prop · H403116 · 2017-02-28 00:00:00 — bildades då det tidigare Egyp- tiska museet slogs samman med de s.k. Cypernsamlingarna, som huvud- sakligen består av fynd från utgrävningarna som den Svenska Cypernex- peditionen gjorde 1927–1931. flyttade dock museet in i sina nuvarande lokaler på i . drevs också frågan om att avskilja den moderna konst- samlingen från av konstnären och direktören för tillsammans med föreningen muse- ets vänner. Saken realiserades genom att en gräns drogs i samlingen och ett separat modernt museum skapades på så sätt. En lång rad utställningar och konstprojekt på under 1960- talet, när var chef, hade stor genomslagskraft. 2016/17:116 arbetade inte bara med utställningsformen, utan också med happening- baserade och andra typer av experimentella konstupplevelser. Genom egna inköp och donationer kunde museet också tidigt bygga upp en sam- ling av modernistiska mästerverk som även i internationell jämförelse är att betrakta som betydande. Utifrån de samlingar som skapats genom donationer till Svenska Arki- tekters bildades stiftelsen som strax därefter fick egna lokaler på . Museet blev efter förslag från utredningen 65 statligt 1978, då under namnet Arkitek- turmuseet. har det ombildats till Statens centrum för arkitektur och design. Ett annat professionsinriktat initiativ kom vid ungefär från Kungliga Östgöta flygflottilj, F3. öppnade ett första mu- seum för allmänheten om flygvapnets historia och 1977 införlivades Flygvapenmuseum i myndigheten och ett nytt museum invigdes i . 4.4Skapandet av en modern kulturarvspolitik Av den historiska översikten framgår att arbetet med att dokumentera och kartlägga det förflutna inte på något sätt är en ny företeelse. Snarare är den i många delar sekelgammal. Det innebär också att senare tider har kommit att ärva inte bara stora föremålssamlingar som byggts upp med helt andra syften, utan också en uppsättning institutioner och förhåll- ningssätt. Kontinuiteten över långa kronologiska förlopp är i många delar påtaglig. Därför är också denna historia över det offentliga historiebruk en viktig utgångspunkt för att förstå den moderna kulturpoli- tiken på detta område. Det är först som de första insatserna för att skapa en mer sammanhållen politik för området tar form inom ramen för den moderna kulturpolitikens uppkomst. Och det är först som staten också börjar beskriva sina insatser i termer av just en kulturarvspolitik. När staten stödde arkiv, bibliotek, museer etc. gjordes det som en del av det dåvarande allmänna område och jämsides med rubriker som Akademier, Folkbild- ningsåtgärder och Understöd åt vetenskap, vitterhet och konst m.m. I och med en budgetreform 1961 urskiljs dock inom Ecklesiastik- departementets ansvarsområde ett särskilt budgetområde för allmänna kultur- och bildningsändamål, dvs. något som kan ses som en egen kul- turbudget. Inom denna specificeras i sin tur arkiv, bibliotek, museer m.m. som ett eget område. Här syns de första konturerna av en politik där olika insatser relateras till varandra inom vad som kan kallas ett kulturpolitiskt område (se SOU 2009:16 s. 136 f.). följer sedan de breda kulturpolitiska utredningar som lägger grunden för vad som ska komma att bli den moderna kulturpolitiken – det som efter den första samlade propositionen till ofta kallas kulturpolitik. I denna process kom också ett tydligare kulturarvsområde att utkristalliseras som motsats till den nu mer prioriterade allmänkulturen hade dessa olika verksamheter snarare inom politiken setts som delar av en allmän bildningsverksamhet. Processen innebar också att kulturarvsinstitutioner som museer delvis kom att fjär- mas från högskolans område och från forskningen. De fick så små- ningom nya uppgifter som i första hand utgick från kulturpolitiska mål och inte som tidigare primärt från vetenskapliga behov. Organisatoriska reformer som en del av kulturpolitik En statlig utredning som fick genomgripande effekter var mu- sei- och utställningssakkunniga (MUS 65). Dess förslag