prop · H50362 · 2017-12-19 00:00:00 — Det finns emellertid också bestämmelser om själva nyttjandeavtalet, t.ex. om dess innehåll, form och upphörande. Det är här inte fråga om sådana upp- låtelser av nyttjanderätt som avses i t.ex. 7 kap. jordabalken. Med järnvägsinfrastruktur avses järnvägslinjer och fasta installationer som är nödvändiga för trafik med järnvägsfordon och för trafikens säkerhet. Infrastrukturförvaltaren är den som ställer järnvägsinfrastruktur till förfogande och som är ansvarig enligt rättsordningen i den stat där järn- vägsinfrastrukturen är belägen (se artiklarna 3 a och 3 b i CUI, jfr motsvarande definitioner i 1 kap. 4 § järnvägslagen [2004:519]). Bestäm- melserna reglerar infrastrukturförvaltarens och transportörens ansvar i förhållande till varandra och till den andra partens personal. Däremot regleras inte transportörens eller infrastrukturförvaltarens ansvar i för- hållande till sin egen personal eller andra personer som de anlitar för att utföra sina uppgifter (artikel 1.2 a). Bestämmelserna är inte heller tillämpliga på transportörens eller infrastrukturförvaltarens ansvar i för- hållande till tredje man. Som tredje man betraktas enligt CUI varje annan person än förvaltaren, transportören eller deras järnvägspersonal (artiklarna 1.2 b och 3 e). Bestämmelser om ansvar gentemot tredje man och egna anställda finns i 17–22 §§. Att ansvarsbestämmelserna i inte är tillämpliga i förhållande till tredje man utesluter inte att någon inträder i infrastrukturförvaltarens eller transportörens rätt till skadestånd enligt dessa bestämmelser, t.ex. ett försäkringsbolag som återkräver ut- given ersättning. Enligt första stycket ska CUI gälla som svensk lag inom det tillämpningsområde som framgår av CUI. CUI är tillämpligt på avtal om nyttjande av järnvägsinfrastruktur i syfte att utföra sådana internationella transporter som avses i eller (artikel 1.1). CUI är således tillämpligt på en transport enligt EU:s tågpassagerarförordning, om trans- porten är internationell i den betydelse som anges i artikel 1 i . Även nyttjande av infrastrukturen vid sidan av själva transporten, t.ex. för förberedelser av ett tåg innan godset lastas, omfattas så länge som syftet är en internationell transport enligt eller . Det saknar betydelse om parterna har avtalat om ersättning för nyttjandet eller inte. CUI är tillämpligt även när järnvägsinfrastrukturen förvaltas eller utnyttjas av stater eller statliga institutioner eller organisationer. Enligt artikel 8 i CUI är infrastrukturförvaltaren ansvarig för person- eller sakskada samt viss annan ekonomisk skada som har orsakats transportören eller dennes järnvägspersonal vid nyttjandet av infra- strukturen och som beror på infrastrukturen. Ansvaret är i grunden strikt. Förvaltaren ansvarar således oavsett om denne har vållat skadan i allmän 2017/18:62 skadeståndsrättslig mening eller inte; det räcker att skadan har orsakats vid nyttjandet av infrastrukturen och att den beror på infrastrukturen. Infrastrukturförvaltaren kan dock gå fri från ansvar om någon av de i artikeln angivna ansvarsfrihetsgrunderna föreligger, t.ex. att skadan är orsakad av ett sådant beteende av tredje man som förvaltaren inte hade kunnat undvika eller förebygga följderna av, även om förvaltaren hade iakttagit den omsorg som omständigheterna påkallade. Motsvarande strikta ansvar för transportören gäller vid skada som orsakas infra- strukturförvaltaren eller dennes personal vid transportörens nyttjande av infrastrukturen, se artikel 9 i CUI. Förvaltarens strikta ansvar enligt artikel 8 i CUI omfattar bl.a. ekonomisk skada till följd av skadestånd som transportören ska betala enligt eller (artikel 8.1 c). Enligt EU:s tågpassagerarförordning tillämpas i fråga om järnvägsföretagens skadeståndsansvar vid personskada, skada på resgods och viss ekonomisk skada som åsamkas resenären till följd av en försening (artiklarna 11 och 15 i EU:s tågpassa- gerarförordning). Bestämmelserna om annan förseningsersättning och