prop · H403173 · 2017-04-26 00:00:00 — I sådana fall ska verksamhetsutövare i första hand vidta de åtgärder som krävs för att hantera den ökade risk för penningtvätt eller finansiering av terrorism som blir följden av att de gemensamma rutinerna och riktlinjerna inte kan uppfyllas eller att verksamhetsutövaren måste tillämpa regler, exempelvis avseende åtgärder för kundkännedom, som är mindre ingripande än de som följer av penningtvättslagen. För kreditinstitut och finansiella institut, dvs. sådana verksamhetsutövare som avses i 1 kap. 2 § första stycket 1–12, ska åtgärder för att hantera risken regleras i en delegerad förordning från Europeiska kommissionen. Bestämmelserna i första stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I andra stycket framgår att kraven i första stycket även gäller verksamhetsutövare som har filialer i ett land utanför EES. Om en verksamhetsutövare måste vidta åtgärder enligt första eller stycket, ska tillsynsmyndigheten underrättas om detta. Det följer av tredje stycket. Övervägandena finns i avsnitt 7.4. Paragrafen, som är ny, genomför en del av artikel 8.4 a i direktivet. Paragrafen innehåller bestämmelser om lämplighetsprövning av anställda och andra företrädare för verksamheten. I paragrafen anges att verksamhetsutövare ska ha rutiner för att säkerställa lämpligheten hos sådana anställda, uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksamheten och som utför arbetsuppgifter av betydelse för att förhindra att verksamheten utnyttjas för penningtvätt eller finansiering av terrorism. Frågan om en sådan person är lämplig, och kraven på lämplighet för en viss anställning, får 2016/17:173 avgöras från fall till fall av arbetsgivaren. Med uppdragstagare och andra som deltar på liknande grund i verksamheten avses bl.a. personer som är inhyrda från ett bemanningsföretag för att arbeta hos verksamhets- utövaren eller praktikanter som deltar i arbetet som en del av sin utbildning. Även deltagare i s.k. arbetsmarknadspolitiska program kan omfattas under förutsättning att de, i det enskilda fallet, kan anses delta i arbetet på liknande grund som den som är anställd. I 8 kap. 1 § 6 framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om rutiner för lämplighetsprövning av anställda. Övervägandena finns i avsnitt 7.5. Paragrafen genomför del av artikel 46.1 i direktivet och motsvaras delvis av 5 kap. 1 § andra stycket penningtvättslag. Paragrafen innehåller bestämmelser om utbildning av bl.a. anställda. I paragrafens första stycke anges att verksamhetsutövare ska se till att dess anställda, uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksamheten får den utbildning och information som krävs för att de ska kunna fullgöra verksamhetsutövarens skyldigheter enligt lagen. personer vars arbetsuppgifter är av relevans för dessa skyldigheter Vad som avses med uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksamheten behandlas i kommentaren till 13 §. I andra stycket preciseras att utbildningen måste avse åtminstone relevanta delar av gällande penningtvättsregelverk samt de delar av den allmänna riskbedömningen och de interna rutinerna som har betydelse för den anställde. Anställda ska också löpande få information som underlättar för dem att identifiera misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism. Detta kan exempelvis avse typologirapporter och annan information som tillhandahålls av tillsynsmyndigheter eller andra myndigheter samt sådan information som verksamhetsutövare får tillgång till vid rapportering av misstänkt penningtvätt eller finansiering I 8 kap. 1 § 7 framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vilken information och utbildning som ska tillhandahållas anställda. Övervägandena finns i avsnitt 7.6. Paragrafen genomför artikel 38 i direktivet och motsvaras delvis av 5 kap. 2 § penningtvättslag. Paragrafen innehåller bestämmelser om fysisk skydd av