innebar i många delar en samhällsinriktad vändning för museipolitiken och museiverk- samheten i landet. I utredningens betänkanden (SOU 1973:5 och 1974:43) ritades kartan upp för det museilandskap som i många delar fortfarande finns i . Här beskrevs strukturen med centralmuseer med vissa specifika sektorsansvar, med regionala länsmuseer samt med Riksutställningar. Riksutställningar inleddes ursprungligen som en för- söksverksamhet 1965. Medan föregångarna som bildats på 1930- och 40- talen, bl.a. konst, hade koncentrerat verksam- heten till förmedling av bildkonst var syftet med Riksutställningar att skapa en allsidig utställningsverksamhet som nådde ut till allmänheten, skolan och det frivilliga folkbildningsarbetet i hela landet. Allmänheten skulle på detta sätt bl.a. få möjlighet att uppleva de centrala museernas samlingar på fler platser. Den nya kulturpolitiken innebar också flera organisatoriska föränd- ringar inom kulturminnesvården. huvudmannaskap för upphörde t.ex. successivt som en del av 1970- talets reformer. Med utgångspunkt i förslag från MUS 65 (se SOU 1972:45) beslutades det 1976 att länsstyrelserna skulle vara regional myndighet för den statliga kulturminnesvården, vilket medförde att de bl.a. övertog beslutanderätten enligt lagen om byggnadsminnen. Samtid- igt fick ett nytt uppdrag som bl.a. innefattade att biträda länsstyrelser och länsmuseer i deras arbete. Förändringen motive- rades utifrån att syftet tidigare enbart varit att skydda och bevara enskilda objekt, men sedan alltmer kommit att inriktas på sammanhängande be- byggelsemiljöer och på kulturlandskapet. Detta medförde att kultur- minnesvården måste sättas in som en del i samhällsplaneringen. Eftersom tyngdpunkten i det regionala planeringsarbetet låg hos länsstyrelserna ansågs det ur flera aspekter, bl.a. för samordningen med kommunerna, vara en fördel att decentralisera beslutanderätten till dem (prop. 1975/76:135 s. 255 f.). Länsmuseerna fick statsbidrag via , som genom huvudmannaskapet för också hade posit- ionen som en inofficiell museimyndighet för de kulturhistoriska museer- na. Ansvaret för stöd till regional museiverksamhet flyttades 1974 till det nyinrättade och ett nytt stöd infördes . Länsmuse- erna skulle dock även fortsättningsvis få statsbidrag både för musealt arbete och uppgifter inom kulturmiljövården. Länsmuseerna skulle i den nya modellen fungera som sakkunnigorgan i kommunernas planering och ha arbetsuppgifter som inventeringar, kunskapsunderlag, vård och restau- rering men också vissa uppgifter inom den statliga kulturminnesvården. Både länsstyrelserna och de regionala museerna arbetar alltså sedan med dessa frågor och hur relationen exakt ser ut varierar i viss mån från region till region. Medan kulturminnesvården och museerna behandlades av MUS 65 och de efterföljande propositionerna lämnades arkivväsendet utanför kulturpolitik. I stället kom dessa frågor att behandlas i särskild ordning i utredningar kring mer tekniska eller sektorsinterna frågor (t.ex. av ). Detsamma får sägas gälla den mer kulturarvsinriktade delen av biblioteksväsendet – bibliotek blev i den nya kulturpolitiken ofta lika med folkbibliotek. och de vetenskapliga bibliotekens angelägenheter kom att hanteras som en ange- lägenhet enbart för forskning och högre utbildning. som dessa sektorer inte fick så mycket direkt fokus i den framväxande nya politiken fortsatte de förstås att utgöra en mycket viktig del av själva kultursek- torn, för användarna men också i termer av offentliga resurser. Politiska mål för kulturarvsområdet Även om enskilda kulturarvsverksamheter (arkiv, kulturminnesvård, museer) tidigt urskiljdes och gavs statligt stöd, är det först i och med den moderna kulturpolitiken som ambitionen uppkommer att tala om detta som ett samlat område. Det är egentligen först som det blir vanligt att tala om ”kulturarvssektorn” och ”kulturarvet”. Denna succes- siva framväxt av ett eget område speglas i de kulturpolitiska mål som formulerats under . I