prop · H50323 · 2017-10-24 00:00:00 — Förteckningen uppdateras i enlighet med de förändringar som görs inom EU, vilka i sin tur återspeglar förändringar som har överenskommits inter- nationellt inom det s.k. Wassenaar-arrangemanget. 2017/18:23 Den svenska krigsmaterielförteckningen innehåller också tre nationella tillägg: kärnladdningar och speciella delar till sådana, fortifikatoriska anläggningar m.m. samt vissa kemiska stridsmedel. Därtill görs en indel- ning i krigsmateriel för strid och övrig krigsmateriel. Med krigsmateriel för strid avses materiel med en förstörelsebringande verkan, inklusive sikten för sådan materiel och materiel för eldledning. Som övrig krigs- materiel räknas vissa delar och komponenter till krigsmateriel för strid samt materiel som inte har direkt förstörelsebringande verkan i en strids- situation. För utförsel och lämnande av tekniskt bistånd finns tre olika sorters tillstånd: individuella, globala och generella. Individuella tillstånd avser en utförsel (som dock kan bestå av flera leveranser) till en mottagare. Ett globalt tillstånd ger en leverantör rätt att till en eller flera mottagare eller en eller flera kategorier av mottagare i ett eller flera andra länder föra ut sådan krigsmateriel eller lämna sådant tekniskt bistånd som specificeras i tillståndet. Ett generellt tillstånd innebär att en leverantör direkt, utan att ansöka om tillstånd, kan föra ut sådan krigsmateriel eller lämna sådant tekniskt bistånd som specificeras och med de begränsningar som anges i tillståndet. ISP har meddelat flera olika föreskrifter om generella till- stånd. Ett generellt tillstånd är således ett normbeslut som riktar sig till samtliga leverantörer som uppfyller de villkor som anges i tillståndet och är inte ett förvaltningsbeslut genom vilket tillstånd beviljas en leverantör i ett enskilt fall. Enligt krigsmateriellagen får krigsmateriel inte tillverkas här i landet utan tillstånd. Även verksamhet som avser tillhandahållande av krigs- materiel eller av tekniskt bistånd till någon i utlandet kräver tillstånd. Den som har tillstånd att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel står under tillsyn av ISP. Krigsmateriellagen innehåller vidare bestämmelser om ansvar för den som bryter mot bestämmelserna i lagen. Den nu gällande krigsmateriellagen trädde i kraft (prop. 1991/92:174). Genom lagen sammanfördes regelverket i lagen (1983:1034) om kontroll över tillverkningen av krigsmateriel, m.m. och lagen (1988:558) om förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m. i en ny lag för kontroll av samtliga dessa aspekter. I det lagstiftningsärende som ledde fram till den nya lagen redovisade regeringen sin syn på vilka principer som den avsåg tillämpa vid prövningen av enskilda ärenden (prop. 1991/92:174, s. 41 f.). Dessa s.k. riktlinjer utgjorde i stor utsträckning en sammanställning av den praxis som då hade iakttagits i tillståndsprövningen (riktlinjernas historik och funktion berörs närmare i avsnitt 6.1). Praxis har därefter fortsatt att utvecklats i och med att ställningstaganden har gjorts för nya mottagar- länder eller ändrade förhållanden i omvärlden och nya typer av materiel eller samarbetsformer har tillkommit. Framför allt har en viktig aspekt varit att de internationella regelverken för exportkontroll av krigsmateriel har utvecklats . Tillståndsprövningen präglas av en strävan efter att lika eller likvärdiga förhållanden ska behandlas på samma sätt och likformigt över tiden. är det en helhetsbedömning av alla för det enskilda ärendet Prop. 2017/18:23 betydelsefulla omständigheter som ska utgöra grunden för ställningsta- gandet, om det inte föreligger ett ovillkorligt hinder t.ex. i form av ett vapenembargo eller en annan internationell förpliktelse som har att iaktta. Systemet med en helhetsbedömning har gjort det möjligt att i praxisutvecklingen beakta de betydelsefulla förändringar som har skett av försvars- och säkerhetspolitik respektive utrikespolitik sedan det slut. När nu gällande