assistans i artiklarna 16–18 i EU:s tågpassagerarförordning har dock inte sin grund i . En tillämpning av CUI enligt förevarande paragraf medför alltså inte någon skyldighet för infrastrukturförvaltaren att ersätta transportörens ekonomiska skada till följd av sistnämnda bestämmelser. I stället framgår det av 9 § att artikel 8 i CUI även ska tillämpas på bl.a. sådan ersättning. När det gäller ersättning vid ekonomisk skada finns en bestämmelse om avräkning i vissa fall i 10 §. om vad ersättningen vid personskada ska omfatta motsvarar de som finns i , se kommentaren till 4 §. I 12 § finns en kompletterande ansvarsbegränsningsregel. Bestämmelserna i är tvingande, om inte annat anges i bihanget, vilket innebär att ett avtalsvillkor som direkt eller indirekt avviker från det som anges i CUI är ogiltigt. Avtalsparterna kan dock ta på sig ett större ansvar eller ytterligare förpliktelser än vad som föreskrivs (artikel 4). I fråga om det strikta ansvaret enligt artikel 8 gäller att bestämmelserna är tvingande utom såvitt gäller infrastrukturförvaltarens ansvar för skada som orsakats transportören genom försening eller driftsstörning (t.ex. skada till följd av bestämmelsen i artikel 15 i EU:s tågpassagerarförordning). Transportören och förvaltaren får avtala om huruvida och i vilken utsträckning förvaltaren ska vara ansvarig för sådan skada (artikel 8.4). Vidare påverkar inte bestämmelserna om bl.a. nyttjandeavtalets innehåll och transportörens och infrastrukturförvalta- rens skyldigheter de skyldigheter parterna kan ha enligt gällande nationell rätt i den stat där infrastrukturen finns eller som följer av EU- rätten (artikel 5 bis). Det innebär t.ex. att krav på försäkring eller intyg som uppställs i eller annan nationell rätt måste följas vid avtal som ingås enligt CUI (jfr artikel 5.3 bis i CUI). Bland annat måste hänsyn tas till de EU-förpliktelser som är genomförda i järnvägslagen. Dessa offentligrättsliga bestämmelser anger t.ex. förutsättningarna för att licens och säkerhetsintyg ska beviljas, vilket i sin tur är villkor för att få bedriva järnvägstrafik. I stycket görs undantag från tillämpningen av CUI. På motsvarande sätt som beträffande bl.a. inkorporeras CUI endast till den del bestämmelserna inte reglerar de fördragsslutande staternas förpliktelser Prop. 2017/18:62 mot varandra eller mot OTIF, se vidare kommentaren till 2 §. Det är originaltexterna som ska gälla som svensk lag. COTIF 1999 finns i originaltext på franska, engelska och tyska. Genom inkorpore- ringen blir alltså dessa språkversioner gällande som svensk lag (se vidare kommentaren till 1 § tredje stycket). Enligt andra stycket ska det som föreskrivs i CUI tillämpas på avtal om nyttjande av järnvägsinfrastruktur för inrikes godstransport och avtal om nyttjande av järnvägsinfrastruktur för inrikes persontransport som omfattas av EU:s tågpassagerarförordning (förordningens tillämpnings- område behandlas i kommentaren till 3 §). Regleringen blir alltså tillämplig inom ett annat geografiskt tillämpningsområde än som anges i CUI. Beträffande godstrafiken får detta till följd att infrastrukturförvaltarens ansvar för transportörens ekonomiska skada inte enbart omfattar skade- stånd som transportören ska betala enligt , när bihanget tillämpas inom sitt vanliga tillämpningsområde, utan också skadestånd som ska betalas enligt den tillämpning av det som föreskrivs i på inrikes trafik som föreskrivs i 6 § andra stycket. På motsvarande sätt ansvarar infrastrukturförvaltaren för transportörens ekonomiska skada till följd av , när det är fråga om en inrikes transport som omfattas av EU:s tågpassagerarförordning. Från tillämpningen på inrikes järnvägstrafik undantas angivna artiklar i CUI, vilka innehåller bestämmelser om bl.a. skiljeförfarande och behörig domstol och vilka är föranledda av internationella förhållanden. Givetvis tillämpas inte heller bestämmelser i som uteslutande reglerar de fördragsslutande staternas förpliktelser mot varandra eller mot OTIF. Hänvisningen till EU:s tågpassagerarförordning gäller i den ursprung- liga lydelsen, en s.k. statisk hänvisning. 