prop · H403116 · 2017-02-28 00:00:00 — Bidra till forskning och annan kunskapsuppbyggnad Museerna i det allmänna museiväsendet spelar en viktig roll för till- komsten av ny kunskap i samhället, inom såväl humanistiska och sam- hällsvetenskapliga som naturvetenskapliga områden. Det gäller särskilt sådan kunskap som är beroende av den infrastruktur som museernas samlingar utgör. Många museer har t.ex. forskare anställda, och flera bedriver regelrätt forskningsverksamhet. I många fall samverkar musei- institutionerna kring detta även med andra, som universitet och högsko- lor, vetenskapligt inriktade förlag och externa forskningsfinansiärer. Just nära relationer till högskolan är avgörande för kunskapsuppbyggnad och utveckling av museiverksamheten i stort. I vissa fall är den kunskapsuppbyggnad som museerna bidrar till att be- trakta som vetenskaplig grundforskning. I andra fall är den kunskap som uppkommer mer verksamhetsnära. Oavsett kunskapens art är det viktigt att museerna kan bidra utifrån sina särskilda förutsättningar och med utgångspunkt i de samlingar de förvaltar. Som flera remissinstanser, bl.a. och kommun, framhåller skiljer sig förutsätt- ningarna kraftigt åt mellan stora och små institutioner och även beroende på vilken inriktning museet har. Mot denna bakgrund vill regeringen särskilt framhålla att förslaget innebär att museerna ska kunna bidra till forskning och kunskapsuppbyggnad, inte att de nödvändigtvis ska utföra uppgifterna på egen hand. Det kan alltså både handla om att främja och tillhandahålla förutsättningar för sådan verksamhet, och om att själv utföra eller organisera verksamheten. Även om det är önskvärt och rim- ligt att många statliga museer har disputerade forskare anställda och nära kontakter med högskolan, kan inte ett sådant krav anges i en lag som ska gälla för hela det allmänna museiväsendet. Som påpekar kan det för ett litet museum snarare handla om att främja en annan sorts kunskapsuppbyggnad, t.ex. inom civilsamhället lokalt. Det är inte lämpligt att, som utredningen föreslår, ange i bestämmelsen att uppgiften är att bidra till forskning och annan kunskapsuppbyggnad inom respektive ämnesområde. Som bl.a. kommun och påpekar kan det på ett onödigt sätt snäva in bestämmelsen. Det kan vara nog så viktigt att ett museum bidrar till kunskaps-uppbyggnad utanför den egna institutionens ämnesområde och det finns inget skäl att prioritera kunskap inom ett visst område i detta sammanhang. Museerna ska ha hög kompetens inom sina ämnesområden Museirelaterad forskning och utbildning bedrivs inom ett stort antal områden i högskolan och kan inte på samma sätt som bara knytas till traditionella museiämnen som arkeologi, etnologi och konstvetenskap. Inom den är forskningen alltjämt nära anknuten till de traditionella forskningsdisciplinerna, t.ex. systematik, även om samlingarna alltmer har fått betydelse även för andra discipliner som miljö- och klimatforskning. En utveckling mot större ämnesmässig bredd och professionell mångfald stärker museerna som kunskapsinstitutioner och är nödvändig i ljuset av de frågor som museerna arbetar med i dagens samhälle. Mot bakgrund av hur viktig kompetensförsörjningen är bör det lyftas Prop. 2016/17:116 fram i bestämmelsen att de allmänna museerna ska upprätthålla en hög kompetens inom sina ämnesområden. På så sätt tydliggörs att persona- lens utbildning och kunskap är grunden för museernas verksam-het gene- rellt och vikten av löpande kompetensutveckling. Några remissinstanser, bl.a. kommun och , påpekar att hög kompetens också utanför det egna ämnesområdet, och särskilt beställarkompetens, är centralt för museer som verkar på en modern och rörlig arbetsmarknad. Regeringen delar denna bedömning men menar att det inte är lämpligt att i lag peka ut annat än de kultur-politiska kärnuppgifterna för museerna i det allmänna museiväsendet. Det är centralt att museerna i det allmänna museiväsendet, som kun- skapsinstitutioner, har förutsättningar att följa relevant forskning