anställda, uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksamheten samt förbud mot repressalier för vissa åtgärder. I första stycket framgår att verksamhetsutövare ska ha rutiner och vidta andra nödvändiga åtgärder för att skydda anställda, uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksamheten från hot och fientliga åtgärder till följd av att de fullgör verksamhetsutövarens skyldigheter I andra stycket framgår att ingen anställd, uppdragstagare eller annan som på liknande grund deltar i verksamheten får utsättas för repressalier av verksamhetsutövaren till följd av att den anställda rapporterar misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism till eller gör en sådan rapport internt. Med repressalier avses som utgångspunkt samma typ av åtgärder som omfattas av repressalieförbudet i 2 kap. 18 § diskrimineringslagen (2008:567). Ledning kan också hämtas från det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga repressalieförbudet, såsom det utvecklats i bl.a. praxis från ombudsmän () och Justitiekanslern. Som repressalier räknas bl.a. sådana mer ingripande åtgärder som uppsägning, avskedande och omplaceringar. Vidare omfattas även fråntagande av arbetsuppgifter, orimligt hög arbetsbelastning, försämrade förmåner, andra negativa förändringar av anställningsförhållandena, trakasserier, oberättigat dåliga vitsord, tillrättavisande utskällningar och utfrysning på arbetsplatsen. Även andra förhållanden än de här nämnda kan utgöra repressalier. Vad som avses med uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksamheten behandlas i kommentaren till 13 §. I 8 kap. 1 § 8 framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om nödvändiga åtgärder och rutiner för att skydda anställda och andra företrädare. Övervägandena finns i avsnitt 7.6. Paragrafen genomför artikel 46.1 tredje stycket i direktivet och mot- svaras delvis av 5 kap. 1 § tredje stycket penningtvättslag. Paragrafen innehåller bestämmelser om ansvarsuppdelningen mellan anställda som är verksamhetsutövare, exempelvis advokater, auktoriserade och godkända revisorer eller fastighetsmäklare, och den juridiska person där dessa i förekommande fall är anställda. I första stycket framgår att en juridisk person som har en verksam- hetsutövare anställd ansvarar för att genomföra den allmänna risk- bedömningen samt de interna och gemensamma rutiner som krävs enligt 8–12 §§. Den juridiska personen ska också ha ansvar för att tillhandahålla utbildning och fysiskt skydd och omfattas av förbudet mot repressalier enligt 15 §. Den juridiska personen ska också ansvara för att ha rutiner för intern kontroll och i förekommande fall modellriskhantering (6 kap. 1 §) och i förekommande fall inrätta de efterlevnadsfunktioner som krävs enligt 6 kap. 2 §. I andra stycket finns en specialreglering som gäller registrerade fastighetsmäklare som är anställda i en juridisk person. Ansvaret för att göra en riskbedömning och upprätthålla interna rutiner ankommer på fastighetsmäklaren personligen. Samma skyldighet åligger den juridiska personen enligt första stycket. Övervägandena finns i avsnitt 7.7. Paragrafen genomför artiklarna 14.4 och 15.3 i direktivet och motsvaras delvis av 2 kap. 11 § penningtvättslag. Paragrafen innehåller bestämmelser om förbud mot att ingå eller upprätthålla affärsförbindelser och utföra transaktioner i vissa fall. 2016/17:173 Paragrafens första stycke är ändrat jämfört av 2 kap. 11 § första stycket penningtvättslag och innebär inledningsvis att en verksamhetsutövare inte får ingå en affärsförbindelse eller genomföra en enstaka transaktion om verksamhetsutövaren inte har tillräcklig kännedom om kunden. Genom ändringen tydliggörs vad som avses med att verksamhetsutövaren inte har tillräcklig kundkännedom. En verksamhetsutövare inte får etablera en affärsförbindelse eller utföra en enstaka transaktion om verksamhetsutövaren inte har tillräcklig kännedom om kunden för att kunna hantera risken