regeringens proposition med förslag till en samlad kulturpolitik 1974 konstaterades att till det kulturpolitiska området hör ”åtgärder för att bevara och levandegöra kulturarv” (se prop. 287–303). I de kulturpolitiska mål som sedermera beslutades användes ordet dock inte, utan det angavs istället att kulturpolitiken skulle ”garantera att äldre tiders kultur tas till vara och levandegörs”. Överhuvudtaget användes begrepp som kulturarv relativt sparsamt i de utredningar och proposition- er som skrevs . Kulturarvsbegreppet hade inte erövrat status som samlande beteckning för ett eget politiskt område i enlighet med den senare tredelningen i konstarterna, medierna och kul- turarvet. hänvisades istället oftast till separata insatser för arkiven, museiväsendet och kulturminnesvården etc. Inom ramen för de kulturpolitiska diskussionerna lyf- tes dock det samlande kulturarvsbegreppet fram. Inte minst skedde detta i de diskussioner som fördes inom kulturmiljöområdet inför att den samlade kulturminneslagen (1988:950), som fortfarande i sina huvuddrag gäller, beslutades . Med den nya lagen skapades en gemensam lagstiftning för samtliga kulturminnen – fornminnen, bygg- nadsminnen, kyrkor med inventarier och begravningsplatser – liksom kulturhistoriska föremål och ortnamn. I stort utgick bestämmelserna från den tidigare fornminneslagen, byggnadsminneslagen och lagen om utför- sel av kulturföremål. med kulturminneslagen beslutades även särskilda mål för kulturmiljövården som sökte att vidga dess område från en snävare uppfattad kulturminnesvård till kulturmiljövård. I det sam- manhanget slogs det bl.a. fast att kulturmiljövården hade i uppgift att ”bevara och levandegöra kulturarvet”. Kulturarvet definierades i sam- manhanget brett, som ”det som tidigare generationer skapat”. Ett liknande bruk av kulturarvsbegreppet kan skönjas på flera håll un- der perioden, bl.a. i den framlagda arkivpropositionen (prop. 1989/90:72). Där presenterades mål och riktlinjer för arkivväsendet och en arkivlag föreslogs. När frågan utreddes hade ett syfte varit att effekti- hanteringen men också att belysa arkivväsendets kulturella roll (se SOU 1988:11). I arkivlagens (1990:782) inledande bestämmelser sägs att myndigheternas arkiv ska bevaras, hållas ordnade och vårdas så att de tillgodoser rätten att ta del av allmänna handlingar, behovet av informat- ion för rättskipningen och förvaltningen och forskningens behov. Det slås även fast att myndigheternas arkiv är en del av det nationella kultur- arvet. I propositionen som föregick lagen motiverade regeringen be- stämmelserna genom att framhålla ”det för en kulturnation självklara att bevara minnet av sin utveckling” (prop. 1989/90:72 s. 32). Att uttrycket kulturarv gavs en mer central ställning i flera samman- hang är symptomatiskt för samhällsutvecklingen i stort. Efter en viss lågkonjunktur för frågor om historia och ursprung, till förmån för ett mer ensidigt framtidsinriktat samhällsbyggande, blev dessa åter centrala . Det blev vanligare än tidigare att diskutera betydelsen av härstamning och identi- tet i samhället i stort. Detta var också en period med nya och starkare influenser från internationella sammanhang; hos t.ex. och i EU var det självklart att tala om ”heritage” eller ”patrimoine” som ett eget politikområde (se nedan 4.5). I samband med att de kulturpolitiska målen sågs över gjorde kulturarvsbegreppet entré som beteckning för ett helt eget politik- område. Bland de nya kulturpolitiska mål som fastställdes av 1996 fanns ett särskilt kulturarvsmål som ersatte det tidigare bevarande- målet. Målet för kulturpolitiken skulle nu bl.a. vara att ”bevara och bruka kulturarvet” (prop. 1996/97:3 s. 27). Formuleringen av det nya målet skiljde sig från den föregående utredningen som föreslagit att det borde uttryckas som att kulturpolitiken skulle ”ta ansvar för kulturarven och främja ett positivt bruk av dem” (se SOU 1995:84 s. 88 f.). Den statliga kulturpolitiken omorganiserades i enlighet med idéerna