prop · H50322 · 2017-11-01 00:00:00 — Enligt mening var det viktigt att regeringen presenterar ett sammanhållet och tydligt ramverk för den svenska makrotillsynen (se bet. 2015/16:FiU41 och rskr. 2015/16:313). 5Ytterligare verktyg för makrotillsyn Stöd för verktyg för makrotillsyn finns dels i kapitaltäckningsregelverket och svensk lagstiftning som genomför kapitaltäckningsregelverket, dvs. rådets förordning (EU) nr 575/2013 av om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (tillsynsförordningen) och och rådets direktiv /36/EU av Prop. 2017/18:22 2013 om behörighet att utöva verksamhet i kreditinstitut och om tillsyn av kreditinstitut och värdepappersföretag, om ändring av direktiv /87/EG och om upphävande av direktiv /48/EG och 2006/49/EG (kapitaltäckningsdirektivet), dels i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse (LBF). Verktyg för makrotillsyn som finns i kapitaltäckningsregelverket och LBF tar i huvudsak sikte på att motverka vissa makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker. Dessa verktyg för makrotillsyn kan i vissa fall också ha ett konsumentskyddande syfte. Enligt tillsynsförordningen kan medlemsstaterna under vissa omständigheter använda sig av ett antal specifika makrotillsynsåtgärder för att motverka makrotillsyns- eller systemrisker på nationell nivå (artikel 458). Åtgärderna är tidsbegränsade till men med möjlighet till förlängning. För att få tillämpas måste den myndighet som vill vidta åtgärderna (i ) informera , rådet, kommissionen, Europeiska bankmyndigheten () och ESRB. Vidare ska kunna motivera varför andra verktyg som finns i tillsynsförordningen och kapitaltäckningsdirektivet inte anses kunna hantera makrotillsyns- eller systemrisker på ett lämpligt sätt. De åtgärder som kan tillämpa på nationell nivå för att motverka aktuella risker som potentiellt kan få allvarliga negativa konsekvenser för det finansiella systemet och samhällsekonomin är t.ex. att höja kapitalbaskraven utöver vad som följer av artikel 92 i tillsynsförordningen, fastställa en högre kapitalkonserveringsbuffert än enligt artikel 129 i kapitaltäckningsdirektivet, fastställa striktare likviditetskrav än enligt avdelning VI i tillsynsförordningen och höja riskvikter för att motverka tillgångsbubblor i bostads- och kommersiella fastighetssektorn. Kapitaltäckningsdirektivet genomförs i svensk rätt främst genom lagen (2014:968) om särskild tillsyn över kreditinstitut och värdepappersbolag (tillsynslagen) och lagen (2014:966) om kapitalbuffertar (buffertlagen), se prop. 2013/14:228. Kapitaltäckningsdirektivets regler om kapitalbuffertar ger medlemsstaterna viss flexibilitet att på nationell nivå bemöta cykliska och strukturella systemrisker. Buffertkraven utgörs av fem olika kapitalbuffertar. Kapitalkonserveringsbufferten, systemriskbufferten, kapitalbufferten för globala systemviktiga institut och kapitalbufferten för övriga systemviktiga institut är verktyg som i huvudsak tar sikte på finanssektorns strukturförhållanden och de systemriskaspekter dessa för med sig. Den kontracykliska kapitalbufferten är däremot ett tidsvarierande verktyg som ska skydda hela banksystemet mot perioder av 2017/18:22 överdriven kredittillväxt. Kapitalbuffertarna kan ses som stötdämpare vars huvudsakliga syfte är att undvika att instituten bryter mot de kapitalbaskrav som finns. Reglerna i kapitaltäckningsdirektivet om kapitalbuffertar är i svensk rätt genomförda i buffertlagen och är ansvarig myndighet för samtliga buffertar. Kapitaltäckningsdirektivet innehåller också regler som ger de nationella tillsynsmyndigheterna ökade möjligheter att besluta om att ett institut ska ha en högre kapitalbas än tillsynsförordningens kapitalbaskrav, dvs. att ett institut ska upprätthålla ett s.k. särskilt kapitalbaskrav (”pelare 2- beslut”). Reglerna om särskilt kapitalbaskrav är genomförda i 2 kap. 1 § tillsynslagen, som anger att ska besluta att ett institut ska uppfylla ett särskilt kapitalbaskrav utöver den kapitalbas som krävs enligt