samt tillämpa olika teoretiska perspektiv och tolkningsmodeller på verksam- heten generellt. Vidare behöver de kunna förhålla sig kritiskt till förgivet- tagna idéer samt ha förmåga att lyfta fram förbisedd kunskap och rele- vanta perspektiv. På så sätt kan de bidra till det övergripande målet om allsidighet och kan tematisera även konfliktfyllda frågor på ett sådant sätt att det offentliga samtalet vidgas och fördjupas. Dessa frågor är nära knutna till personalens kunskaper och förmågor. Som några remissinstanser påpekat handlar den relevanta kompetensen inte bara om kunskap inom de samlingsområden som respektive museum har. För att ämnesområdena ska kunna belysas ur olika synvinklar är naturligtvis även arbetet med utställningsproduktion och förmedling avgörande. För att uppfylla kravet i denna del är det alltså viktigt med kompetensutveckling och hög kunskap även i förmedlingsarbetet och i det pedagogiska arbetet. Även dessa professionella kompetenser är en förutsättning för att ett museum ska kunna belysa sitt ämnesområde ur olika perspektiv, oavsett inriktning på verksamheten i övrigt eller nöd- vändiga sakkunskaper. Regeringens förslag: Museerna i det allmänna museiväsendet ska aktivt förvalta sina samlingar för att nå verksamheternas mål. Regeringen ska bemyndigas att meddela föreskrifter om att de stat- liga museerna får överlåta föremål ur sina samlingar till andra museer inom det allmänna museiväsendet. Regeringen ska även bemyndigas att meddela föreskrifter om förfo- ganden över sådana föremål i de statliga museernas samlingar som har ett begränsat kulturhistoriskt värde. Utredningens förslag: överensstämmer delvis med regeringens. Ut- redningen har föreslagit att de statliga museerna ska få överlåta lös egen- dom genom gåva, byte eller försäljning om den inte behövs för verksam- heten, i första hand genom att andra museer erbjuds föremålen. De stat- liga museerna ska ges rätt att förstöra föremål som inte behövs för verk- samheten och saknar påtagligt marknadsvärde. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna instämmer i ut- redningens förslag om att museerna aktivt ska förvalta sina samlingar 2016/17:116 eller har ingen synpunkt. Till exempel ser positivt på förslaget eftersom det bygger på tilltro till de museianställdas kompetens och professionalitet. Länsmuseernas samarbetsråd framhåller att ef- tersom de allra flesta museer följer internationell branschstandard för samlingsförvaltning så är risken att museerna lättvindigt skulle gallra i samlingarna försumbar. Bland de som avstyrker förslaget i den del det rör gallring framhålls, bl.a. av och Kungl. Vit- terhetsakademien, risker för minskat förtroende bland allmänheten och för den framtida forskningen. Bland annat lyfter fram att utgångspunkten för att bedöma om gallring ska kunna ske måste vara föremålens kulturhistoriska eller motsvarande värde, inte ekonomiska överväganden eller platsbrist. I sammanhanget framhåller också flera remissinstanser att gallring inte kommer ge några besparingar eftersom processen i sig kräver mycket arbete. Flera remissinstanser, bl.a. och , lyfter också fram att mu- seernas behov av en löpande accession borde få en mer framskjuten plats i överväganden om aktiv samlingsförvaltning. Av de remissinstanser som kommenterat förslaget till bestämmelse om förvaltning av de statliga museernas samlingar lyfter flera fram att det är rimligt att myndigheterna ges större rådighet över samlingarna. Bland annat Livrustkammaren och med Stiftelsen framhåller även att frågan om att överlåta föremål utan ekono- misk ersättning är viktig för de museer som verkar i myndighetsform. Även bland remissinstanser som är positiva till att ge museerna större möjlighet att gallra är flera, t.ex. , avvi- sande till att museimyndigheter ska få förstöra föremål. framhåller att det är svårt att avgöra vad som kommer att vara av värde för framtida generationer. och menar att förslaget riskerar att leda till att värdefulla föremål säljs bortom