9 § Det ansvar för ekonomisk skada för infrastrukturförvaltaren som föreligger enligt 8 § ska också omfatta ekonomisk skada som uppkommer för transportören till följd av dennes skyldigheter enligt artiklarna 16–18 i EU:s tågpassagerar- förordning, i den ursprungliga lydelsen, och enligt 14 och 15 §§ lagen (2015:953) om kollektivtrafikresenärers rättigheter. Avtalsvillkor som i jämförelse med denna paragraf inskränker infrastruktur- förvaltarens ansvar är utan verkan mot transportören. Genom paragrafen utsträcks infrastrukturförvaltarens ansvar enligt CUI för transportörens ekonomiska skada vid persontransport, utöver vad som framgår av 8 §, till att avse ytterligare fall av ekonomisk skada. Över- vägandena finns i avsnitt 4.6. Genom 8 § andra stycket sker en geografisk utvidgning av det ansvar som infrastrukturförvaltaren har enligt artikel 8 i CUI för bl.a. trans- portörens ekonomiska skada till följd av dennes skadeståndsskyldighet enligt . Första stycket i förevarande paragraf innebär härutöver en utvidgning i sak av infrastrukturförvaltarens nämnda ansvar. Denne ansvarar även för transportörens ekonomiska skada till följd av andra skyldigheter som gäller vid persontransporter, vilka inte har sin grund i . Det utvidgade ansvaret är inte begränsat till inrikes transporter, utan gäller även i de fall transportörens ekonomiska skada har sin grund i en internationell transport som omfattas av EU:s tågpassagerarförordning. Infrastrukturförvaltarens ansvar enligt förevarande paragraf omfattar transportörens skada till följd av skyldigheterna i artiklarna 16–18 i EU:s Enligt artiklarna är transportören skyldig att vid förseningssituationer till resenärerna betala ersättning i förhållande till biljettpriset och tillhandahålla assistans i form av bl.a. måltider, hotell- rum och vissa transporter. Transportören är också skyldig att i vissa situationer erbjuda fortsatt resa eller ombokning till den slutliga I den utsträckning sådana åtgärder innebär en kostnad för transportören, som går utöver de kostnader som denne ändå skulle ha haft, omfattas kostnaden av förvaltarens ersättningsansvar. fattas transportörens kostnader till följd av skyldigheterna i 14 och 15 §§ lagen om kollektivtrafikresenärers rättigheter. gäller skyldigheter för transportören vid förseningssituationer. ges rätt till antingen ersättning för annan transport, t.ex. med taxi, vid en befarad försening eller prisavdrag vid en konstaterad försening. Infrastrukturförvaltarens ersättningsansvar gäller endast i den utsträck- ning transportörens kostnad följer direkt av en skyldighet i nämnda bestämmelser i tågpassagerarförordning eller lagen om kollektiv- Om transportören har åtagit sig ett större ersättningsansvar eller ytterligare skyldigheter i förhållande till resenären än vad som följer av bestämmelserna, t.ex. genom ett åtagande i de all- männa resevillkoren, omfattas kostnaden i den delen alltså inte av infra- I övrigt regleras infrastrukturförvaltarens ansvar genom 8 §, med de avvikelser som framgår av andra stycket och 10 §. bestämmelserna i tillämpas under de förutsättningar som följer av att de inkorporeras enligt 8 § första stycket eller att det som föreskrivs i bihanget tillämpas enligt 8 § andra stycket. Det utvidgade ansvaret enligt förevarande paragraf avser förseningar i persontrafik. Det är därför CUI:s bestämmelser om infrastrukturförvaltarens ansvar för transportörens ekonomiska skada (till följd av dennes skadeståndsskyldighet enligt ) som ska tillämpas. Det ska således vara fråga om en skada som har orsakats transportören vid nyttjandet av infrastrukturen och som beror på infrastrukturen (artikel 8.1 c i CUI). Ekonomisk skada kan uppkomma även innan transportören har betalat ut ersättning med anledning av en I fråga om ansvarsfrihetsgrund tillämpas artikel 8.2 a i CUI. Infrastrukturförvaltaren är alltså fri från ansvar, om den försening