prop · H50358 · 2017-12-06 00:00:00 — Direktivets krav på en misstänkts eller tilltalads rätt att närvara vid sin egen rättegång gäller under hela det straffrättsliga förfarandet och omfattar alltså även rättegången i hovrätten. Också i hovrätten är huvudregeln att ett brottmål, som inte kräver prövningstillstånd eller där prövningstillstånd meddelas, ska avgöras efter huvudförhandling. Bestämmelser om hur hovrätten ska handlägga ett brottmål när en part inte kommer till en huvudförhandling finns i 51 kap. 21 § . Om den som dömts i tingsrätten överklagat och sedan uteblir från huvudförhandlingen förfaller överklagandet. Detsamma gäller om han eller hon förelagts att inställa sig personligen men endast inställer sig genom ombud och det inte finns särskilda skäl mot att överklagandet förfaller. Om den tilltalade är motpart i hovrätten kan överklagandet i vissa fall komma att prövas i hans eller hennes utevaro; om han eller hon förelagts att inställa sig vid vite men uteblir eller ska hämtas till förhandlingen och hämtning inte kan ske, se 51 kap. 21 § fjärde stycket . En förutsättning anses dock vara, även om det inte framgår av lagtexten, att utredningsbehovet inte motiverar något annat (se prop. 1986/87:89 s. 165). Se även NJA 2009 s. 836. En klagande som i efterhand visar att han eller hon hade laga förfall för Prop. 2017/18:58 sin utevaro som inte kunde anmälas har rätt att få målet återupptaget (51 kap. 22 § ). För att hovrätten ska kunna avgöra ett mål i den tilltalades utevaro eller låta ett överklagande förfalla krävs alltid att den tilltalade delgetts kallelse till förhandlingen. Någon motsvarande bestämmelse till 46 kap. 15 a § första stycket 2 finns alltså inte för rättegången i hovrätten. Regeringen bedömer i likhet med utredningen att möjligheten att hålla förhandling i den tilltalades utevaro i hovrätten är förenlig med direktivets krav. Skriftliga förfaranden och rätten till en rättvis rättegång I direktivets artikel 8.6 anges att straffrättsliga förfaranden eller delar av dessa får genomföras skriftligen och av artikel 7.6 framgår att handläggningen av mål om mindre förseelser får genomföras skriftligen utan att den misstänkte eller tilltalade hörs av behöriga myndigheter. En förutsättning för detta är dock enligt båda artiklarna att förfarandet är förenligt med rätten till en rättvis rättegång. Hovrätten för anser att möjligheten för åklagaren att meddela åtalsunderlåtelse eller straffvarning – innan åtal har väckts – även när den misstänkte vill få till stånd en prövning i domstol står i strid med direktivet. Även om möjligheten finns bedöms åtalsunderlåtelse eller straffvarning i praktiken normalt inte aktualiseras om den misstänkte önskar en domstolsprövning (jfr NJA II 1943 s. 262). En sådan tillämpning av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse och straffvarning ligger väl i linje med krav på rätten till domstolsprövning och detta direktivs krav på rätten att närvara vid rättegången. En åklagares beslut om att meddela åtalsunderlåtelse i en sådan situation kan också överprövas av en överordnad åklagare. Det väsentliga när det gäller rätten till en rättvis rättegång måste anses vara att den misstänkte eller tilltalade i praktiken aldrig berövas rätten att muntligen vid en offentlig förhandling lägga fram sin sak. I likhet med utredningen bedömer regeringen att den rätten är tillgodosedd i gällande lagstiftning. De möjligheter som finns att avgöra brottmål utan förhandling är följaktligen förenliga med direktivet. 6.4Rätten till effektiva rättsmedel Regeringens bedömning: Det krävs inga lagändringar för att genomföra direktivets bestämmelser om effektiva rättsmedel. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot bedömningen. vid anser att en ordförandes beslut under huvudför- 2017/18:58 handling om hand- och fotfängsel ska kunna överklagas särskilt i vissa fall. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 10 i direktivet ska medlemsländerna se till att misstänkta och tilltalade har tillgång till ett effektivt rättsmedel om deras rättigheter enligt direktivet åsidosätts. I beaktandesats 44 förtydligas att ett effektivt rättsmedel vid ett åsidosättande av någon av de rättigheter som föreskrivs i direktivet så långt det är möjligt bör ha till effekt att misstänkta eller tilltalade får samma ställning som de skulle ha haft om åsidosättandet inte hade inträffat. Kravet på ett effektivt rättsmedel är inte unikt för oskuldspresumtionsdirektivet. Rätten till ett effektivt rättsmedel är fastslagen i artikel 47 i EU:s rättighetsstadga och en liknande reglering finns bl.a. i artikel 12 i EU:s försvarardirektiv (2013/48/EU). Ett krav på effektiva rättsmedel finns också i artikel 13 i . Det kanske tydligaste exemplet på ett effektivt rättsmedel i svensk rätt är möjligheten att få ett avgörande överprövat eller omprövat genom överklagande. Har vissa processuella rättigheter åsidosatts finns också möjligheten att få ett avgörande ändrat eller upphävt på grund av rättegångsfel, se t.ex. 50 kap. 26 och 28 §§, 58 kap. 2 § och 59 kap. 1 § . Någon skyldighet att, som vid är inne på, införa en möjlighet att överklaga ett beslut om hand- och fotfängsel särskilt under rättegången bedöms dock inte följa av direktivet. Det kan noteras att frågor om ordning och säkerhet i rättssalen prövas kontinuerligt av rätten. Vidare får möjligheterna för domstolen att välja en mildare påföljd eller sätta ned fängelsestraffet till följd av långsam handläggning anses utgöra effektiva rättsmedel. Vid fel eller försummelse från det allmännas sida finns också möjlighet till skadestånd eller ersättning i vissa fall. Det kan sammanfattningsvis konstateras att de angivna rättsmedlen kan tillgripas i fall där oskuldspresumtionen inte har beaktats. I praxis har kränkningar av rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv bl.a. beaktats vid straffmätningen (se NJA 2011 s. 638). Det har också förekommit att åtal har lämnats utan bifall när rätten till en rättvis rättegång har blivit oåterkalleligen undergrävd (NJA 2007 s. 1037). När myndigheter felaktigt framställt misstänkta eller tilltalade som skyldiga innan deras skuld fastställts enligt lag aktualiseras både artikel 4.2 och artikel 10 i direktivet. Åsidosätts denna rättighet under pågående handläggning kan den misstänkte eller tilltalade göra en jävsinvändning. En påföljande dom kan också undanröjas av högre rätt om en person i rätten varit jävig. Även extraordinära rättsmedel, såsom resning eller klagan över domvilla, kan aktualiseras om jäv förekommit. Vidare finns det möjlighet för den misstänkte eller tilltalade att begära skadestånd enligt skadeståndslagen (1972:207). När det gäller rätten att närvara vid rättegången har det i praxis konstaterats att ett åsidosättande av den rätten kan utgöra ett rättegångsfel (se NJA 2009 s. 836). Om rätten att närvara vid sin egen rättegång åsidosätts kan domen alltså undanröjas och återförvisas efter ett överklagande. Detsamma gäller om en tingsrätt eller hovrätt felaktigt har avgjort ett mål utan huvudförhandling. Om domen har hunnit få laga kraft kan något av de extraordinära rättsmedlen i stället bli aktuella. Det står alltså flera effektiva rättsmedel till buds för den misstänkte Prop. 2017/18:58 eller tilltalade vid ett åsidosättande av oskuldspresumtionen eller rätten att närvara vid rättegången. Direktivets krav i detta avseende är således redan uppfyllt och någon ändring i svensk rätt bedöms inte behövas. Regeringens förslag och bedömning: Lagändringen ska träda i kraft . Det finns inte något behov av övergångsbestämmelser. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget och bedömningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt artikel 14.1 i direktivet ska medlemsstaterna sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet. Författningsförslagen bör träda i kraft denna dag. Författningsändringen är av processrättslig karaktär. Av allmänna processrättliga principer följer att nya processuella regler blir tillämpliga . Den föreslagna ändringen blir alltså tillämplig även i mål och ärenden som inletts före ikraftträdandet och ska således tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att regleringen trätt i kraft. Det finns inte anledning att här frångå de allmänna principerna. Några övergångsbestämmelser behövs därför inte. Regeringens bedömning: De kostnader som kan uppstå för domstolarna till följd av ökad administration och delgivning blir marginella och ryms inom befintliga anslag. För den enskilde som misstänks eller är tilltalad för brott bedöms förslaget leda till ökad Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Gällande rätt uppfyller till allra största del direktivets krav. Det förslag som lämnas är av begränsad Förslaget innebär en inskränkning av tingsrättens möjlighet att avgöra ett mål i den tilltalades utevaro. tillämpas mycket sällan. Den har därtill förlorat mycket av sin betydelse i och med utvecklingen på delgivningsområdet, framförallt av möjlig- heterna att använda sig av förenklad delgivning av kallelser till Förslaget att ta bort bestämmelsen bedöms därför få 2017/18:58 mycket liten påverkan på handläggningen av brottmål i tingsrätten. Eventuellt kan förslaget generera vissa kostnader för administration och delgivning. Dessa kostnader bedöms dock bli marginella och ryms inom ramen för befintliga anslag. För den enskilde är förslaget ett led i genomförandet av EU:s arbete att stärka rätten till en rättvis rättegång. Det förslag som lämnas är visserligen begränsat till sin omfattning men bör ändå bidra till att handläggningen av förundersökningar och brottmål blir något mer förutsebar och rättssäker för den som är misstänkt eller tilltalad. Det finns i övrigt inte anledning anta att förslaget kommer att leda till några kostnader eller andra konsekvenser för berörda myndigheter, kommun, landsting, företag eller andra enskilda. Förslaget kan inte förväntas få betydelse för brottsligheten. Förslaget kan inte heller förväntas få betydelse för jämställdheten mellan kvinnor och män. Förslaget till lag om ändring i 46 kap. 15 a § Kan saken utredas tillfredsställande, får målet avgöras trots att den tilltalade har inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit, om 1.det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse ihögst , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening, 2.den tilltalade, sedan han eller hon har delgetts stämning, har avvikit eller håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvudförhandlingen eller 3.den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans eller hennes närvaro därför inte är nödvändig. Första stycket 1 gäller också vid förverkande av villkorligt medgiven frihet från fängelse om det inte finns anledning att förverka en strafftid som, sammantagen med ett fängelsestraff som döms ut, överstiger . Ett beslut enligt 34 kap. 3 § ska likställas med de påföljder som anges i första stycket 1. Rättegångsfrågor får avgöras trots att den tilltalade har uteblivit. Paragrafen gäller avgörande av mål vid huvudförhandling utan att den tilltalade är personligen närvarande. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Det hittillsvarande tredje stycket tas bort. Ändringen innebär att det inte går att avgöra ett mål enligt första stycket 2 utan att den tilltalade har delgetts kallelse till huvudförhandlingen. Allmänna bestämmelser om delgivning av bl.a. kallelser finns i 33 kap. 2 § . Europeiska unionens officiella tidning L 65/1 OCH RÅDETS DIREKTIV (EU) 2016/343 av om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 82.2 b, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (1), efter att ha hört , i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet (2), och av följande skäl: (1)Oskuldspresumtionen och rätten till en rättvis rättegång garanteras i artiklarna 47 och 48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad ), artikel 14 i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter (nedan kallad ICCPR- konventionen) och artikel 11 