rege- ringens kontroll. Några instanser efterlyser särskilda bestämmelser om att intäkter vid försäljning av föremål bara får användas för att utveckla museets samlingar. Skälen för regeringens förslag Förvaltning av samlingar är en kärnverksamhet för museerna som är nära kopplad till både publik verksamhet och kunskapsuppbyggnad. Hur sam- lingsförvaltningen sköts är centralt för alla delar av museiverk-samheten och bör därför behandlas i lagen. innefattar viktiga delar av ett museums upp- gifter. Den handlar om att välja ut och införliva föremål i samlingarna (accession), om att registrera, vårda och konservera föremål och även om att gallra föremål som t.ex. är skadade eller inte längre behövs. I detta arbete är det viktigt med riktlinjer, som accessionsstrategier och gall- ringsprinciper, för hanteringen av olika typer av föremål. Samlings- förvaltningen är en betydande ekonomisk fråga, särskilt som den innebär omfattande fasta kostnader för magasinering, konservering och säker- hetslösningar. Museer ska kunna utveckla sina samlingar Den föreslagna regleringen innebär att museerna aktivt ska förvalta sina samlingar. Museerna ska sköta samlingarnas vård och bevarande och även löpande se över både tillförsel och avhändande av föremål för att vidareutveckla och förädla samlingarna. I innebörden av bestämmelsen ligger vidare att se till att samlingarna används i den övriga verk- samheten på ett lämpligt sätt. I den föreslagna bestämmelsen bör även framgå att arbetet med samlingsförvaltning ska bedrivas aktivt för att nå verksamheternas mål. Denna formulering uttrycker att samlingarna inte förvaltas för sakens skull, utan för att uppnå de mål som satts upp för verksamheten i stort. Som flera remissinstanser, t.ex. och Kungl. , påpekar krävs det dock att saken ses ur ett långsiktigt perspektiv eftersom det är svårt att avgöra vad som kommer att vara av värde för framtida generationer. Det bör påtalas att det inte i första hand är för att spara resurser som museernas samling- ar ska förvaltas aktivt, utan för att bidra till verksamheternas övergri- pande mål. För att nå dessa mål behövs en väl sammansatt och omhän- dertagen samling som också kan tillföras nya föremål löpande. För att utveckla samlingarna krävs, som flera remissinstanser påpekar, goda möjligheter att arbeta aktivt med accession av nya föremål, sam- tidsdokumentation och förvärv. Det krävs resurser för vård och konserve- ring av befintliga föremål. Det krävs också, i vissa fall och efter noggrant övervägande, möjlighet att göra sig av med föremål som på kulturhisto- risk eller motsvarande grund inte bedöms tillföra samlingen värde. En aktiv samlingsförvaltning handlar också om att öka och bredda använd- ningen av samlingarna genom en genomtänkt klassificering och digitali- sering. Museerna behöver framöver även använda vissa delar av sam- lingarna mer flexibelt och kunna tillåta mer publik hantering av föremål som är av begränsat kulturhistoriskt värde. står det normalt respektive museum fritt att besluta om ac- cession av föremål och därmed att åta sig en, ibland mycket resurs- krävande, långsiktig förvaltning på huvudmannens vägnar. Att avlägsna föremål ur samlingarna är dock inte alltid tillåtet på motsvarande sätt. Det gäller t.ex. de statliga ¬museer som drivs i myndighetsform. Det finns även en osäkerhet kring vad som gäller för de regionala museer som tagit emot arkeologiska föremål som fyndfördelats av staten (jfr 7.3). Vid gallring i museisamlingar är det naturligt att många svåra av- vägningar aktualiseras. Det krävs en bedömning av föremålens kulturhi- storiska värde som inte kan likställas med en ekonomisk värdering och det krävs att hänsyn tas till avtalsrättsliga aspekter som t.ex. donations- villkor. För att göra dessa bedömningar krävs det utvecklade system och rutiner som förmår väga samman olika aspekter. Det är svårt att se att det finns någon som kan stå för de avvägningar som gallring innebär bättre än de museiprofessionella själva. Därför