för penningtvätt eller finansiering av terrorism som kan förknippas med kundrelationen (punkten 1) och övervaka och bedöma kundens aktiviteter och transaktioner enligt 4 kap. 1 och 2 §§ (punkten 2). Vad som är tillräcklig kundkännedom för att kunna hantera risken för penningtvätt eller finansiering av terrorism avgörs av den risk som kan förknippas med kundrelationen enligt 2 kap. 3 § i förening med en bedömning av om verksamhetsutövarens samlade åtgärder för kundkännedom är tillräckliga för att motverka att risken förverkligas. Risken kan hanteras om verksamhetsutövaren anser sig ha tillräcklig kännedom om kunden för att kunna göra bedömningen att verksamhetsutövarens produkter och tjänster inte utnyttjas för penningtvätt eller finansiering av terrorism, eller i vart fall att verksamhetsutövaren kan upptäcka och förhindra penningtvätt eller finansiering av terrorism om kunden ägnar sig åt detta. Paragrafens första stycke innebär därutöver, till skillnad års penningtvättslag, att kraven på att ha tillräcklig kännedom om kunden gäller under hela affärsförbindelsen. Om risken som kan förknippas med kunden ökar under affärsförbindelsens gång eller om nya omständigheter avseende kunden blir kända för verksamhetsutövaren, följer av 2 kap. 3 § att riskprofilen ska uppdateras. Detta kan medföra krav på förnyade och fördjupande kundkännedomsåtgärder. Om verksamhetsutövaren i en sådan situation inte kan få tillräcklig kännedom om kunden för att hantera risken som kan förknippas med kunden eller övervaka och bedöma kundens aktiviteter ska verksamhetsutövaren avsluta affärsförbindelsen. Andra stycket motsvarar 2 kap. 11 § tredje stycket penningtvättslag (jfr prop. 2008/09:70 s. 195). I angivna situationer i andra stycket är verksamhetsutövarna inte heller skyldiga att rapportera misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism till . Det följer av 4 kap. 8 §. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 8.5. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om förbud mot att etablera affärsförbindelser i vissa fall. Ett förbud mot att ingå affärsförbindelser gäller om det redan innan affärsförbindelsen etableras uppkommer misstanke om att verksamhetsutövarens produkter eller tjänster kommer att användas för penningtvätt eller finansiering av terrorism. Ett förbud mot att utföra enstaka transaktioner när misstanke uppkommer finns i 3 §. Paragrafen har i allt väsentligt utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 8.5. Paragrafen genomför artikel 35 i direktivet och motsvarar delvis 3 kap. 1 § tredje stycket penningtvättslag. Paragrafen innehåller bestämmelser om verksamhetsutövares skyldig- het att avstå från att genomföra misstänkta transaktioner. I första stycket första meningen framgår att en verksamhetsutövare inte får genomföra en transaktion om det på skälig grund kan misstänkas att transaktionen ingår som ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. Skyldigheten att avstå från att genomföra transaktioner föreligger även efter det att en rapport har lämnats till enligt 4 kap. 3 § och så länge misstanken kvarstår. När en rapport har lämnats till är det dock ofta svårt för verksamhetsutövaren att bedöma om misstanken kvarstår eller inte. I första stycket andra meningen, som är ny, framgår därför att verksamhetsutövaren i sådana situationer ska beakta den information som kan lämna om ärendet. I andra stycket anges två undantag från förbudet i första stycket. Det första undantaget överensstämmer med 3 kap. 1 § tredje stycket penningtvättslag (jfr prop. 2008/09:70 s. 197) och innebär att förbudet inte gäller när det inte är möjligt att låta bli att genomföra en misstänkt transaktion. Undantaget blir tillämpligt bl.a. när misstanke uppkommer efter att transaktionen har genomförts och i andra fall då det av tekniska eller andra skäl inte är möjligt för verksamhetsutövaren att ingripa . Undantaget kan också bli tillämpligt om