tillsynsförordningen och buffertlagen, om någon av förutsättningarna i punkterna 1–3 i paragrafen är uppfyllda, t.ex. om det i samband med en översyn och utvärdering av institutet bedöms nödvändigt för att täcka risker som institutet är eller kan bli exponerat för och risker som institutet utsätter det finansiella systemet för. Kapitaltäckningsdirektivet ger även möjlighet för att göra en likartad översyn och utvärdering för institut som har liknande riskprofil eller har exponeringar mot likartade geografiska områden, se 6 kap. 1 och 2 §§ LBF, 8 kap. 3 och 4 §§ lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden och 2 kap. tillsynslagen. Erkännande av utländska verktyg för makrotillsyn kan erkänna vissa utländska verktyg för makrotillsyn i , se 1 kap. 6 § tillsynslagen, 4 kap. 7 § buffertlagen och 5 § lagen (2014:967) om införande av lagen (2014:966) om kapitalbuffertar. Syftet med de aktuella bestämmelserna – som ger uttryck för den s.k. reciprocitetsprincipen – är att motverka regelarbitrage, dvs. att institut flyttar delar av sin verksamhet till länder med lägre krav för att undvika t.ex. strängare kapitalkrav. Genom bestämmelserna skapas således bättre förutsättningar för konkurrens på lika villkor. 5.1.3Lagen om bank- och finansieringsrörelse som till enskilda personer lämnar krediter som är förenade med panträtt i fast egendom, tomträtt eller bostadsrätt eller liknande rätt, eller som är förenade med motsvarande rätt i byggnad som inte hör till fastighet, ska enligt 6 kap. 3 § LBF tillämpa återbetalningsvillkor som är förenliga med en sund amorteringskultur och motverkar alltför hög skuldsättning hos hushållen. Amorteringskravet syftar till att bidra till en sund amorteringskultur och motverka makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker. Amorteringskravet har också ett konsumentskyddande syfte (se t.ex. prop. 2015/16:89 s. 24). Amorteringskravet har getts en generell utformning och regeringen eller får meddela föreskrifter om kravet, se 16 kap. 1 § 4 LBF och 5 kap. 2 § 5 förordningen (2004:329) om bank- och finansieringsrörelse (FBF). har meddelat sådana föreskrifter (Finansinspek- Prop. 2017/18:22 tionens föreskrifter [FFFS 2016:16] om amortering av krediter mot säkerhet i bostad). rörelse ska enligt 6 kap. 4 § LBF drivas på ett sunt sätt (sundhetskravet). Sundhetskravet – som i huvudsak är ett verktyg för konsumentskydd – syftar till att kreditinstituten ska hålla en sådan kvalitetsnivå i sin verksamhet att förtroendet för kreditmarknaden kan upprätthållas, framför allt i förhållande till kunderna (se t.ex. prop. 2002/03:139 s. 531). Sundhetskravet har getts en generell utformning och regeringen eller får meddela föreskrifter om kravet, se 16 kap. 1 § 4 LBF och 5 kap. 2 § 5 FBF. har meddelat allmänna råd om begränsning av krediter mot säkerhet i form av pant i bostad (allmänna råd [FFFS 2016:33] om begränsning av krediter mot säkerhet i form av pant i bostad), det s.k. bolånetaket. Bolånetaket syftar framför allt till att öka konsumentskyddet på kreditmarknaden, men har även haft inverkan på makroekonomiska- och finansiella stabilitetsrisker som är kopplade till hushållens skuldsättning. 5.2Ett krav på att företag ska driva sin verksamhet på sådant sätt att de inte bidrar till finansiella obalanser på kreditmarknaden Regeringens förslag: och sådana kreditgivare som driver verksamhet enligt bolånelagen ska driva verksamheten på ett sådant sätt att företaget inte bidrar till finansiella obalanser på kreditmarknaden. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om kravet på att företag ska driva sin verksamhet på ett sådant sätt att de inte bidrar till finansiella obalanser på kreditmarknaden. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. , , (), , , , i (LO), SPF Seniorerna och tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. , , Företagarna, Byggindustrier avstyrker förslaget. När det gäller den lagtekniska utformningen av förslaget anser Kammarrätten i , KI, , Sparbankernas förslaget – dvs. kravet på att företag ska driva sin verksamhet på ett sådant sätt att de inte bidrar till finansiella obalanser på kreditmarknaden och delegeringen av föreskriftsrätten – har getts en alltför vid och oklar utformning. Kammarrätten i , och ifrågasätter om delegering av föreskriftsrätten är förenlig med regeringsformen (RF), inte minst sett mot bakgrund av att förslaget har getts en vid och oklar utformning. riksbank, Kammarrätten i , KI, , och anser att de begränsningar vid kreditgivning som förslaget tar sikte på ska framgå av lagtexten. anser att föreskriftsrätt kommer i konflikt med ramen för myndighetens uppdrag. , Företagarna, och anser att orsakerna till – inte effekterna av – ökande skuldsättning ska tas om hand. , och Byggindustrier framhåller att förslaget kan försvåra för unga och i övrigt kapitalsvaga grupper att etablera sig på bostadsmarknaden. framhåller att det ska stå konsumenterna fritt att avtala om villkor för krediter. Kammarrätten i och anser att amorteringskravet ryms inom ramen för det föreslagna kravet på att företag ska driva sin verksamhet på ett sådant sätt att de inte bidrar till finansiella obalanser på kreditmarknaden. Företagarna anser att kravet på underställning påverkar ställning som en i förhållande till regeringen oberoende förvaltningsmyndighet. När det gäller förslagets omfång anser Företagarna att företagskrediter ska undantas. anser att krediter som avses i 4 § fjärde stycket konsumentkreditlagen ska undantas. anser att det är oklart om förslaget kan kopplas till hela portföljen hos varje enskild kreditgivare. När det gäller konsekvensanalysen efterlyser Fastighetsägarna en djupare analys av hur förslaget ska vägas mot andra samhällsviktiga intressen. och Byggindustrier efterlyser en analys av effekterna på bostadsbyggande och bostadsmarknaden. efterlyser en djupare analys av hur förslaget påverkar kredittagare. KI efterlyser regelbundna och oberoende utvärderingar av den sammantagna ekonomiska politiken när det gäller makrotillsyn, konjunkturstabilisering, strukturpolitik och fördelningspolitik. Skälen för regeringens förslag Finansiella obalanser på kreditmarknaden Finansiella obalanser på kreditmarknaden bidrar till makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker, i den utsträckning obalanserna består eller växer. Sådana obalanser kan utgöras av en utveckling eller ett tillstånd på (hela eller delar) av kreditmarknaden och uppstår som utgångspunkt vid kreditgivning till hushåll och företag. Finansiella obalanser på kreditmarknaden kan uppstå, förstärkas eller kvarstå av olika skäl, t.ex. som ett resultat av ändrade ekonomiska förutsättningar och beteenden, ändrad lagstiftning eller andra skäl. obalanser kan vara tillfälliga eller varaktiga. De kan också variera i storlek och betydelse. Hög kredittillväxt eller skuldsättningsgrad i olika sektorer utgör exempel på att obalanser kan föreligga. Finansiella obalanser på kreditmarknaden kan medföra makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker. Sådana obalanser kan t.ex. medföra att breda grupper av kredittagare (hushåll och företag) kraftigt ökar sin skuldsättning och därtill kopplade återbetalningar och räntekostnader. Om de ekonomiska förutsättningarna därefter förändras markant – på grund av stigande räntor, fallande tillgångspriser eller en allmän ekonomisk nedgång som ger högre arbetslöshet och lägre efterfrågan på varor och tjänster – kan många kredittagare få svårt att hantera skuldbetalningarna, i varje fall utan betydande nedskärningar av andra utgifter. Kredittagarnas betalningsproblem och förändrade konsumtionsbeteende kan i sin tur påverka den allmänna ekonomiska utvecklingen i betydande utsträckning och i förlängningen kreditgivarnas finansiella ställning. Den kreditgivning till hushåll eller företag som medför finansiella obalanser på kreditmarknaden kan därigenom medföra betydande effekter som drabbar ekonomi och finansiella system och som går utöver effekterna för den enskilde kreditgivaren. Erfarenheterna