bör det också tydliggöras att detta är en viktig del i uppdraget och även att det finns ett mandat att ta dessa beslut. Det dominerande förhållningssättet till gallring inom museisektorn ut- trycks i de regler som den internationella museiorganisationen har beslutat. Hanteringen ska enligt ICOM i grunden bygga på ett förtroende för professionen, men alla beslut måste noga övervägas mot bakgrund av 2016/17:116 de konsekvenser de kan få. Även om ett museum har laglig rätt att göra sig av med föremål ur samlingarna, måste en bedömning t.ex. göras av om föremålen förvärvats med villkor att de ska kunna utmönstras. Vidare framhåller ICOM att utmönstring eller gallring av föremål bara får ske i fullt medvetande om föremålets betydelse och den förlust av allmänhet- ens förtroende som kan bli följden av en felaktig åtgärd. ICOM menar även att ansvaret för gallringsbeslutet bör vila på en sty- relse eller motsvarande organ, i samråd med museichefen och den tjäns- teman som är direkt ansvarig för den samling som berörs. Alla museer bör ha egna riktlinjer som definierar vedertagna metoder för hur ett fö- remål avlägsnas ur samlingarna genom donation, överföring, utbyte, försäljning, återlämnande eller destruktion. Komplett dokumentation måste göras av dessa beslut och det förutsätts att det i första hand är andra museer som ska erbjudas de objekt som gallras ut. Enligt riktlin- jerna förvaltas museisamlingar för allmänhetens räkning och får inte ses som realiserbara tillgångar. Ersättning som museet ändå får för avytt- rande av föremål bör endast användas till förmån för samlingarna och vanligtvis till förvärv till samlingen i fråga. Det finns alltså vanligen en betydande återhållsamhet i synen på försäljning av museiföremål. Regelverket för överlåtelse av statlig egendom De statliga museernas gallringsverksamhet styrs av det generella regel- verket för hantering av statlig egendom. Det generella regelverket är inte anpassat till museiverksamhet och det har också visat sig att det finns delvis olika tolkningar av hur de befintliga bestämmelserna ska tillämpas för museiverksamhet. De bestämmelser som är aktuella när det gäller hur myndigheter får hantera sin egendom finns i budgetlagen (2011:203) och i förordningen (1996:1191) om överlåtelse av statens lösa egendom. Det faktum att det rör sig om bestämmelser knutna till statsbudgeten och till förvaltningen av statens lösa egendom innebär vissa konsekvenser för museerna och deras gallringsfrågor. Grunder för förfogandet över statens egendom anges i 8 kap. 2–12 §§ budgetlagen. Enligt 8 kap. 6 § budgetlagen får regeringen besluta att överlåta annan lös egendom än sådan som anges i 4 § (aktier) och 5 § (tomträtt och sådan byggnad som är lös egendom) om egendomen inte längre behövs för statens verksamhet eller blivit obrukbar, eller om den inte anskaffats med statens medel. Uttrycket överlåta kan rymma både försäljning och andra alternativ – t.ex. gåvor – och det nämns även i tidigare förarbeten att regeringen i och med lagen getts ett visst mandat att fatta beslut om att skänka bort museiföremål som statsgåva (prop. 1995/96:220 s. 66). Förordningen om överlåtelse av statens lösa egendom gäller för myn- digheter under regeringen (2 §). I 3 § anges att förordningen gäller för- säljning och byte av statens lösa egendom. Detta innebär att regeringen inte delegerat sin befogenhet att besluta om överlåtelse av lös egendom till myndigheterna fullt ut. Det innebär också att vissa typiska gallringsal- ternativ för museerna inte är uttryckligen reglerade . När det gäller försäljning och byte av övrig lös egendom slås det i 6 § fast att det får ske om egendomen inte längre behövs för statens verksamhet eller blivit I 7 § stadgas dessutom att försäljningen ska genomföras af- färsmässigt. m.fl. har invänt att förslaget kan leda till att värdefulla föremål säljs bortom regeringens kontroll. Detta kan dock ske även . I praktiken innebär gällande reglering att en museimyndighet kan sälja eller byta ett