prop · H40330 · 2017-01-10 00:00:00 — Regeringen bedömer att anhöriga med stöd av ett personbevis kan visa att de tillhör den krets av anhöriga som ingår i turordningen. Vidare följer behörighetens omfattning direkt av lag. Någon oklarhet om behörighetens omfattning bör därför inte uppstå. Till detta kommer att en anhörig som tillämpar behörigheten ansvarar för att den gäller, se avsnitt 6.7 om skadeståndsskyldighet. Sammanfattningsvis anser regeringen att den enskildes skyddsbehov inte motiverar en rättslig prövning av den enskildes beslutsförmåga, utan att detta kan bedömas av den eller de anhöriga som enligt vad som föreslås i avsnitt 6.4 är behöriga. Till skillnad från Lagrådet anser regeringen att det tydligt bör framgå av lagen att det är den anhörige som ska bedöma om behörigheten gäller. Om flera anhöriga är gemensamt behöriga, bedömer de detta tillsammans (se avsnitt 6.4). En anhörigs bedömning av den enskildes förmåga att ha hand om sina ekonomiska angelägenheter är i allt väsentligt densamma som den som fullmaktshavare föreslås göra för att avgöra om en framtidsfullmakt har trätt i kraft (se avsnitt 5.4). En viktig skillnad är dock att anhörigbehörigheten bör förutsätta att den enskildes beslutsoförmåga är uppenbar, medan en framtidsfullmakt föreslås träda i kraft om den enskilde varaktigt och i huvudsak är beslutsoförmögen. Enligt regeringens mening underlättar ett uppenbarhetskrav anhörigas bedömning av den enskildes beslutsförmåga. Eftersom endast uppenbara fall av beslutsoförmåga ska leda till att anhörigbehörigheten inträder behöver anhöriga inte ta ställning till de fall då detta är tveksamt. Uppenbarhetskravet har alltså den fördelen att det inte ska råda någon tvekan om att behörigheten har inträtt. Regeringen anser att en framtidsfullmaktshavare inte ska behöva grunda sin bedömning av fullmaktsgivarens beslutförmåga på ett läkarintyg eller motsvarande utredning, utan på andra iakttagelser. Det får förutsättas att en anhörig på samma sätt som en fullmaktshavare i de flesta fall utan större svårigheter kan avgöra om den enskilde saknar förmåga att ha hand om sina vardagliga ekonomiska angelägenheter, särskilt mot bakgrund av att oförmågan ska vara uppenbar. Anhöriga som är beredda att hjälpa den enskilde kan förväntas ha god kontakt med denne. En anhörigs bedömning av den enskildes beslutsförmåga bör därför, på samma sätt som i fråga om framtidsfullmakter, ta sin utgångspunkt i en dialog dem emellan. Genom löpande kontakter med den enskilde kan den anhörige få underlag för bedömningen av om den enskilde har förmåga att sköta sina ekonomiska angelägenheter. I många fall kommer anhöriga också att ha kontakt med andra som känner den enskildes förutsättningar, t.ex. läkare och annan vårdpersonal. Anhöriga som står den enskilde så nära att de är beredda att hjälpa honom eller henne med den dagliga livsföringen bör alltså ha en god bild av personens förutsättningar att klara sina ekonomiska angelägenheter själv. Mot den angivna bakgrunden finns det inte något framträdande behov av ett medicinskt underlag. Det kan naturligvis tänkas uppstå situationer när en anhörig ställföreträdare kan behöva styrka sin behörighet gentemot tredje man. Utredningen föreslår därför att en anhörig ska ha rätt att ta del av sekretessbelagda uppgifter. Några remissinstanser, däribland , förordar också att anhöriga ska få ta del av sådana uppgifter för att bättre kunna bedöma den enskildes beslutsförmåga. Med den ordning som regeringen föreslår kan den enskilde inte påverka vem som ska ha rätt att ta behörigheten i anspråk. 