som har gett upphov till skadan har orsakats av omständigheter som inte kan hänföras till själva järnvägsdriften och som infrastrukturförvaltaren inte hade kunnat undgå eller förebygga följderna av, även om infrastruktur- förvaltaren hade iakttagit den omsorg som omständigheterna påkallade. Detsamma gäller om förseningen beror på ett sådant beteende av tredje man som förvaltaren inte hade kunnat undvika eller förebygga följderna Med tredje man avses bl.a. en annan transportör än den som har orsakats ekonomisk skada till följd av förseningen (artikel 3 e i CUI). Infrastrukturförvaltarens ansvar är begränsat till skada som har orsakats transportören vid nyttjandet av den järnvägsinfrastruktur som förvaltaren ställer till förfogande och ansvarar för (jfr artiklarna 3 b och 8 c i CUI). Om det uppstår en försening under en internationell transport som omfattas av EU:s tågpassagerarförordning, är således infrastruktur- Prop. 2017/18:62 förvaltaren ansvarig för transportörens förseningskostnad endast om förseningen orsakats vid användandet av förvaltarens infrastruktur. Ansvaret omfattar inte förseningar som orsakats av annan spårvägsinfra- struktur än järnvägsinfrastruktur. Det gäller även om infrastruktur- förvaltaren skulle ansvara också för sådan annan infrastruktur (se artiklarna 1.1 och 3 a i CUI). Hänvisningen till EU:s tågpassagerar- förordning gäller i den ursprungliga lydelsen, en s.k. statisk hänvisning. Av andra stycket följer att det som sägs i paragrafen är tvingande till transportörens förmån. Det innebär en skillnad i förhållande till vad som gäller vid en tillämpning av artikel 8 i CUI enligt 8 § (se artikel 8.4 i CUI). Infrastrukturförvaltarens skadeståndsskyldighet enligt första stycket kan alltså inte inskränkas genom villkor i avtal. Ett sådant avtals- villkor är utan verkan. Bestämmelsen avser inskränkande avtalsvillkor som transportören godtar på förhand. När skadeståndsskyldigheten väl har aktualiserats hindrar bestämmelsen inte att en transportör i det konkreta fallet helt eller delvis efterger ett anspråk som grundar sig på paragrafen, t.ex. genom att ingå ett förlikningsavtal (jfr artikel 20 i CUI). 10 § Om en transportör har rätt till ersättning av infrastrukturförvaltaren enligt 8 eller 9 § och har fått kvalitetsavgift enligt 6 kap. 22 a § järnvägslagen (2004:519) av förvaltaren på grund av samma händelse, ska kvalitetsavgiften räknas av från ersättningen. Paragrafen innehåller en bestämmelse om avräkning. Övervägandena finns i avsnitt 4.6. Av paragrafen följer att den kvalitetsavgift som en transportör har fått från infrastrukturförvaltaren ska räknas av från den ersättning som transportören har rätt till enligt 8 eller 9 § när kvalitetsavgiften har beta- lats på grund av samma händelse som ger rätt till ersättningen. Det kan t.ex. handla om att ett tåg försenas och kvalitetsavgifter betalas och rätt till ersättning uppkommer med anledning av förseningen. Ju högre kvali- tetsavgift som har betalats, desto lägre blir alltså det överskjutande belopp som transportören kan ha rätt till. Avräkning kan aktualiseras när transportören har rätt till ersättning för ekonomisk skada till följd av förseningsansvaret både i gods- och persontrafik. Generella bestämmelser för avtal om transport eller nyttjande av infrastruktur i järnvägstrafik 11 § Originaltexterna av bestämmelserna i artikel 9.1, 9.2 och 9.5 i COTIF 1999 om beräkningsenhet ska gälla som svensk lag. I paragrafen finns en bestämmelse om s.k. beräkningsenheter. Den har sin motsvarighet i hittillsvarande 2 § lagen (2015:338) om internationell järnvägstrafik. Övervägandena finns i avsnitt 4.8. Beräkningsenheter används för att ange olika begränsningsbelopp i , , CUI och EU:s tågpassagerarförordning (som införlivar bestämmelser från ). Enligt artikel 9.1 i COTIF 1999 avses med beräkningsenheter särskilda dragningsrätter (SDR), såsom de definieras 2017/18:62 av . Av artikel 9.2 framgår hur värdet av en medlemsstats nationella valuta uttryckt i SDR ska beräknas och i artikel 9.5 finns bestämmelser om omräkning av ett belopp som uttrycks i SDR till den nationella valutan i den stat där talan väckts. Enligt paragrafen ska artikel 9.1, 9.2 och 9.5 i COTIF 1999 gälla som svensk lag. Bestämmelserna om beräkningsenheter blir därmed tillämp- liga i de fallen , och tillämpas enligt denna lag eller enligt EU:s tågpassagerarförordning, oavsett om det är fråga om en inrikes eller internationell transport. 