föremål på ett affärsmässigt sätt utan att behöva särskilt tillstånd av regeringen. finns det, som sagt, etiska och museiprofessionella hänsyn som gör att försäljning är ett mindre realist- iskt alternativ i många fall. Det har också förekommit olika bedömningar av konsekvenserna för museerna när det gäller möjligheten att t.ex. ge bort eller att destruera vissa museiföremål (SOU 2015:89 s. 281). Föremål bör kunna skänkas till andra museer inom det allmänna musei- väsendet Det gällande regelverket för statliga myndigheter tillåter försäljning och byte av objekt från samlingar på marknadsmässiga villkor. För museer är dock överlåtelse genom gåva det mest naturliga sättet att överlåta före- mål på. Möjligheterna att vederlagsfritt överlåta föremål till annat än statliga aktörer, i alla fall om föremålen inte uppenbarligen saknar eko- nomiskt värde, är begränsade. För att det ska vara möjligt att bl.a. ut- veckla samlingarnas sammansättning menar regeringen att det finns ett behov av att kunna överlåta föremål som bedöms som mindre viktiga för den egna institutionens verksamhet. De museiprofessionella bör ges ett tydligare mandat att aktivt förvalta samlingarna. I detta syfte bör det allmänna museiväsendet betraktas som en helhet och hinder för att över- föra föremål mellan de allmänna museerna, oavsett huvudmannaskap, bör undanröjas. Förordningen om överlåtelse av statens lösa egendom ställer som krav att egendomen inte längre behövs för verksamheten eller att den har blivit obrukbar. Det finns dock ett behov av att kunna överlåta, t.ex. genom gåva, ett föremål från samlingen även om det inte är obehövligt eller obrukbart. De statliga museerna bör ha möjlighet att t.ex. besluta att ett kommunalt museum ska få överta även värdefulla föremål om de kan komma bättre till sin rätt och användas mer aktivt i ett lokalt samman- hang. De faktiska besluten bör fattas av respektive myndighetsledning utifrån föremålens kulturhistoriska värden, samlingarnas sammansättning och användarnas behov. Inom museiprofessionen läggs stor vikt vid samling- arnas integritet och att de föremål som finns i museernas samlingar han- teras etiskt. Museiprofessionens tydliga förhållningssätt i dessa frågor får anses vara en tillräcklig garanti för att objektet som överlåts mellan t.ex. statliga och icke-statliga museer hanteras på ett sådant sätt att allmänhet- ens och t.ex. den framtida forskningens intressen tillgodoses. Förutsätt- ningarna för överlåtelse av museiföremål bör regleras i förordning. Även om behovet av föreskrifter i första hand tar sikte på överlåtelse av före- mål utan ersättning saknas det, som Lagrådet påpekat, anledning att begränsa bemyndigandet till ett visst slag av överlåtelse. Mot denna bak- grund är förslaget att regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om att statliga museer får överlåta föremål till andra museer inom det all- männa museiväsendet. 2016/17:116 Föremål som har begränsat kulturhistoriskt värde Museerna har även behov av att kunna förfoga över föremål på andra sätt än de som redogjorts för ovan. De statliga museerna bör t.ex. under vissa förutsättningar ha möjlighet att skänka föremål även utanför det allmänna museiväsendet. Ett föremål som har ett begränsat kulturhistoriskt värde bör kunna överlåtas till t.ex. ett hembygdsmuseum. Detta är inte möjligt med dagens reglering. När det gäller andra typer av avhändande har det oreglerade läget lett till motstridiga tolkningar. har bl.a. i en granskningsrapport (dnr 32-2009-0701) gjort bedömningen att statliga museer inte har rätt att gallra i bemärkelsen destruera objekt i sina sam- lingar. Centralmuseernas samarbetsråd har däremot i en rapport till rege- ringen (Ku2014/01181/KL) gjort bedömningen att det inte borde vara nödvändigt att inhämta regeringens tillstånd för att genomföra destrukt- ion av gallrade föremål eftersom dessa objekt normalt sett saknar eko- nomiskt värde. Mot denna bakgrund föreslog museiutredningen en särskild bestäm- melse om