2016/17:30 skulle gälla om anhöriga ges rätt att ta del av sekretessbelagda uppgifter om den enskilde. En rätt för anhöriga att få del av sådana uppgifter skulle i och för sig kunna underlätta bedömningen av om den enskilde är beslutsoförmögen. Regeringen finner dock att utredningens förslag innebär en alltför stor risk för en relativt omfattande spridning av sekretessbelagda uppgifter. Den som ska bedöma om de sekretessbelagda uppgifterna ska lämnas ut skulle också ha svårt att bedöma om uppgifterna kommer att användas inom ramen för uppdraget eller för något annat ändamål. Merparten av remissinstanserna delar denna bedömning. Regeringen anser mot den angivna bakgrunden att den bedömning som en anhörig föreslås göra av den enskildes beslutsförmåga, på samma sätt som för en framtidsfullmaktshavare, bör grundas på den anhöriges kännedom om, iakttagelser av och samtal med den enskilde (se närmare om bedömningen i avsnitt 5.4). En anhörig bör därför inte ha rätt att få del av sekretessbelagda uppgifter om den enskilde. Om tredje man inte är beredd att rättshandla med en anhörig, kan det bli nödvändigt att frågan om godmanskap väcks hos överförmyndaren. Regeringen bedömer dock att detta inte kommer att inträffa särskilt ofta, inte minst mot bakgrund av den snäva avgränsningen av behörigheten och de skadeståndsregler som föreslås (se avsnitt 6.7). Skyldigheter för en anhörig Regeringens förslag: En anhörig ska handla i enlighet med den enskildes intressen och beakta dennes vilja eller förmodade inställ- Den anhörige ska hålla den enskildes medel avskilda från sina egna och dokumentera sin förvaltning i den utsträckning som är lämp- ligt med hänsyn till omständigheterna. Regeringens bedömning: Överförmyndaren bör inte ha någon Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer delvis Utredningen föreslår att den anhörige ska föra räken- skaper över sin förvaltning och göra anteckningar om sina åtgärder i Vidare ska överförmyndaren få begära upplysningar om och särskild redovisning för förvaltningen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, däribland Hovrätten för Nedre , , vid sitet, kommun, kommun, , Melle- ruds kommun, och Handikappförbundens sam- arbetsorgan, instämmer i förslagen eller invänder inte mot dem. kommuner och Landsting och Föreningen anser att det inte står i överensstämmelse med en förenklad hantering att överförmyndaren ska få begära upplysningar och särskild redovisning. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i allt väsent- ligt med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, däribland Riks- dagens ombudsmän, , , Justitiekanslern, sitet, kommun, kommun och , Prop. 2016/17:30 instämmer i förslagen och delar bedömningen eller invänder inte mot vid förordar utredningens förslag om räkenskaper och redovisning eftersom det underlättar överförmyndarens arbete om det blir aktuellt att bedöma behovet av god man för den enskilde. Enligt behöver det klargöras hur den enskildes rätt ska tas till vara om den anhörige blandar ihop sin och den enskildes ekonomi. efterfrågar ett klargörande av om anhöriga ställföreträdare omfattas av reglerna om sysslomän i 18 kap. handelsbalken. anser att det bör finnas möjligheter till insyn i anhörigas förvaltning. Skälen för regeringens förslag och bedömning Regeringens utgångspunkt är att anhöriga som hjälper en närstående vill personen väl och kan sköta den uppgift som de åtar sig. Trots detta är det lämpligt att dra upp vissa riktlinjer för vilka skyldigheter som en anhörig påtar sig genom att inträda som ställföreträdare och vilka krav som därmed kan ställas på en anhörig. På så sätt kan eventuella oklarheter undvikas och tillämpningen kan bli mer enhetlig. I utredningen och promemorian föreslås att den anhörige alltid ska handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde och att dennes uttryckta eller förmodade inställning ska beaktas. Genom att den enskildes inställning i möjligaste mån ska beaktas bedömer regeringen att förslaget i praktiken motsvarar den lojalitetsplikt som regeringen föreslår ska gälla i fråga om framtidsfullmakter (se avsnitt 5.7), med den skillnaden att samrådet inte avgränsas till viktiga frågor utan bör äga rum om det i det enskilda fallet är möjligt och behövligt. Regeringen föreslår därför att en anhörig ska handla i enlighet med den enskildes intressen och beakta dennes vilja