lag trädde i kraft prövade regeringen eller enskilda statsråd samtliga exportkontrollärenden. En ökad ärendetillströmning och en allmän strävan att befria regeringen från förvaltningsärenden av rutin- betonad karaktär medförde att ISP inrättades 1996 (prop. 1995/96:31). Den nya myndigheten avsågs pröva merparten av de ärenden som rege- ringen eller ett enskilt statsråd tidigare haft att pröva, men med bibehållet ansvar för regeringen att pröva ärenden som har principiell betydelse eller annars är av särskild vikt. har export av krigsmateriel uppgått till i genomsnitt . Det motsvarar knappt 1 pro- cent av totala varuexport . Värdet under ett enskilt år säger relativt lite om utvecklingen eftersom variationerna mellan åren är stora. har av ex- porten gått till EU, till och andra etablerade samarbets- länder samt till övriga världen. av exporten utgjorde krigsmateriel för strid och övrig krigs- materiel. Stora materielsystem dominerar exporten. 4.2De internationella regelverkens växande betydelse Ett ökat internationellt samarbete sedan krigsmateriellagen trädde i kraft har viktiga steg tagits i det internationella samfundets ansträngningar att få bättre kontroll över den internationella handeln med krigsmateriel. Dessa ansträng- ningar kan härledas till tiden efter , men det är först efter det slut som framsteg kunnat göras i fråga om kontrollen över den internationella handeln med krigsmateriel. Staters naturliga försiktighet i en säkerhetspolitiskt så viktig fråga som möjlig- heten till import av materiel till det egna försvaret har gradvis börjat uppvägas av en växande medvetenhet om vapenflödenas destabiliserande effekter och de humanitära och ekonomiska konsekvenserna av väpnade konflikter och väpnat våld. har aktivt deltagit i de internationella ansträngningarna att komma tillrätta med oansvarig, okontrollerad och illegal internationell handel med krigsmateriel genom normbildning och informationsutbyte. Samarbetet inom EU om exportkontroll av krigsmateriel m.m. EU:s medlemsländer har nationella regler när det gäller krigsmateriel- export. Medlemsländerna har emellertid också i viss utsträckning valt att samordna sin exportkontrollpolitik. antog EU en gemensam uppförandekod för vapenexport, vars syfte var att uppställa miniminormer för en ansvarsfull och återhåll- sam export av krigsmateriel från medlemsstaterna. Koden preciserade de gemensamma kriterier som hade beslutats av i Luxem- burg 1991 och i . antogs EU:s gemen- samma ståndpunkt, som i de centrala delarna var likalydande med den tidigare antagna uppförandekoden. Den tillämpas av alla EU:s medlems- länder och ett antal länder som inte är medlemmar i (, och , , , , , och ). Den gemensamma ståndpunkten innehåller bl.a. åtta kriterier som ska beaktas innan ett beslut tas om att tillåta export av krigsmateriel till tredjeland. Ståndpunkten är bindande, men enskilda medlemsstater kan ha egna striktare regler. Till den gemensamma stånd- punkten hör även en förteckning över de produkter som omfattas av kontrollen (EU:s gemensamma militära lista). Det har vidare tagits fram en användarguide som mer i detalj anger hur ståndpunktens överens- kommelser om informationsutbyte och konsultationer ska genomföras och hur dess kriterier för exportkontroll ska tillämpas. Användarguiden uppdateras löpande. EU:s medlemsstater diskuterar regelbundet tillämpningen av den gemensamma ståndpunkten om vapenexport inom för frågor om export av konventionella vapen (Coarm). Här utbyter med- lemsstaterna även information om synen på olika exportdestinationer. En redogörelse för arbetet, överenskommelser som har träffats och statistik över medlemsstaternas export av krigsmateriel offentliggörs i en årlig . trädde en serie förändringar av krigsmateriellagen i kraft för att i svensk lag genomföra och rådets direktiv /43/EG av om förenkling av villkoren för överföring av försvarsrelaterade produkter inom gemenskapen (det s.k. ICT- direktivet), samt även aspekter av EU:s gemensamma ståndpunkt (prop. 2010/11:112). I enlighet med direktivet utökades den svenska lagens tillämpningsområde till att även omfatta tekniskt bistånd. Den svenska krigsmaterielförteckningen ersattes också i huvudsak av EU:s militära förteckning, med bibehållande av uppdelningen mellan krigsmateriel för strid och övrig krigsmateriel för att möjliggöra en fortsatt tillämpning av de svenska utgångspunkterna för tillståndsprövningen. Det hittillsvarande systemet med individuella tillstånd kompletterades med generella och globala tillstånd för att kunna uppfylla direktivets anvisningar om för- enklad överföring av försvarsrelaterade produkter inom gemenskapen. Skärpta krav infördes på uppgifts-, underrättelse- och register- föring. Som ett led i direktivets förenklingsansats infördes ett frivilligt EU-certifieringssystem för svenska försvarsindustriföretag med ISP som prövande myndighet. Endast certifierade företag kan motta produkter som faller under andra EES-staters generella utförseltillstånd och därmed komma i åtnjutande av denna typ av förenklade förfarande. ICT-direktivet är att bidra till en omstrukturering av europeisk försvars- industri och en avveckling av den överkapacitet som uppstod genom det slut och som i sig skulle kunna verka exportdrivande. antogs och rådets förordning (EU) nr 258/2012 om genomförande av artikel 10 i FN:s protokoll om olaglig tillverkning av och handel med eldvapen, delar till eldvapen och ammu- nition, bifogat FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet (FN:s protokoll om skjutvapen), och om införande av exporttillstånd, import- och transiteringsåtgärder för skjutvapen, delar till skjutvapen och ammunition. Förordningen och FN:s protokoll syftar till att motverka brottslighet genom en minskad tillgång till skjutvapen. Förordningen omfattar vapen m.m. för civilt bruk. Den tillämpas inte på vapen särskilt utformade för militär användning eller på helautomatiska vapen. Vidare är bilaterala statliga transaktioner, skjutvapen avsedda för de väpnade styrkorna, polisen eller de offentliga myndigheterna i medlemsstaterna, samlare och organ som ägnar sig åt kulturella och historiska aspekter av skjutvapen, skjutvapen som har gjorts obrukbara samt antika skjutvapen och replikvapen till dessa undantagna från till- lämpningsområdet. Inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken genomför EU embargon mot bl.a. handel med vapen och produkter med dubbla användningsområden vilka har beslutats av FN. EU kan med enhällighet också besluta om vissa embargon som går utöver vad har beslutat. Dessa beslut av är ett utslag av med- lemsstaternas vilja att agera gemensamt i olika säkerhetspolitiska frågor. Inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken bedrivs också en rad andra program vars syfte är att främja ansvarsfull kontroll av den internationella vapenhandeln både i EU:s grannskap och i andra delar av världen. Vid sidan av samordningen som rör krigsmateriel har en harmonisering också skett inom EU när det gäller exporten av produkter med dubbla användningsområden (PDA). Med PDA avses utrustning för civilt bruk som även kan användas för tillverkning av massförstörelsevapen eller krigsmateriel. Hit räknas också vissa produkter med en särskild strategisk betydelse, t.ex. kryptosystem. För EU:s del regleras detta numera i rådets förordning (EG) nr 428/2009 av om upprättande av en gemenskapsordning för kontroll av export, överföring, förmedling och transitering av produkter med dubbla användningsområden (EU:s PDA- förordning). Förordningen är genomförd i genom lagen (2000:1064) om kontroll av produkter med dubbla användningsområden och av tekniskt bistånd (PDA-lagen, prop. 2009/10:205). Övrigt internationellt samarbete om exportkontroll av krigsmateriel antog 1991 en resolution om öppenhet i vapen- handeln. Resolutionen uppmanar FN:s medlemsländer att frivilligt redovisa såväl import som export av konventionella vapen- system till ett register som administreras av FN:s kontor för nedrust- ningsfrågor (United Nations Office for Disarmament Affairs, UNODA). rapporterar till UNODA . 