verksamhets- utövaren till följd av tvingande bestämmelser i annan lag eller motsvarande saknar rättsliga möjligheter att förhindra en viss transaktion. En misstänkt transaktion får också genomföras om ett avstående från att genomföra transaktionen sannolikt skulle försvåra den vidare utredningen. Med utredning avses här rättsvårdande myndigheters utredning om brott. En verksamhetsutövare kan på egen hand göra bedömningen att utredningen kan försvåras vid en vägran att genomföra transaktionen. Bedömningen kan också grundas på information från rättsvårdande myndigheter. Ändringen jämfört med penningtvättslag innebär att det ska vara sannolikt att den fortsatta utredningen försvåras. Detta minskar undantagets räckvidd. Paragrafen har i allt väsentligt utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 9.5. Paragrafen genomför artikel 11 a och b i direktivet och motsvarar delvis 2 kap. 2 § penningtvättslag. Paragrafen innehåller bestämmelser om i vilka situationer som verksamhetsutövare ska vidta åtgärder för kundkännedom. Av första stycket följer att åtgärder för kundkännedom ska vidtas vid etableringen av en affärsförbindelse. Vad som avses med affärsför- bindelse anges i 1 kap. 8 § 1. Bestämmelserna i andra stycket innebär att verksamhetsutövare ska vidta åtgärder för kundkännedom även vid utförandet av transaktioner som inte ingår i en affärsförbindelse. I punkten 1 anges att detta gäller vid transaktioner där utbetalt eller mottaget belopp uppgår till eller I punkten 2 regleras kraven på kundkännedomsåtgärder vid sambands- Bestämmelsen innebär att åtgärder för kundkännedom ska vidtas även vid enstaka transaktioner som understiger , om verksamhetsutövaren inser eller borde inse att transaktionen har samband med en eller flera andra transaktioner och som tillsammans uppgår till Att verksamhetsutövare ska inse eller borde inse sambandet innebär att det inte ställs några krav på särskilda åtgärder för att identifiera samband mellan transaktioner. Om de för verksamhets- utövaren iakttagbara omständigheterna tyder på ett samband, ska däremot aktiva åtgärder vidtas för att fastställa sambandet och i tillämpliga fall utföra åtgärder för kundkännedom. Punkten 3 är ny och innebär att åtgärder för kundkännedom ska vidtas avseende den som genomför en överföring av medel som avses i artikel 3.9 i och rådets förordning (EU) 2015/847, om överföringen överstiger ett belopp motsvarande . överföringar kan vidtas endast av sådana verksamhetsutövare som anges i 1 kap. 3 § lagen (2010:751) om betaltjänster. Paragrafen är tillämplig för alla verksamhetsutövare utom sådana som avses i 1 kap. 2 § första stycket 16. För anordnare av kasinoverksamhet och speltjänster gäller 3 kap. 2 § i stället för paragrafens andra stycke. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 8.2.1. Paragrafen är ny och genomför artikel 11 d i direktivet. Paragrafen innehåller bestämmelser om när åtgärder för kund- kännedom ska vidtas av anordnare av speltjänster och kasinospel Paragrafen gäller för verksamhetsutövare som är anordnare av kasinospel enligt kasinolagen (1999:355) och sådana speltjänster som omfattas av penningtvättslagen enligt 1 kap. 2 § första stycket 15. Paragrafen innebär att dessa verksamhetsutövare ska vidta åtgärder för kundkännedom när enstaka transaktioner eller sambandstransaktioner som avser utbetalning av vinster eller betalning av insatser utom affärsförbindelser uppgår till eller överstiger ett belopp motsvarande Med sambandstransaktion avses samma sak som i 4 § 2. Övervägandena finns i avsnitt 8.2.2. Paragrafen är ny och genomför artikel 11 c i direktivet. Paragrafen innehåller bestämmelser om när personer som bedriver yrkesmässig kontant handel med varor ska vidta åtgärder för Paragrafen gäller endast för verksamhetsutövare som bedriver yrkes- mässig kontant handel med varor som omfattas av penningtvättslagen enligt 1 kap. 2 § första stycket 16 och ska av