteken. Sedermera fördes dessa historiska samlingar i stället antingen till högsko- lebibliotek i respektive region eller så övergick de på olika sätt i kommu- nal eller privat ägo. Parallellt med denna organisatoriska utveckling första hälft kom det sekelgamla systemet med pliktleveranser successivt att vidareutvecklas. När pliktleveransordningen förändrades (prop. 1977/78:97) infördes bl.a. ordningen med ett national- exemplar vid Kungl. , ett reservexemplar vid och ytterligare fem exemplar fördelade på de övriga dåvarande s.k. hög- skoleregionerna. Som motiv angavs behovet av tillgång till ett brett in- hemskt material för forskning, högskolestudier och annat utnyttjande på flera ställen. Den statliga myndigheten för ljud och bild (senare Statens ljud- och bildarkiv) grundades som en följd av detta 1979 då lagen även kom att omfatta vissa audiovisuella medier vid sidan av tryckta. Till myndigheten fördes bl.a. samlingarna från det tidigare Nat- ionalfonoteket vid Kungl. Samlingarna av audiovisuellt material växte av naturliga skäl med 1900-talets tekniska utveckling. Det nyinstiftade övertog 1964 de arkivsamlingar av film och filmrelaterat material som samlat in och bevarat sedan början av 1930- talet. Någon pliktexemplarslag för biografvisad film i originalformat (analog eller digital) infördes dock inte, vilket inneburit att insamlingsar- betet för sådan film bygger på leverans kopplad till stödgivning (s.k. säkerhetsmaterial), frivilliga depositioner samt i be- gränsad utsträckning inköp. Den pliktlevererade biografvisade film som Arkivet för ljud och bild och senare Kungl. samlat in utgörs av videokopior, inte film i originalformat. Museer under folkhemsepoken och efterkrigstiden De strukturer för de centrala museerna som lagts fast uppbyggnadsfas fortsatte att vara styrande för verksamheten långt in . Efter långa diskussioner om hur de kulturhistoriska museerna skulle dela upp ansvaret för att skildra nationens historia sinsemellan, genomfördes en uppdelning av ansvarsområden mellan National- museum, , Livrustkammaren och . Huvudidén var att skulle ansvara för arkeologiska samlingar, äldre tid och kyrklig konst, för arbete och liv i och för konsthistorien i övrigt. I och med att styrelse anslöt sig till överens- kommelsen fick stiftelsen också officiellt ett statligt uppdrag. Trots uppgörelsen dröjde det innan fick egna lokaler och kunde flytta ut från nationalmuseibyggnaden. Den egna byggnaden på i stod klar , men togs i bruk för museets egentliga verksamhet först . Invigningsutställ- ningen var ”10 i ”. Denna arkeologiskt inriktade utställ- ning kom att stå kvar länge och blev tongivande , även på regional nivå där motsvarande utställningar kunde återfinnas på läns- museer in . skulle annars de gamla museer- na moderniseras i syfte att få en bredare förankring runt om i landet. Nya museiinstitutioner skapades som lyfte fram centrala faktorer i det moder- na samhället, t.ex. teknisk utveckling och industrialisering. Bland statens museisatsningar märks även ett intresse för arkeologiska utgrävningar i , och , där svenskar hade varit engagerade. Ge- nom nya museer och genom flytt av vissa äldre samlingar utökades den statliga museikartan med en rad mer specialiserade institutioner. I stort sett består den uppsättning centrala museer som skapades än , även om vissa slagits samman och några ytterligare till- kommit . grundades av , , och . Museet inrättades som en stiftelse och 1936 hade man låtit bygga en modern museibyggnad på i . Med utgångspunkt i en stor enskild donation beslutade riks- dagen 1932 att skulle inrättas genom en sam- manslagning av två maritima samlingar som bestod dels av modeller av handelsfartyg, dels av sjökrigshistoriska föremål. öppnade Sjö- historiska museet i en ny byggnad i anslutning till . Regalskeppet bärgades 1961. Efter bärgningen placerades i en provisorisk docka där det kunde konserveras som det blev ett populärt besöksmål under namnet Wasavarvet. beslutade att inrätta för förvalt- ning av de samlingar som geologen förde till från . överfördes syd- och östasiatiska samlingar till , som öppnade i sin nuva- rande form 1963.