om ett eget om- råde och bl.a. bildades en kulturarvsenhet på departementet. användes ordet kulturarv flitigt i många olika sammanhang, som beteckning på politiska insatser, som rubrik på konfe- renser och i boktitlar. Även i förnyade mål för kulturmiljövården använ- des kulturarvsbegreppet som samlande beteckning. Målet hade skärpts och var ”ett försvarat och bevarat kulturarv” (prop. 1998/99:114 s. 27–30). Detta fokus på en samlad politik som tar sin utgångspunkt i något som kallas kulturarvet och innefattar sektorer som arkiv, museer och kulturmiljövård har i stort sett stått sig till . När nya kulturpolitiska mål 2009 formulerades i den senaste kulturpolitiska propositionen (prop. 2009/10:3 s. 30) befästes området genom att på nytt få ett eget mål, som försök gjordes att starkare betona kulturar- vets föränderliga karaktär. I de nuvarande kulturpolitiska målen sägs att kulturpolitiken ska ”främja ett levande kulturarv som bevaras, används och utvecklas”. Kulturarvsbevarande verksamhet inom konstarternas område Den löpande dialogen med det tidigare skapade inom de olika konst- arterna – teatern, dansen, musiken, litteraturen, bildkonsten och filmen – kom genom den moderna kulturpolitikens etablering att ses på nya sätt. Utvecklingen av ett eget kulturarvsområde har dock inte inneburit att kulturarvsaspekter blev oviktiga inom ramen för sådant som stöd till slöjd och konsthantverk, litteratur och scenkonst. Däremot har kontinui- tet kommit att upprätthållas utanför den moderna kulturpolitikens institutioner, t.ex. inom ramen för verksamheten vid de kungliga akademierna eller inom den högre utbildningen. Kulturarvsbevarande verksamhet har dock även bedrivits som en inte- grerad del av kulturpolitiken för konstarterna. Stöd kom t.ex. tidigt att ges till utgivning och lagerhållning av litterära klassiker. tillkom stöd för utgivning av serien Alla tiders klassiker för att skolor skulle kunna köpa klassuppsättningar av viktiga litterära verk. Även på scen- konstområdet har kulturarvet aktivt lyfts fram. Parallellt med etabler- andet av den nya kulturpolitiken gavs nya uppdrag till Operan och där deras roll som nationalscener slogs fast. När det helstatliga bolaget skapas 1975, sades bl.a. att uppdraget var att vårda och främja det svenska språket och det nationella kulturarvet inom teaterns område. Ett liknande uppdrag gavs till Operan om att vårda och använda det nationella kulturarvet inom opera och balett. Både och Operan skulle vårda och vidareutveckla hantverksskicklighet i verkstäder och ateljéer. är nationalscensuppdragen en viktig del av dessa institutioners verksamhet. På konstarternas område liksom inom andra sektorer har dock föreställ- ningarna om kulturella arv genomgått förändringar . Sedan de ursprungliga nationalscensuppdragen gavs har uppgifterna både diskuterats och omtolkats, även om ordalydelsen i stora delar är den- samma. beskrev regeringen i en bred kulturproposition (prop. 1996/97:3 s. 61) hur uppdraget borde vidareutvecklas: Det skall synas också på våra nationalscener att vi lever i ett mång- kulturellt samhälle. […] Det nationella kulturarvet inom drama, dans och musikteater är inte en gång för alla givet. Forskningen synliggör oavbrutet bortglömd dramatik, t.ex. dramatik skriven av kvinnor och andra verk inom teaterns område som speglar andra erfarenheter än de som presenteras som vårt kulturarv på teaterns område. Våra nat- ionalscener, som skall vårda och främja det nationella kulturarvet inom sina områden, skall också vara öppna för den nya kunskap som forsk- ningen tillför. Ett annat exempel på hur prioriteringarna förändrats inom arbetet för att främja konstarternas kulturarv är det förnyade uppdraget om Alla tiders klassiker som gavs 2006. fick då i uppdrag att utöka den befintliga serien med titlar från andra språkområden och världsdelar än de som redan var representerade, dvs. främst utomeurope- isk litteratur. Den vitalitet som präglade diskussionen om kulturarvet som företeelse kom