2017/18:23 antog ett internationellt vapenhan- delsfördrag. undertecknade fördraget och ratificerade det (prop. 2013/14:190). meddelade sin avsikt om att tillämpa fördraget provisoriskt även innan det trätt i kraft, vilket skedde . Fördraget är det första rättsligt bindande globala instrumentet som reglerar den legala internationella handeln med krigsmateriel. Statsparterna förpliktigas att införa och upp- rätthålla nationell kontroll över denna handel, samt att tillämpa vissa kriterier vid prövning av utförselärenden. deltar aktivt i fördragets fortsatta utvidgning och effektiva genomförande bland de 92 statsparterna. antog FN ett handlingsprogram för att bekämpa illegal handel med små och lätta vapen. Uttrycket små och lätta vapen (eng. Small Arms and Light Weapons, SALW) omfattar i princip handeldvapen som kan bäras och avfyras av en person, liksom vapen som är avsedda att bäras och användas av två eller flera personer. I olika internationella forum, såsom FN, EU och Organisationen för samarbete och säkerhet i (), pågår arbete för att förebygga och bekämpa destabiliserande ansamlingar och okontrollerad spridning av små och lätta vapen. FN:s arbete syftar bl.a. till att öka medvetenheten om den destabiliserande verkan som dessa vapen har i konfliktregioner. Icke- spridningsarbete är också angeläget för att förhindra brottslighet och inte minst terroristbrott. antogs den s.k. som förbjuder anti- personella landminor. 162 stater, däribland , har ratificerat kon- ventionen och därmed förpliktigat sig att avveckla tillverkning, innehav och handel med antipersonella landminor. antogs en internationell konvention mot klustervapen (eng. Convention on Cluster Munitions, CCM). 108 stater, däribland , har ratificerat konventionen och därmed förpliktigat sig att avveckla tillverkning, innehav och handel med sådana vapen. För del har konventionen medfört en avveckling av flygburna ”bombkapslar” som efter fällning sprider mindre stridsdelar. Wassenaar-arrangemanget bildades som en efterföljare till det internationella exportkontrollsamarbete som tidigare hade bedrivits inom kommittén (Cocom). Arrangemangets arbetsfält omfattar kontrollen av konvention- ella vapen och PDA som inte kontrolleras i andra multilaterala export- kontrollregimer. Det utgör därmed ett viktigt komplement till arbetet i övriga regimer som uteslutande fokuserar på massförstörelsevapen samt vissa vapenbärare. Arrangemanget har 42 deltagande stater varibland flertalet stora producenter och teknologiinnehavare på det berörda områ- det återfinns. Syftet med arrangemangets verksamhet är att bidra till regional och internationell säkerhet och stabilitet genom att främja öppenhet och ett ansvarsfullt agerande när det gäller överföringar av konventionella vapen och PDA och därigenom undvika destabiliserande ansamlingar. synen i Wassenaar-arrangemanget är att handel med de varor som finns på kontrollistorna ska vara tillåten, men att den måste ske under kontrol- Prop. 2017/18:23 lerade former. En viktig funktion som arrangemanget svarar för är att uppdatera exportkontrollens produktlistor. Likalydande internationella produktlistor är viktiga för att det inte ska uppkomma luckor mellan olika länders kontrollsystem. De deltagande staterna bidrar med sin nationella tekniska expertis för att produktlistorna ska kunna uppdateras i ljuset av den tekniska utvecklingen. Två listor upprätthålls, en för krigsmateriel och en för PDA-produkter. Båda listorna har antagits av EU och utgör grunden för de deltagande staternas nationella kontrollistor. Även ett antal stater utanför Wassenaar-arrangemanget använder dessa listor som sina nationella kontrollistor. Listorna utgör därmed i det närmaste en internationell standard på området. I övrigt utbyts i Wassenaar- arrangemanget exportkontrollrelevant information mellan deltagande stater i syfte att förbättra underlaget för nationella exportkontroll- bedömningar. är en av de ursprungliga staterna i arrangemanget och bidrar aktivt till både listarbetet och informationsutbytet. 