visar som nämns ovan att ekonomiska kriser som är kopplade till hög eller snabbt ökande skuldsättning tenderar att bli särskilt långa och djupa. Det framgår bl.a. av finanskrisen och 2009 och dess efterverkningar i bl.a. och . Även finanskrisen i , som inleddes med ett prisfall på kommersiella fastigheter, illustrerar riskerna i det avseendet. Till följd av de allvarliga skadeverkningar som obalanserna kan leda till kan det vara motiverat att göra ingrepp i kreditgivarnas verksamhet i det nu aktuella avseendet. är finansiella obalanser på kreditmarknaden som medför makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker ofta av sådan natur att det sällan råder en klar uppfattning i samhället i stort eller hos de relevanta marknadsaktörerna om riskernas betydelse som obalanserna byggs upp. Sådana obalanser kan ofta växa av ekonomisk tillväxt, eftersom marknadsaktörerna då kan vara mer riskbenägna och det råder god tillgång till krediter. Det fanns t.ex. hos aktörerna på kreditmarknaden i flera av de länder som drabbades hårt av finanskrisens effekter inte en utbredd insikt om de risker som förelåg innan krisen bröt ut . Ytterligare verktyg för makrotillsyn – vid sidan av de nuvarande verktyg för makrotillsyn som finns i kapitaltäckningsregelverket och LBF – kan ta sikte på det mellanliggande målet 1 i den i avsnitt 4.1 angivna ESRB-rekommendationen, dvs. att påverka vilka villkor som kreditgivarna får erbjuda vid kreditgivning i syfte att minska och förhindra alltför stor kredittillväxt och alltför hög skuldsättning på (hela eller delar av) kreditmarknaden. Makrotillsyn är ett område under utveckling. Enligt ESRB-rekommen- dationen ingår bland makrotillsynspolitikens slutmål att minska uppbyggnaden av systemrisker, dvs. risker för störningar i det finansiella systemet som kan få allvarliga negativa konsekvenser för det finansiella systemet och samhällsekonomin. Alltför hög kredittillväxt och skuldsättningsgrad kan innebära såväl makroekonomiska som finansiella stabilitetsrisker. Sådana finansiella obalanser på kreditmarknaden kan i 2017/18:22 förlängningen leda till finansiella kriser, om inga åtgärder vidtas. Även om obalanserna i ett första skede inte direkt skulle hota den finansiella stabiliteten, kan de få betydande effekter på makroekonomin. Verktygen för makrotillsyn bör därmed kunna aktualiseras för att motverka finansiella obalanser på kreditmarknaden som i sin tur kan medföra såväl makroekonomiska som finansiella stabilitetsrisker. I har som tillsynsmyndighet ansvar för de verktyg för makrotillsyn som kan aktualiseras inom ramen för det inom EU harmoniserade kapitaltäckningsregelverket (se avsnitt 5.1.2) och i övrigt. uppdrag utvidgades till att även omfatta ansvar för ”att vidta åtgärder för att motverka finansiella obalanser i syfte att stabilisera kreditmarknaden, men med beaktande av åtgärdernas effekt på den ekonomiska utvecklingen” (se avsnitt 4.2). Finansiella obalanser på kreditmarknaden uppstår som utgångspunkt vid kreditgivning till hushåll och företag. Erfarenheterna visar som nämns ovan att ekonomiska kriser som är kopplade till hög eller snabbt ökande skuldsättning tenderar att bli särskilt långa och djupa. Det framstår också som naturligt att ska inhämta regeringens medgivande innan ytterligare verktyg för makrotillsyn införs, eftersom det innebär en förstärkt möjlighet till demokratiskt ansvarsutkrävande. Sådana verktyg är – liksom verktyg för makrotillsyn som kan införas enligt amorteringskravet i 6 kap. 3 b § LBF – kraftfulla instrument med stor potentiell påverkan såväl den enskildes ekonomi som svensk ekonomi och de offentliga finanserna. Det innebär i sin tur att frågan om att införa ett verktyg för makrotillsyn behöver övervägas i två led, dels vid utformning av förslaget om att införa ett verktyg för makrotillsyn, dels vid regeringens ställningstagande till om medgivande ska lämnas. En sådan ordning medför ett mer effektivt samspel mellan makrotillsynspolitiken och finanspolitiken. Ett krav