rätten att förstöra lös egendom som inte behövs för verksam- heten om marknadsvärdet understiger kostnaderna för en försäljning. En reglering i enlighet med museiutredningens förslag skulle dock, enligt regeringens mening, innebära att museerna skulle få ett alltför stort ut- rymme att förfoga över föremålen. Flera remissinstanser har invänt mot förslaget mot bakgrund av risken för att kulturhistoriska värden skulle kunna gå förlorade och framtida forskningsmöjligheter inskränkas om föremål förstörs utifrån att de inte behövs för verksamheten . Dessa invändningar är viktiga att beakta vid en reglering. Frågan bör regleras på ett noggrant sätt med specifika villkor för förfogandet, vilket lämplig- en bör göras av regeringen genom förordning. Regeringen bör följaktli- gen bemyndigas att meddela sådana föreskrifter. Regeringens förslag: Museerna och museihuvudmännen inom det allmänna museiväsendet ska samverka i syfte att ge alla tillgång till museernas samlade resurser, bland annat genom att ställa föremål ur de egna samlingarna till varandras förfogande. Ett kommunalt museum ska avgiftsfritt få låna ut föremål ur sin samling till ett museum beläget utanför kommungränsen. Utredningens förslag stämmer delvis överens med regeringens. redningen har även föreslagit en bestämmelse om att statliga museer ska verka för att tillgängliggöra sin verksamhet för människor i hela landet. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är i huvudsak positiva till eller har inget att invända mot utredningens förslag. instanser, bl.a. , framhåller att samverkan innebär mycket utöver utlån av museiföremål. museet och påpekar att annat än avgifter och administrativa hinder gör lån svåra, t.ex. säkerhets- och klimatkrav. Bland annat , Stiftelsen och Förening- en landsantikvarier invänder mot att de statliga museernas an- svar ska regleras särskilt och framhåller att hela museisektorn bör be- handlas neutralt när det gäller ansvarsområden. museet och menar att de statliga muse- ernas ansvar bättre regleras i uppdrag till respektive myndighet. Frågan om undantag från lokaliseringsprincipen kommenteras av få framhåller dock ytterligare områden där undantag kan behövas för att möjliggöra samverkan över kommungränserna, bl.a. för vetenskaplig Skälen för regeringens förslag En fråga som är grundläggande för museisektorn är samverkansformer. växte det svenska museilandskapet fram och med det även en viss motsättning mellan mer centralistiska perspektiv och reg- ionala och lokalt förankrade museer runt om i landet. utgå från att museer på olika nivåer, med rätt förutsättningar, har intresse av och kompetens att samverka på lika villkor. Det viktiga är inte hu- vudmannaskap utan uppdrag och förutsättningar. Det är en central uppgift för de flesta museer att hitta former för att nå utanför sin egen geografiska plats med verksamheten och att samverka Museer är öppna publika rum där just museets egna lokaler ofta utgör en viktig del av vad verksamheten har att erbjuda. har många museer nya möjligheter att skapa mer lättrörliga verk- samheter och även kärnverksamheten kan i större utsträckning På så vis finns det för många museer nya vägar för att nå en bred och engagerad publik runt om i och för att skapa nya Detta gäller generellt för alla typer av museer, inte enbart de Det är därför viktigt att betona alla museers skyldighet att sam- verka på lika villkor. Särskilda ansvar för de statliga institutionerna kan regleras i styrdokument som rör dessa. Allas tillgång till museernas samlade resurser Det är viktigt att samverkan mellan olika aktörer främjas för att musei- verksamheterna som helhet ska kunna uppnå en större effektivitet och kunna nå fler. Samverkan behövs för att minimera kostnader, men fram- för allt kan den leda till kreativitet och nya idéer. Samverkan på ett icke- hierarkiskt sätt där alla bidrar efter förmåga oavsett om verksam-heten är eller statlig, ger bättre möjligheter för alla i hela landet att få del av högkvalitativ verksamhet.