4.3Exportens roll ur ett säkerhetspolitiskt perspektiv Grunden för den moderna svenska försvarsindustrin lades under det . neutralitetspolitik, såsom den utformades efter , byggde på ett totalförsvar med en stark försvarsmakt och en stark nationell försvarsindustri, som utvecklade produkter som var anpas- sade efter de svenska behoven. Ambitionen var att skulle mini- mera beroendet av utländska leverantörer. Försvarsindustrin blev således en viktig del av den svenska säkerhetspolitiken. Industrin gav också möjlighet att i kris och krig tillverka, anpassa, underhålla och livstidsförlänga materiel för försvarets behov. Exporten av krigsmateriel, som var begränsad, var ett led i att säkra kapaciteten att utveckla och producera materiel anpassad till den svenska försvarsmaktens behov. Vidare bidrog export till en jämnare beläggning av industrins utvecklings- och produktionsresurser, vilket var en förut- sättning för bevarandet av kompetens och kapacitet i landet. Strävan efter oberoende vad gäller tillgången till krigsmateriel för det svenska försvaret ersattes efter slut gradvis av ett växande behov av materielsamarbete med likasinnade stater. En förutsättning för deltagande i sådant samarbete var att varje part kunde tillföra kompetens av betydelse för samarbetet som helhet. Minskande nationella försvars- resurser bidrog till att betydelsen av export och internationella materiella samarbeten för upprätthållandet av försvarsindustri ökade över tiden. som försvarsindustrin tillskrevs en viktig försvars- och säker- hetspolitisk roll, betonades behovet av att föra en restriktiv vapenexport- politik i samklang med strävan att främja en fredlig utveckling i vår omvärld. Export och annan utlandssamverkan var därför önskvärd endast i den omfattning som betingades av våra försvars- och säkerhets- politiska mål och behov, och med beaktande av utrikespolitiska Efter en gemensam avsiktsförklaring undertecknade försvars- ministrarna i , , , , och ett ramavtal om åtgärder för att underlätta omstrukturering och drift av den europeiska försvarsindustrin, det s.k. sexnationersavtalet (prop. 2000/01:49). Avtalet syftar till att underlätta rationalisering, omstrukturering och drift av den europeiska försvars- Verksamheten inom sexnationsinitiativet och dess arbets- grupper har även omfattat frågor om exportkontroll. Genom att delta i detta samarbete kan också vara med och påverka den försvars- industri- och exportpolitik som utvecklas i . Det ger ett visst inflytande över försvars- och säkerhetspolitiken i . Regeringen har konstaterat att säkerhet byggs solidariskt tillsammans med andra och att hot mot fred och säker- het bäst avvärjs i gemenskap och samverkan med andra länder och org- säkerhets- och försvarssamarbeten utvecklas till- sammans med , de övriga nordiska länderna och de baltiska staterna, samt inom ramen för EU, FN, och Natos partnerskap. Därutöver är en stark transatlantisk länk avgörande för europeisk säker- Många regionala och globala utmaningar kan endast mötas om och agerar tillsammans. Regeringen har också redogjort för exportens betydelse för Försvars- Export bedöms stärka företagens möjlig- heter att bibehålla en stark, konkurrenskraftig teknologinivå och den kompetens som krävs för att underhålla och vidmakthålla Försvarsmak- Exporten kan också medföra möjligheter till kost- nadsdelning och därmed lägre kostnader för vidmakthållande och vidare- utveckling för Försvarsmakten. En grundläggande utgångspunkt för statens eget engagemang i export- frågor är att det finns en tydlig koppling till Försvarsmaktens operativa Regeringen har vidare gett uttryck för att exportstödjande verk- samhet bör utgå från en försvars- och säkerhetspolitisk helhetsbedöm- ning som inbegriper konsekvenserna för Försvarsmakten, samt att verk- samheten ska användas för att främja en konstadseffektiv materielför- sörjning