eller förmodade inställning. Den enskildes medel ska hållas avskilda En utgångspunkt som gäller för ställföreträdare och sysslomän är att huvudmannens medel ska hållas avskilda. Regeringen föreslår att detta även ska gälla vid utövandet av anhörigbehörigheten. Det bidrar dels till att förtroendet för anhöriga som ställföreträdare stärks, dels till att det råder en godtagbar ordning i skötseln av den enskildes ekonomiska angelägenheter. Om medel skulle sammanblandas, får det hanteras på samma sätt som om sammanblandning sker i andra sammanhang där medel ska hållas avskilda. Vid en sammanblandning med den anhöriges medel och, som exempel, en efterföljande utmätning uppstår det en fordran för den enskilde. En fordran kan i sista hand fastställas och utkrävas med stöd av ordinära civilrättsliga regler. Skulle den enskilde drabbas av en ekonomisk skada till följd av sammanblandningen, skulle det kunna leda till skadeståndsansvar (se 2 kap. 2 § skadeståndslagen). Något närmare klargörande av hur den enskildes rätt ska tas till vara i en sådan situation, vilket förordar, anser regeringen inte vara nöd- I sammanhanget konstaterar regeringen att 18 kap. handels- balken om sysslomän inte är direkt tillämplig på förhållandet mellan den enskilde och den anhörige, eftersom behörigheten grundas på lag. Bedömningen av om det är lämpligt att tillämpa dessa regler analogt på deras inbördes förhållande bör enligt regeringens mening överlämnas till rättstillämpningen. Som framgår nedan föreslår regeringen inte någon särskild redovisningsskyldighet för anhöriga ställföreträdare. Regeringen vill dock understryka betydelsen av att anhöriga ställföreträdare vid behov informerar andra intresserade närstående om sina åtgärder. På så sätt kan det undvikas att osämja uppstår inom familjen och att frågan om behovet av god man väcks i onödan. Den anhörige ska i lämplig utsträckning dokumentera sin förvaltning Utredningen föreslår att en anhörig ställföreträdare ska vara skyldig att föra räkenskaper på motsvarande sätt som gode män och förvaltare. Det huvudsakliga argumentet för det är att underlätta den redovisningsskyldighet som utredningen föreslår. Föreningen motsätter sig förslaget eftersom det tynger systemet alltför mycket. I promemorian föreslås inte någon redovisningsskyldighet och det anses därför vara tillräckligt med en något enklare form av dokumentation än en formell räkenskapsskyldighet. Som framgår nedan bedömer även regeringen att det inte finns något behov av en redovisningsskyldighet. Med hänsyn till det framstår ett formellt krav på att föra räkenskaper som onödigt betungande. Enligt regeringens bedömning medför dessutom behörighetens snäva avgränsning att det inte blir fråga om någon särskilt omfattande egendomsförvaltning. Regeringen föreslår därför att anhöriga ska dokumentera sin förvaltning på ett med hänsyn till egendomens omfattning och omständigheterna i övrigt lämpligt sätt. En anhörig kan på så sätt freda sig mot påståenden om missbruk eller andra illojala förfaranden. Trots detta är det naturligtvis viktigt att ordning och reda råder när anhöriga åtar sig att hjälpa en närstående. Detta blir särskilt tydligt när flera anhöriga är behöriga . I det flesta fall bör det räcka att kvitton och kontoutdrag sparas. Om verksamheten är mera omfattande, kan det dock vara lämpligt att utgifter och inkomster noteras löpande och att det i korta ordalag antecknas vilka åtgärder som vidtas. Överförmyndaren ska inte ha någon tillsynsfunktion Utredningen föreslår att en anhörig som använder sin behörighet, på överförmyndarens begäran, ska vara skyldig att lämna upplysningar och särskild redovisning till överförmyndaren. I promemorian lämnas inte något sådant förslag. De remissinstanser som berör frågan har olika uppfattningar. Vissa, däribland kommuner och Landsting, anser att en sådan ordning tynger systemet, medan andra, som vid , anser att detta underlättar överförmyndarens arbete om det blir aktuellt att bedöma