12 § Vid personskada har transportören och infrastrukturförvaltaren rätt att begränsa sitt ansvar till 400 000 särskilda dragningsrätter per person vid en och samma olycka, när det är fråga om sådan ersättning som avses i artikel 27.2 eller 28 b i bihang A till COTIF 1999, artikel 11.2 eller 12 b i bihang E till COTIF 1999 eller artikel 27.2 eller 28 b i bilaga I till EU:s tågpassagerarförordning i den ursprungliga lydelsen. Genom paragrafen ges transportören och infrastrukturförvaltaren rätt att vid personskador beträffande viss ersättning begränsa sitt ansvar. I fråga om avtal om internationella transporter och avtal om nyttjande av infrastruktur i internationell trafik motsvarar paragrafen hittillsvarande 3 § lagen (2015:338) om internationell järnvägstrafik. Övervägandena finns i avsnitt 4.8. Med personskada avses dödsfall och annan personskada. I COTIF 1999 och EU:s tågpassagerarförordning används en terminologi som gör åtskillnad mellan dödsfall och personskada. Den terminologin används också i lagen om internationell järnvägstrafik. Förevarande paragraf är tillämplig på motsvarande skador. Hittillsvarande ordning enligt 3 § lagen om internationell järnvägs- trafik innebär att transportören och infrastrukturförvaltaren har rätt att begränsa sitt ansvar enligt angivna artiklar i , CUI och EU:s tågpassagerarförordning, om det är fråga om ett avtal om internationell transport. Rätten till beloppsbegränsning gäller alltså oavsett om tillämpas enligt fördraget eller enligt EU:s tågpassagerarförordning. Den bestämmelsen flyttas till förevarande paragraf, men begränsningen till internationella transporter tas bort. Transportören och infrastruktur- förvaltaren ges således rätt att begränsa sitt ansvar vid samtliga avtal om transport på vilka är tillämpligt enligt vad som anges i EU:s tåg- passagerarförordning eller lagen. Samma rätt till ansvarsbegränsning finns beträffande transportörens och infrastrukturförvaltarens ansvar för personskada enligt 8 §. Transportören och infrastrukturförvaltaren har rätt att begränsa sitt ansvar till ett belopp om 400 000 särskilda dragningsrätter (SDR) per person vid en och samma olycka. Vad som avses med SDR anges i arti- kel 9 i COTIF 1999 som genom 11 § gäller som svensk lag. För när- varande motsvarar 400 000 SDR ca . Rätten till ansvarsbegränsning avser endast ersättning för inkomst- förlust och underhåll till efterlevande. Den omfattar alltså inte t.ex. kostnader för vård och transport. Om det visas att transportören eller infrastrukturförvaltaren har orsakat Prop. 2017/18:62 skadan genom en handling eller underlåtenhet antingen i avsikt att vålla en sådan skada eller hänsynslöst och med insikt om att en sådan skada sannolikt skulle uppkomma, gäller inte ansvarsbegränsningen (se artikel 48 i , artikel 15 i CUI och artikel 48 i bilaga I till EU:s tågpassagerarförordning). Begränsningsregeln kan vara tillämplig även vid en skadeståndstalan enligt allmänna skadeståndsregler (se artikel 52 i , artikel 19 i CUI och artikel 52 i bilaga I till EU:s tågpassagerarförordning). Hänvisningen till EU:s tågpassagerarförordning gäller i den ursprungliga lydelsen, en s.k. statisk hänvisning. 