på att företag ska driva sin verksamhet på sådant sätt att de inte bidrar till finansiella obalanser på kreditmarknaden Hushållens och företagens höga och ökande skuldsättning medför makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker. Visst lagstöd för verktyg för makrotillsyn finns i kapitaltäckningsregelverket och LBF. saknas lagstöd för verktyg för makrotillsyn som innebär ett krav för kreditgivare att inte bidra till finansiella obalanser på kreditmarknaden. I förlängningen innebär avsaknaden av ett sådant lagstöd att staten inte kan införa ytterligare verktyg för makrotillsyn i syfte att motverka att ekonomi påverkas negativt av en alltför stor kredittillväxt eller hög skuldsättning. Med hänsyn till det anförda anser regeringen – till skillnad från Fastighetsägarna, , , , , , , och Byggindustrier – att ett krav på att inte bidra till finansiella obalanser på kreditmarknaden bör införas. En utgångspunkt är att ett sådant krav bör gälla för kreditinstitut enligt LBF (dvs. banker och kreditmarknadsföretag). Lagen (2016:1024) om verksamhet med bostadskrediter (bolånelagen) – som i svensk rätt genomför och rådets direktiv 2014/17/ЕU av om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastighet och om ändring av direktiven /48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010 (bolånedirektivet), se prop. 2015/16:197 – trädde i kraft . Den lagen innebär, såvitt nu är av intresse, att yrkesmässig verksamhet med kreditgivning i fråga om bostadskrediter till konsumenter förutsätter tillstånd. Tillståndsplikten gäller inte verksamhet som drivs av kreditinstitut enligt LBF (1 kap. 2 § bolånelagen). Bolånedirektivet utgör som utgångspunkt inget hinder mot att behålla eller införa striktare bestämmelser för att skydda konsumenterna, förutsatt att sådana bestämmelser står i överensstämmelse med medlemsstaternas förpliktelser enligt unionsrätten (se artikel 2.1). Till det kommer att ett EU-direktiv inte utgör hinder mot att medlemsstaterna inför nationella bestämmelser på områden som inte regleras av direktivet. Bolån motsvarar merparten, , av hushållens skuldsättning och är också den typ av lån som har bidragit mest till ökningen av hushållens skuldsättning . Om sådana kreditgivare som driver verksamhet enligt bolånelagen inte omfattas av förslaget, kan dessa företag lämna krediter i situationer där kreditinstituten är förhindrade att göra det. Det kan i sin tur medföra dels ökade makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker, dels snedvridningar av konkurrensen på kreditmarknaden. Mot den bakgrunden bör det krav som föreslås gälla för såväl kreditinstitut enligt LBF som sådana kreditgivare som driver verksamhet enligt bolånelagen. Flera remissinstanser anser att förslaget har en alltför vid och oklar utformning. Lagrådet delar uppfattningen att det föreslagna kravet och bemyndigandet till det kravet bör kunna preciseras bättre. Lagrådet anför att eftersom huvudinriktningen med förslaget är att företagen ska ha en skyldighet att beakta att enskilda kredittagare endast beviljas lån som står i proportion till deras ekonomiska förutsättningar, bör detta komma till direkt uttryck i lagtext. Regeringen konstaterar att kravet på ett företag att det ska driva sin verksamhet på sådant sätt att det inte bidrar till finansiella obalanser på kreditmarknaden har en allmänt hållen utformning. Det överensstämmer emellertid med den ordning som gäller för övriga bestämmelser i 6 kap. LBF och 4 kap. bolånelagen. Förslaget innebär att ska kunna meddela föreskrifter om kravet på att företag ska driva sin verksamhet på sådant sätt att de inte bidrar till finansiella obalanser på kreditmarknaden. I det ligger att kravets innebörd i huvudsak kommer att framgå av föreskrifter. förslag till föreskrifter ska dessutom åtföljas av en konsekvensutredning där de närmare effekterna av föreskrifterna beskrivs (se avsnitt 7). Mot den bakgrunden anser regeringen – till skillnad från remissinstanserna och Lagrådet – att det inte finns anledning att formulera det föreslagna kravet på annat sätt. Förslaget innebär att de aktuella företagen ska driva sin verksamhet på ett sådant sätt att företagen inte bidrar till finansiella obalanser på kreditmarknaden. Det negativt uttryckta kravet att ”inte bidra till finansiella obalanser på kreditmarknaden” gäller i förhållande till ett företags egen kreditgivningsverksamhet. 