behovet av god man. Regeringen delar bedömningen i promemorian att den praktiska nyttan av en möjlighet för överförmyndaren att begära upplysningar och särskild redovisning kan ifrågasättas. Överförmyndaren har till uppgift att utreda om enskildas hjälpbehov är tillgodosedda eller om godmanskap eller förvaltarskap bör anordnas. I det ligger att överförmyndaren har att Prop. 2016/17:30 bedöma om anhörigbehörigheten fungerar tillfredsställande. hörig inte kan eller vill medverka till att klarlägga påstådda missförhållanden rörande förvaltningen, kan alltså följden i sista hand bli att anhörigbehörigheten ersätts med godmanskap eller förvaltarskap. Vidare föreslår regeringen i avsnitt 6.3 en relativt snäv avgränsning av anhörigas behörighet, vilket innebär att anhörigas åtgärder endast kommer att avse mindre transaktioner. Mot den angivna bakgrunden bedömer regeringen att det inte är motiverat att tynga systemet med en särskild tillsynsfunktion. Regeringens förslag: En anhörig som agerar med stöd av sin behörig- het är skyldig att ersätta den skada som han eller hon uppsåtligen eller av vårdslöshet orsakar den enskilde. Om en rättshandling som en anhörig vidtar inte blir bindande för den enskilde, ska den anhörige som huvudregel ersätta den skada som en godtroende tredje man därigenom orsakas. Preskriptionstiden för talan om ersättning ska vara . Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att preskriptionstiden för talan om ersättning ska Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar förslagen eller invänder inte mot dem. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. När det gäller talan om ersättning föreslås att preskriptionstiden ska vara Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslagen. Skälen för regeringens förslag Anhörigas skadeståndsskyldighet mot den enskilde Regeringen föreslår att rättshandlingar som en anhörig vidtar utanför behörighetens gränser inte ska vara bindande för den enskilde (se avsnitt Regeringen föreslår också att anhöriga som utnyttjar sin behörighet ska handla i enlighet med huvudmannens intressen och med beaktande av dennes inställning (se avsnitt 6.6). Trots det kan det inte uteslutas att en anhörig som i och för sig agerar inom behörigheten orsakar den enskilde en skada, t.ex. genom att göra onödiga inköp eller genom att inte betala räkningar eller betala dem . Har detta skett uppsåtligen eller av vårdslöshet, bör den anhörige kunna åläggas skadeståndsskyldig- Detta bör framgå direkt av lagen (jfr 12 kap. 14 § första stycket Det är först när en anhörig inträder i rollen som den enskildes representant som han eller hon tar på sig ett ansvar. kan stå på tur för ställföreträdarskap utan att vidta några åtgärder, t.ex. på grund av att den anhörige inte känner till att den enskilde saknar beslutsförmåga eller för att den anhörige inte vill ta sig 2016/17:30 an uppgiften som ställföreträdare, bör alltså inte kunna föranleda skadeståndsansvar. Det får förutsättas att en anhörig upplyser kända borgenärer och andra tredje män om han eller hon inte längre har för avsikt att fungera som den enskildes ställföreträdare. Om inte någon annan anhörig övertar ställföreträdarskapet, bör den anhörige också verka för att den enskilde förses med en god man eller förvaltare. Om den anhörige i stället väljer att utan förvarning avbryta uppdraget, riskerar han eller hon att bli ersättningsskyldig gentemot den enskilde för skador som denne drabbas av till följd av exempelvis obetalda räkningar. Om flera anhöriga är ansvariga, bör de svara solidariskt för ersättningen (dvs. en för alla och alla för en) och ha regressrätt mellan sig (dvs. en rätt för den som har betalat en annans del att från denne återkräva vad som betalats). Fördelningen dem emellan bör utgå från deras respektive vållande (jfr 12 kap. 14 § andra stycket ). Sammanfattningsvis anser regeringen att skadeståndsskyldigheten bör kunna grunda sig på såväl straffbara som icke straffbara förfaranden, liksom