också till uttryck i en rad förändringar inom sek- torn. Olika utvecklingslinjer kan urskiljas beroende på vilken del som sätts i fokus. Alla områden har dock under starkt kommit att präglas av övergripande trender som digitalisering och globa- lisering. har också ett antal politiska beslut av stor bety- delse för kulturarvssektorn fattats. Det handlar både om grundläggande frågor som relationsändringen mellan kyrkan och staten vid millennie- skiftet och ny lagstiftning på flera områden. Även de förvaltnings- politiska trenderna har påverkat. introducerades mål- och resultatstyrningen på bred front, ett system som kommit att både kritiseras och revideras. I det följande beskrivs några huvudlinjer i utvecklingen som bakgrund till regeringens bedömningar om inriktningen för kulturarvspolitiken i avsnitt 5. En återkommande fråga: museisektorns organisation Organisatoriska förändringar, sammanslagningar och skapandet av nya institutioner har varit en viktig del av kulturpolitiken på kulturarvs- Inte minst museernas samarbets- och strukturfrågor har sedan den moderna kulturpolitiken etablerades förändrats och utretts upprepade gånger. museikoncerner där museer samlades i en gemensam myndighetsstruk- Tillkom gjorde både Livrustkammaren och med Stiftelsen och Statens konstmuseer med National- museum, och . Nya museer med staten som intressent tillkom också . Stiftelsen , Svenskt fjäll- och samemuseum, bildades av staten, , kommun, Svenska samernas riksförbund och Same Ätnam. Ájtte har utvecklats till landets hu- vudmuseum för samisk kultur. museer, bl.a. Arbetets museum och . heter speglade i hög utsträckning den s.k. nya museologin, som utveckla- des och innebar ett större fokus på nya berättelser och mindre på föremålssamlingar. Arbetets museum, som är en stiftelse fi- nansierad med statliga anslag, öppnade i . myndigheten museer för världskultur bildades 2000 skulle det nya , som skapades med det kommu- nala museet i som bas, fungera som inspiratör för en ny verksamhetsinriktning. De andra museer som kom att ingå i myn- digheten var , och Östasiatiska Även om institutionerna annars är mycket stabila i museisektorn, har dess övergripande organisation och relationen mellan centralmuseer och museer på lokal och regional nivå också förändrats under de senaste Idén att vissa centrala museer skulle ges ett uttalat sektors- ansvar till stöd för alla museer formulerades första gången i början på och 1986 introducerades den s.k. ansvarsmuseireformen (prop. 1986/87:97). Syftet var att de fem ansvarsmuseer som utpekades inom sina respektive ämnesområden skulle överblicka och samordna museivä- sendet och ta initiativ till samordning på områden som forskning, sam- lingsvård och konservering samt internationellt arbete. Denna roll kom aldrig att etableras på ett självklart sätt och både samordningsfrågor ge- nerellt och ansvarsmuseirollen specifikt kom att diskuteras vid flera till- fällen och . kulturutredning föreslogs att ett centralt museiråd skulle eta- bleras som en del i införandet av ett mål- och resultatstyrningssystem (SOU 1995:84). Parallellt genomfördes även en bred museiutredning inriktad på mål- och strukturfrågor (SOU 1994:51) som bl.a. föreslog att de statliga museerna skulle samordnas i fyra större ”museienheter” samt att helt skulle skiljas från . Det senare skedde 1998 och året efter blev även och Mo- derna museet egna myndigheter som över- fördes till det nya Statens museer för världskultur. Övriga organisatoriska förslag från kom dock aldrig att förverkligas. Däremot imple- menterades mål- och resultatstyrningen parallellt med detta i hela kultur- politiken, vilket bl.a. innebar att det infördes både över- gripande, riksdagsbundna mål för institutioner och sektorer samt mål för olika verksamhetsgrenar vid myndigheter och institutioner. För de cen- trala museerna beslutade att målet var att de skulle ”bevara vårt kulturarv” samt ”utveckla och förmedla kunskap om och upplevelser av kulturarvet och härigenom ge perspektiv