och därmed bidra till Försvarsmaktens operativa förmåga. skilt inom undervatten- och stridsflygområdet bedöms export vara bety- delsefullt för en kostnadseffektiv materielförsörjning. De senaste årens säkerhetspolitiska utveckling har förstärkt behovet av en inhemsk försvarsindustri med förmåga att utveckla materielsystem, och ett nära samarbete på försvarsmaterielområdet inom och I synnerhet mer långvariga och strategiska samarbeten som syftar till utveckling och produktion av nya materiel- system är av säkerhetspolitisk betydelse. presenterade en handlingsplan för försvar, som just syftar till att främja det europeiska försvarssamarbetet. Den tekniska och ekono- miska utvecklingen har inneburit att försvarsindustrin i , precis som näringslivet i övrigt, är beroende av såväl utländska leverantörer Detta beroendeförhållande är ömsesidigt. Mot denna bakgrund ligger det enligt regeringen i försvars- och säkerhetspolitiska intresse att värna om ett långsiktigt samarbete i materielfrågor med för oss viktiga samarbetsländer. samarbete bygger på såväl export som import av krigsmateriel. nationellt konkurrenskraftig teknologinivå bidrar till att förblir Prop. 2017/18:23 intressant för sådant samarbete. Exportkontrollens övergripande ramverk bör Regeringens bedömning: Nuvarande ramverk för exportkontrollen Detta innebär att krigsmateriellagen anger de allmänna förutsättningarna för att tillstånd ska kunna lämnas medan de närmare principerna för själva tillståndsprövningen framgår av regeringens vägledande uttalanden (de s.k. riktlinjerna), regeringens och ISP:s praxis samt av internationella förpliktelser. Det finns inte skäl att er- sätta den nuvarande krigsmateriellagen med en ny lag. Kommitténs bedömning och förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. Kommittén föreslår emellertid att den nu- varande krigsmateriellagen ersätts med en ny lag som benämns ”lagen om kontroll av krigsmateriel och av tekniskt bistånd”. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker bedömningen eller invänder inte mot den. De flesta remissinstanser kommenterar inte förslaget om en ny lag särskilt. (ISP) avstyrker emellertid det förslaget och lämnar i stället ett eget för- slag till krigsmateriellag med en annan struktur. det bör övervägas om det är möjligt att åtminstone på ett övergripande plan definiera krigsmateriel och tekniskt bistånd i lagtexten. påpekar att begreppen har stor betydelse för bedömningen av vad som är att anse som straffbelagda gärningar enligt den föreslagna lagen. Skälen för regeringens bedömning: Krigsmateriellagen är en s.k. Utgångspunkten är att verksamhet rörande krigs- materiel är förbjuden utan tillstånd och att överträdelser av tillstånds- kraven är straffsanktionerade (24–26 §§). Beroende på vilken typ av verksamhet som det är fråga om krävs olika typer av tillstånd enligt lagen (se 3–10 §§). Exempelvis krävs tillstånd för tillverkning, tillhanda- hållande, utförsel, avtal om tillverkningsrätt, tillhandahållande av tekniskt bistånd och militärt inriktad utbildning. Av 1 § andra stycket krigsmateriellagen framgår vilken utgångspunkt tillståndsprövningen enligt lagen ska ha. Där föreskrivs att tillstånd enligt lagen endast får beviljas, om det finns säkerhets- eller försvarspolitiska skäl för det och det inte strider mot utrikespolitik. principerna för prövningen finns bl.a. i de vägledande uttalanden (ofta benämnda riktlinjer) om utförsel och utlandssamverkan som regeringen gjorde i samband med lagens tillkomst (prop. 1991/92:174). principer framgår av de internationella överenskommelser som är bundna av, i synnerhet EU:s gemensamma ståndpunkt och FN:s Dessutom framgår principer för prövningen av regeringens och ISP:s praxis. Regeringens uttalanden i den proposition som låg till grund för krigsmateriellagen beskriver svensk praxis vid lagens tillkomst och utgör tillsammans med krigsmateriellagen, EU:s gemensamma ståndpunkt, och senare till- kommen praxis grunden för bedömningen av enskilda ärenden.