på aktiva handlingar och underlåtenhet. Som nämns ovan bör dock ansvar för underlåtenhet förutsätta att den anhörige har inträtt i rollen som representant. Utredningen och promemorian föreslår att en treårig preskriptionstid ska gälla för talan om skadestånd (jfr 12 kap. 15 § ). Om talan inte väcks inom nämnda tid, går talerätten förlorad. Med den av utredningen förordade preskriptionstiden måste invändningar mot förvaltningen framföras , i stället för som allmänt gäller, se 2 § preskriptionslagen (1981:130). Anhörigbehörigheten har i och för sig flera likheter med godmanskap, för vilket den treåriga preskriptionstiden gäller. Det släktförhållande mellan huvudmannen och ställföreträdaren som är grunden för anhörigbehörigheten talar dock för att den allmänna preskriptionstiden bör gälla på samma sätt som för talan om ersättning med anledning av skada i samband med att föräldrar förvaltar sina barns tillgångar, s.k. fri föräldraförvaltning (jfr prop. 2007/08:150 s. 53 f.). I det sammanhanget har det bl.a. ansetts att en begränsad självständighet i förhållande till ställföreträdaren kan underlätta missbruk från ställföreträdarens sida. En tioårig preskriptionstid i enlighet med vad som följer av preskriptionslagen bör därför tillämpas även i fråga om anhörigbehörigheten. Preskriptionslagen gäller om inte annat är föreskrivet (se 1 § den lagen). Regeringen anser, till skillnad från Lagrådet, att det därför inte finns anledning att särskilt reglera preskriptionstidens längd i . Anhörigas skadeståndsskyldighet mot tredje man Som nämns ovan bygger anhörigbehörigheten på att den anhörige kan visa för en tredje man att han eller hon har den behörighet som lagen ger honom eller henne. Behörigheten förutsätter bl.a. att den enskilde är beslutsoförmögen och inte företräds enligt en framtidsfullmakt eller har god man eller förvaltare enligt inom det område som rättshandlingen avser. Skulle det visa sig att den enskilde exempelvis har tillfrisknat eller att godmanskap har anordnats, upphör behörigheten. enstaka fall kan den anhörige också ha grundat sin behörighet på oriktiga Prop. 2016/17:30 uppgifter om den enskilde. Utredningen och promemorian föreslår att en anhörig vid dylika brister primärt ska vara skyldig att ersätta en godtroende tredje man för den eventuella skada som uppstår för att rättshandlingen inte blir bindande för den enskilde. Om den anhörige saknar behörighet av någon för denne okänd orsak, ska däremot inte någon skadeståndsskyldighet föreligga. Remissinstanserna godtar förslagen. De förslag som lämnas av utredningen och i promemorian motsvarar vad som gäller för bl.a. gode män och fullmaktshavare i vanliga fullmakter. En rättshandling som en god man företar utanför sin behörighet binder inte den enskilde (11 kap. 5 § ). En skada som uppstår för tredje man på grund av att rättshandlingen inte blir bindande ska ersättas av den gode mannen (11 kap. 6 § första meningen ). Detta gäller dock inte om rättshandlingen saknar bindande verkan mot den för vars räkning den har företagits, till följd av en omständighet som den gode mannen inte kände till och som tredje man inte med fog kunde förutsätta att den gode mannen skulle känna till (11 kap. 6 § andra meningen , jfr även 25 § avtalslagen). Regeringen bedömer i avsnitt 6.8 att det inte är befogat att låta rättshandlingar som en anhörig företar utanför sin behörighet binda den enskilde. Om en anhörig agerar utanför sin behörighet och därigenom orsakar tredje man en skada, är det rimligt att den anhörige som huvudregel blir skadeståndsskyldig på motsvarande sätt som gäller för bl.a. gode män. Regeringen föreslår därför regler med den innebörden. 6.8Behov av ytterligare skydd för tredje man? Regeringens bedömning: Om den enskilde återfår sin beslutsförmåga, bör han eller hon inte ha någon skyldighet att informera tredje man om detta. En rättshandling som en anhörig utför för den enskildes räkning men utanför behörighetens gränser bör inte vara bindande för den enskilde. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredningen föreslår att om den enskilde återfår sin beslutsförmåga ska han eller hon vara skyldig att, under vissa förutsättningar, informera tredje man om detta. Utredningen föreslår också att en rättshandling som en anhörig utför för den enskildes räkning men utanför behörighetens gränser ska vara bindande för den enskilde, om tredje man är i god tro om det rätta förhållandet. Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. anser att utredningens förslag är för långtgående och att den enskilde inte bör bli bunden om anhöriga agerar utanför behörighetens gränser eller tillämpar behörigheten trots att den enskilde har återfått sin beslutsförmåga. Promemorians förslag överensstämmer inte med regeringens bedömning men med utredningens förslag. 2016/17:30 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. vid befarar dock att informationsplikten kommer att bli svår att tillämpa och menar att skyddet för tredje man i övrigt är utformat på ett sådant sätt att det är detta, och inte behörighetsregeln, som avgör behörighetens omfattning. Bland andra vid på och ifrågasätter om inte tredje man bör ha ett större ansvar vid rättshandlande med en ställföreträdare än vad som följer av förslaget. kommun anser att de kontroller som tredje man förväntas göra av den enskildes hälsotillstånd och den anhöriges behörighet för att vara i god tro inte är praktiskt genomförbara. Skälen för regeringens bedömning Det bör inte införas någon informationsplikt för den enskilde Regeringens avsikt med förslaget om anhörigbehörighet är att legitimera de vardagliga, men viktiga, stödinsatser som många anhöriga utför. I avsnitt 6.3 föreslås att anhörigbehörigheten ska vara begränsad till ordinära rättshandlingar med anknytning till den dagliga livsföringen. Denna avgränsning bör enligt regeringens mening avspegla sig i bedömningen av behovet av regler till skydd för tredje man. I det sammanhanget bör det också beaktas att anhörigbehörigheten föreslås grundas direkt på lag, till skillnad från t.ex. framtidsfullmakter som grundas på en fullmakt. Det innebär bl.a. att den enskilde inte har utsett sin ställföreträdare. Utredningen och promemorian föreslår att enskilda som företräds av anhöriga ska ha en informationsplikt mot tredje man om anhörigbehörigheten upphör (jfr 19 § avtalslagen). Om huvudmannen återfår sin beslutsförmåga, ska han eller hon informera tredje man om detta, under förutsättning att det finns särskild anledning att befara att en anhörig kommer att företa en rättshandling mot en person som kan antas sakna kännedom om att behörigheten har upphört. Gör inte den enskilde det, får han eller hon inte mot den tredje mannen gör gällande att behörigheten har upphört. En motsvarande informationsplikt föreslås i fråga om framtidsfullmakter (se avsnitt 5.6). Det framstår i och för sig som en ändamålsenlig åtgärd att den enskilde, under de förutsättningar som beskrivs ovan, informerar tredje man om att behörigheten har upphört. Regeringen bedömer emellertid att det är alltför långtgående att i detta sammanhang införa en informationsplikt. Som anför är förslaget tveksamt redan på den grunden att den enskilde har svårt att veta vem som ska underrättas. Till skillnad från en fullmaktsgivare har en enskild som företräds av anhöriga inte förberett sitt ställföreträdarskap. Den enskilde kanske inte ens har tänkt tanken att någon annan ska sköta verksamheten. Med hänsyn till detta anser regeringen att den enskilde inte bör ha någon skyldighet att informera tredje man om att anhörigbehörigheten inte längre gäller. Rättshandlingar utanför behörighetens gränser bör inte vara bindande för den enskilde Utredningen och promemorian föreslår vidare att en rättshandling som en anhörig utför för den enskildes räkning men utanför behörighetens gränser ska vara bindande för den enskilde, om tredje man varken insåg Prop. 2016/17:30 eller borde ha insett det rätta förhållandet.