på samhällsutvecklingen” (jfr prop. 1996/97:1 utg.omr. En särskild museikoordinator fick sedermera i uppdrag att åter se över frågor inom museiområdet och pröva nya samverkansformer i syfte att frigöra resurser för museernas kärnverksamhet (SOU 2009:15). Även föreslogs en central samordningsfunktion för de statliga museerna och dessutom att ansvarsmuseifunktionen skulle avskaffas. Parallellt lämnade den dåvarande kulturutredningen även långtgående förslag om samordning av flera kultur- och kulturarvsmyndigheter i olika myndighetssfärer (SOU 2009:16). förslag blev aldrig genomfört utan regeringen nöjde sig med att konstatera att samarbetet mellan myndigheterna borde öka (prop. 2009/10:3). Inte heller den före- slagna koordinatorsfunktionen på museiområdet infördes utan i stället fick de centrala museerna ett samverkansuppdrag och särskilda medel för att vara pådrivande i samarbets- frågor i museisektorn. Ansvarsmuseifunktionen avskaffades dock i sam- band med kulturpropositionen och Riksutställningars uppdrag inskränk- tes till följd av de strukturella förändringar som genomförts i sektorn (jfr SOU 2010:34). Stora strukturella förändringar på det kulturpolitiska området Som en följd av kulturpropositionen (prop. 2009/10:3) kom en ny modell för fördelning av statliga medel till regional och lokal kulturverksamhet att införas, den s.k. kultursamverkansmodellen. Modellen, som byggde vidare på en försöksverksamhet som inletts , sjösattes efter ytterligare en utredning (SOU 2010:11) slutligen . Syftet var bl.a. att skapa ett ökat utrymme för regionala prioriteringar och variationer i förhållande till en tidigare situation där staten pekat ut vilka regionala kulturinstitutioner som skulle vara berättigade till statligt stöd. De landsting som ingår i modellen beslutar nu istället, i samverkan med länets kommuner och kulturlivet, hur det statliga bidraget ska fördelas. Samtliga län, utom , är med i kultursamverkans- modellen. För kulturarvssektorn har modellen bl.a. fört med sig att stöd till länsmuseer och vissa arkiv numera beslutas på regional nivå. Andra organisatoriska förändringar som genomförts i kölvattnet av den senaste kulturpropositionen är bl.a. att ombildats till en sammanhållen myndighet genom att de sju landsarkiven inordnats i myndigheten . Verksamheten har dock fortsatt att bedrivas på de orter där den varit etablerad. hade arkivväsendet varit organiserat som en koncern där landsarkiven varit egna arkiv- myndigheter under med ansvar för de statliga myndigheterna inom sina respektive distrikt. Samordningen kan ses som en del i en större förvaltningsutvecklingsprocess som startade och där en rad s.k. myndighetskoncerner avvecklades. fick efter kulturpropositionen ett utvidgat uppdrag med ansvar för nat- ionell överblick, att främja samverkan och att driva på utveckling inom biblioteksväsendet. Detta uppdrag stadfästes även i den nya biblioteksla- gen (2013:801) som antog . vidgade uppdrag har dock i högre utsträckning syftat till att stärka myn- dighetens roll för folkbibliotekssektorn och har inte påverkat dess arbete med kulturarvsrelaterade frågor i någon större utsträckning. Efter förslag i kulturpropositionen överfördes ansvaret för verksam- heten i från till Riksantikvarie- ämbetet. hyr ut lokaler som föremålsarkiv till museer och andra kulturinstitutioner. fick uppdraget bl.a. av den anledningen att det knöt an till ett nytt uppdrag som nationell samordnare av vård- och konserveringsfrågor inom kulturarvssektorn. En process inleddes också i detta sammanhang för att se över den diskuterade frågan om den avgiftsfinansierade uppdragsarkeolo- gins utformning och organisatoriska hemvist (jfr SOU 2005:80). Proble- met var bl.a. att en oklarhet uppstod då både hade centrala myndighetsuppgifter inom området och genom den uppdrags- arkeologiska avdelningen bedrev en omfattande egen uppdragsverk- samhet. Dessa dubbla roller avskaffades när det 2014 beslutades att verk- samheten skulle flyttas över till myndigheten .