13 § Om parterna i ett fall som avses i artikel 54 i bihang A till COTIF 1999, artikel 42 i bihang B till COTIF 1999 eller artikel 54 i bilaga I till EU:s tågpassagerarförordning i den ursprungliga lydelsen inte kan enas om en viss sak- kunnig, ska tingsrätten på den ort där godset, resgodset eller fordonet finns efter ansökan utse en sakkunnig. Vid handläggning i domstol av ett ärende enligt första stycket tillämpas i övrigt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Paragrafen, som reglerar möjligheten att få en sakkunnig förordnad, mot- svarar hittillsvarande 7 § lagen (2015:338) om internationell järnvägs- trafik. Övervägandena finns i avsnitt 4.8. I artikel 54 i och artikel 42 i finns bestämmelser om hur parterna ska förfara om gods, resgods eller fordon skadas eller delvis går förlorat i samband med en transport. Av första stycket följer att om transportören och den som har rätt till egendomen inte är överens om vissa förhållanden som rör skadan eller förlusten, t.ex. skadans omfattning eller orsak, och inte heller kan enas om en sakkunnig person som ska fastställa dessa omständigheter, kan parterna begära att en sakkunnig utses av domstol. Bestämmelsen i är införlivad i EU:s tågpassagerarförordning. Enligt hittillsvarande 7 § lagen om internationell järnvägstrafik ska tingsrätten på den ort där godset, resgodset eller fordonet finns efter an- sökan utse en sakkunnig i fall som avses i bestämmelserna i och . Bestämmelsen flyttas till förevarande paragraf. Till följd av att det som föreskrivs tillämpas på inrikes godstransporter (6 § andra stycket) får bestämmelsen ett vidare geografiskt tillämpningsområde än hittillsvarande bestämmelse. Dessutom utvidgas bestämmelsen till att även omfatta fall när artikel 54 i tillämpas enligt EU:s tågpassagerarförordning. Hänvisningen till EU:s tågpassagerarförordning gäller i den ursprung- liga lydelsen, en s.k. statisk hänvisning. Av andra stycket följer att en ansökan om utseende av sakkunnig handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. 2017/18:62 Särskilda bestämmelser för avtal i internationella förhållanden 14 § I fråga om järnvägstrafik som regleras i COTIF 1999 ska originaltexterna av bestämmelserna i artiklarna 11 (om ställande av säkerhet), 12 (om verkställ- ande av domar, kvarstad och utmätning) och 32 (om preskription och verkställighet) gälla som svensk lag. Paragrafen, som innebär att artiklarna 11, 12 och 32 i COTIF 1999 inkorporeras i svensk rätt, har sin motsvarighet i hittillsvarande 2 § lagen (2015:338) om internationell järnvägstrafik. Övervägandena finns i av- snitt 4.2. De angivna artiklarna i COTIF 1999 innehåller en reglering av vissa internationella processrättsliga frågor som aktualiseras vid en tillämpning av COTIF 1999. Här finns bestämmelser om förbud mot att kräva säker- het för betalning av rättegångskostnader i rättsliga förfaranden som grun- das på reglerna i , , CUV eller CUI, om verkställighet av utländ- ska domar, om vissa särskilda förutsättningar för beslut om kvarstad och utmätning i internationella förhållanden och om preskriptionsavbrott i samband med det särskilda skiljeförfarande som föreskrivs i fördraget. (För en närmare beskrivning av bestämmelserna samt relationen till EU- rättsliga bestämmelser om verkställighet av domar, se prop. s.41 f.). Bestämmelserna gäller endast vid internationella förhållanden. I 15 och 16 §§ finns bestämmelser som kompletterar artikel 12 i COTIF 1999, bl.a. om förfarandet för att förklara en utländsk dom eller annan exekutionstitel verkställbar i . I 16 § finns också bestäm- melser om verkställighet av dom eller annan exekutionstitel. Förfarande för verkställbarhet av en utländsk exekutionstitel 15 § En ansökan om att en utländsk dom eller annan utländsk exekutionstitel ska förklaras verkställbar enligt artikel 12 eller 32 i COTIF 1999 görs hos tingsrätten. Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela föreskrifter om vilka tingsrätter som får pröva en ansökan. Sökanden ska tillsammans med ansökan ge in 1.exekutionstiteln i original eller i kopia som har bestyrkts av en behörig myndighet, och 2.en förklaring av en behörig myndighet i den stat där exekutionstiteln har upprättats att den avser en tvist som omfattas av COTIF 1999 samt att den får verkställas i den staten och, i fråga om en domstols dom, att den har fått laga kraft.