2017/18:22 Uttrycket ”finansiella obalanser” förekommer i 1 § 3 förordningen med instruktion för (se avsnitt 4.2). Uttrycket får tolkas utifrån såväl ett makroekonomiskt som ett finansiellt stabilitetsperspektiv, vars närmare innebörd kan variera . Finansiella obalanser kan utgöras av en utveckling eller ett tillstånd på (hela eller delar) av kreditmarknaden och uppstår som utgångspunkt vid kreditgivning till hushåll och företag. Finansiella obalanser på kreditmarknaden kan t.ex. uppstå i spåren av en alltför stor och hastig ökning av skuldsättningen, som i sin tur skapar finansiella och makroekonomiska stabilitetsrisker. Det kan t.ex. inträffa när högt belånade hushåll – på grund av stigande räntor, fallande hus- och tillgångspriser eller ökad arbetslöshet – tvingas dra ner sin konsumtion kraftigt för att klara av att betala räntor och amorteringar i syfte att behålla sina bostäder. I ett sådant läge kan också alltför många hushåll ha höga skuldkvoter, höga skuldbetalningskvoter, en stor andel lån med rörlig ränta eller en stor andel lån i utländsk valuta. Finansiella obalanser på kreditmarknaden kan också uppstå i företagssektorn, t.ex. – såsom – fastighetssektorn. har ansvar för att vidta åtgärder för att motverka finansiella obalanser i syfte att stabilisera kreditmarknaden, men med beaktande av åtgärdernas effekt på den ekonomiska utvecklingen (se avsnitt 4.2). Till skillnad från anser regeringen att förslaget ryms inom ramen för uppdrag. Regeringen vill i det avseendet framhålla att finansiella obalanser på kreditmarknaden som utgångspunkt uppstår vid kreditgivning till hushåll och företag. Erfarenheterna visar som nämns ovan att ekonomiska kriser som är kopplade till hög eller snabbt ökande skuldsättning tenderar att bli särskilt långa och djupa. Förslaget – och de verktyg för makrotillsyn som kan införas inom ramen för det – utgör ett komplement till de nuvarande verktyg för makrotillsyn som kan införas inom ramen för kapitaltäckningsregelverket och LBF. Det innebär att de föreslagna nya verktygen för makrotillsyn ska tillämpas vid sidan av de nuvarande verktygen för makrotillsyn. Såsom Kammarrätten i och framhåller skulle det kunna göras gällande att i första hand det nuvarande amorteringskravet i 6 kap. 3 b § LBF – och de verktyg för makrotillsyn som kan införas inom ramen för det – helt eller delvis ryms inom ramen för det nu aktuella förslaget. fyller amorteringskravet – som innebär att bolån ska återbetalas i lämplig takt och utsträckning – en viktig normpåverkande funktion. Regeringen anser därför att det nuvarande amorteringskravet bör behållas och kvarstå vid sidan av de ytterligare verktyg som föreslås. Verktyg för makrotillsyn som bör kunna införas enligt förslaget Finansiella obalanser på kreditmarknaden kan i sin tur medföra makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker. Förslaget innebär att kreditinstitut och sådana kreditgivare som driver verksamhet enligt bolånelagen inte ska bidra till finansiella obalanser på kreditmarknaden, dvs. att sådana obalanser uppstår, består eller förstärks. Verktygen för makrotillsyn kan också ha ett konsumentskyddande syfte. Som framgår ovan är makrotillsyn ett område under utveckling. Det mellanliggande målet 1 i den aktuella ESRB-rekommendationen är att minska och förhindra alltför stor kredittillväxt och skuldsättningsgrad. I det syftet har det i olika medlemsstater i EU införts olika slag av begränsningar i fråga om kreditgivning till hushåll och företag. I t.ex. har det införts en maximal nivå för hur stora bolån som kan beviljas till ett hushåll i förhållande till hushållets inkomster.