dessa verksamhetsutövare tillämpas i stället för 4 §. I punkten 1 anges förutsättningarna för när ingåendet av en affärsförbindelse ställer krav på kundkännedomsåtgärder för kontant- handlare. Sådana krav föreligger om det när förbindelsen ingås är sannolikt eller under förbindelsens gång står klart att utbetalt eller mottaget belopp i kontanter inom ramen för affärsförbindelsen uppgår till minst ett belopp motsvarande . I punkten 2 anges att åtgärder för kundkännedom ska vidtas vid enstaka transaktioner där utbetalt eller mottaget belopp i kontanter uppgår till ett belopp motsvarande eller mer. I punkten 3 anges att åtgärder för kundkännedom ska vidtas vid transaktioner där utbetalt eller mottaget belopp i kontanter understiger ett belopp motsvarande och som verksamhetsutövaren inser eller borde inse har samband med en eller flera andra transaktioner i kontanter som tillsammans uppgår till minst detta belopp. Med sambands- transaktion avses samma sak som i 4 § 2. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 8.2.3. Paragrafen genomför artikel 13.1 första stycket a och 13.1 andra stycket i direktivet. Paragrafen innehåller bestämmelser om identifiering av kunden och den som uppger sig företräda kunden. Paragrafens första stycke motsvaras delvis av 2 kap. 3 § första stycket 1 penningtvättslag och innebär att verksamhetsutövare som en åtgärd för kundkännedom ska identifiera kunden och kontrollera kundens identitet genom identitetshandlingar eller registerutdrag eller genom andra uppgifter och handlingar från en oberoende och tillförlitlig källa. Identifikation av kunden innebär inhämtande av uppgifter, normalt direkt från kunden, om kundens namn och andra relevanta uppgifter såsom adress och i förekommande fall personnummer, organisations- nummer, födelsedatum, samordningsnummer eller liknande uppgifter. Kontroll av identiteten består i åtgärder som syftar till att verifiera att de uppgifter om identiteten som inhämtats är korrekta. Om kunden är en juridisk person bör uppgifter om namn, organisationsnummer m.m. kontrolleras gentemot registerutdrag eller andra tillförlitliga uppgifter. Om kundens rättskapacitet inte följer av registrering av behörig registreringsmyndighet, bör verksamhetsutövaren kontrollera och bedöma kundens rättskapacitet på annat sätt. Även övriga uppgifter om en sådan kund bör ofta kunna kontrolleras genom handlingar och uppgifter som kunden lämnar. Omfattningen av kontrollåtgärderna ska enligt 14–16 §§ bestämmas av den risk som kan förknippas med kundrelationen enligt den metod för riskklassificering som anges i 2 kap. 3 §. Vad som är en tillräckligt omfattande kontroll av kundens identitet, inbegripet vilka id-handlingar eller andra kontroller som krävs, kan därför endast avgöras utifrån förhållandena i det enskilda fallet. Vid den bedömningen måste också beaktas om verksamhetsutövaren genom andra åtgärder för kundkännedom, exempelvis förstärkt uppföljning och övervakning av affärsförbindelsen enligt 13 § och 4 kap. 1 §, kan kompensera för eventuella brister hänförliga till underlaget för identitetskontrollen. 2016/17:173 Paragrafens andra stycke är nytt och innebär att om kunden företräds av en person som uppger sig handla på kundens vägnar ska åtgärderna för att uppnå kundkännedom enligt första stycket omfatta kontroll av den personens identitet och behörighet att företräda kunden. Bestämmelsen aktualiseras när en person uppger sig företräda en juridisk person som är kund till verksamhetsutövaren. Kontrollerna av behörigheten att företräda den juridiska personen kan då avse bl.a. om personen är behörig firmatecknare eller grundar sin rätt att företräda den juridiska personen genom exempelvis en fullmakt. Bestämmelsen ska också tillämpas i situationer då en person uppger sig företräda en annan med stöd av en fullmakt eller på annat sätt. Omfattningen av kontrollerna ska bestämmas på samma sätt som enligt första stycket och kan således variera från fall till fall. I 8 kap. 1 § 9 framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om identitetskontroll. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 8.3.1. artikel 3.6 andra stycket a i och ii. Paragrafen motsvaras delvis av 2 kap. 3 § första stycket 2 penningtvättslag, men är till övervägande Paragrafen innehåller bestämmelser om kontroll av och identifiering av kundens verkliga huvudman. I paragrafens första stycke framgår att verksamhetsutövare ska vidta åtgärder för att utreda om kunden har en verklig huvudman. huvudman (jfr 1 kap. 8 § 5) avses en fysisk person som, ensam eller tillsammans med någon annan, ytterst äger eller kontrollerar en juridisk person eller en fysisk person för vars räkning någon annan handlar. 1 kap. 4–6 §§ lagen presumtionsregler som ska underlätta bedömningen av om en person är verklig huvudman i en juridisk person. I 1 kap. 7 § nämnda lag definieras den verkliga huvudmannen i truster eller liknande juridiska De juridiska personer som omfattas av lagen om registrering av verkliga huvudmän ska till ett centralt register anmäla om den juridiska personen har en verklig huvudman eller inte. fallet ska grundläggande uppgifter om denna person registreras. åtgärd som verksamhetsutövare kan vidta för att utreda om kunden har en verklig huvudman är således att använda sig av registret över verkliga I registret kan också finnas viss information som kan användas för att förstå kundens ägarförhållanden och kontrollstruktur. Merparten av alla juridiska personer i åläggs genom registreringslagen att hålla uppgifter och dokumentation om sitt verkliga Även detta underlag kan användas för att fullgöra de kontroller och bedömningar som krävs enligt denna paragraf. Omfattningen av de åtgärder som krävs för att utreda om kunden har en verklig huvudman och för att förstå kundens ägarförhållanden och kontrollstruktur ska, på samma sätt som övriga kundkännedomsåtgärder, enligt 14–16 §§ bestämmas av den risk kundrelationen enligt den metod för riskklassificering som anges i 2 kap. Frågan om åtgärdernas omfattning får därför avgöras från fall till fall. Vid den bedömningen måste också beaktas om verksamhetsutövaren genom andra åtgärder för kundkännedom, exempelvis förstärkt uppföljning och övervakning av affärsförbindelsen enligt 13 § och 4 kap. 1 §, kan kompensera för eventuella brister hänförliga till de åtgärder som ska vidtas enligt denna paragraf. Om kunden har en verklig huvudman ska verksamhetsutövaren vidta åtgärder för att kontrollera den verkliga huvudmannens identitet (jfr kommentaren till 7 § första stycket angående kravet på identitetskontrollen). I paragrafens andra stycke finns ett undantag som innebär att åtgärder för att utreda om kunden har en verklig huvudman, förstå kundens ägarförhållanden och kontrollstruktur och identifiera den verkliga huvudmannen aldrig behöver vidtas om kunden är ett företag inom EES vars överlåtbara värdepapper är upptagna till handel på en reglerad marknad i den mening som avses i och rådets direktiv /65/EU. Detsamma gäller om kunden är ett företag utanför EES vars överlåtbara värdepapper är upptagna till motsvarande handel och omfattas av motsvarande informationsskyldighet. I tredje stycket regleras inledningsvis hur verksamhetsutövare ska hantera den situation då en kund som är en juridisk person inte har någon verklig huvudman. Då ska den person som är ordförande i kundens styrelse eller är dess verkställande direktör eller har motsvarande funktion anses vara verklig huvudman. Vem eller i förekommande fall vilka som i sådana situationer ska betraktas som verkliga huvudmän får avgöras utifrån förhållandena i det enskilda fallet. Verksamhetsutövare bör försöka fastställa vem i den juridiska personens ledning som kan anses utöva mest kontroll över verksamheten, eftersom denna person genom sin ställning har störst likheter med en verklig huvudman enligt definitionen.