i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. (2)Unionen har satt sig som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Enligt ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i den 15–, särskilt punkt 33, skulle förstärkt ömsesidigt erkännande av domar och andra avgöranden av rättsliga myndigheter och en nödvändig tillnärmning av lagstiftning underlätta samarbetet mellan behöriga myndigheter och främja det rättsliga skyddet av enskildas rättigheter. Principen om ömsesidigt erkännande bör därför utgöra grunden för det rättsliga samarbetet inom unionen på det civilrättsliga och det straffrättsliga området. (3)Enligt fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) ska det straffrättsliga samarbetet inom unionen bygga på principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra rättsliga avgöranden. (1) EUT C 226, , s. 63. (2) ståndpunkt av (ännu ej offentliggjord i EUT) och rådets beslut av . L 65/2 Europeiska unionens officiella tidning (4)Genomförandet av den principen förutsätter att medlemsstaterna har förtroende för varandras straffrättsliga system. Omfattningen av principen om ömsesidigt erkännande är beroende av en rad faktorer, som inbegriper mekanismer till skydd för misstänktas och tilltalades rättigheter och gemensamma miniminormer för att underlätta tillämpningen av den principen. (5)Även om medlemsstaterna är parter i och har erfarenheten visat att detta i sig inte alltid räcker för att skapa tillräckligt förtroende för andra medlemsstaters straffrättsliga system. (6)antog rådet en resolution om en färdplan för att stärka misstänktas eller tilltalades processuella rättigheter vid straffrättsliga förfaranden (nedan kallad färdplanen) (1). I färdplanen, som ska genomföras stegvis, uppmanas till antagande av åtgärder avseende rätten till översättning och tolkning (åtgärd A), rätten till information om rättigheter och om anklagelsen (åtgärd B), rätten till juridisk rådgivning och rättshjälp (åtgärd C), rätten till kommunikation med släktingar, arbetsgivare och konsulära myndigheter (åtgärd D) och särskilda skyddsåtgärder för utsatta misstänkta eller tilltalade (åtgärd E). (7)välkomnade färdplanen och införlivade den i Stockholmsprogrammet – Ett öppet och säkert i medborgarnas tjänst och för deras skydd (2) (punkt 2.4). underströk att färdplanen inte är uttömmande och uppmanade kommissionen att undersöka behovet av en komplettering när det gäller minimiregler för processuella rättigheter för misstänkta och tilltalade och att bedöma om andra frågor, till exempel oskuldspresumtionen, behöver behandlas i syfte att förbättra samarbetet på detta område. (8)har tre åtgärder om processuella rättigheter i straffrättsliga förfaranden antagits enligt färdplanen, nämligen och rådets direktiv /64/EU (3), 2012/13/EU (4) och 2013/48/EU (5). (9)Syftet med detta direktiv är att stärka rätten till en rättvis rättegång i straffrättsliga förfaranden genom att föreskriva gemensamma minimiregler avseende vissa aspekter av oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid rättegången. (10)Genom att fastställa gemensamma minimiregler om skyddet för misstänktas och tilltalades processuella rättigheter syftar detta direktiv till att stärka medlemsstaternas förtroende för varandras straffrättsliga system, och således till att underlätta det ömsesidiga erkännandet av avgöranden i straffrättsliga frågor. Sådana gemensamma minimiregler kan också avlägsna hinder för den fria rörligheten för medborgare inom medlemsstaternas hela territorium. (11)Detta direktiv bör tillämpas endast på straffrättsliga förfaranden, enligt den tolkning som gjorts av Europeiska unionens domstol (nedan kallad domstolen), utan att det påverkar tillämpningen av rättspraxis i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad ). Detta direktiv bör inte tillämpas på civilrättsliga förfaranden eller på administrativa förfaranden, inbegripet administrativa förfaranden som kan leda till sanktioner, såsom förfaranden rörande konkurrens, handel, finansiella tjänster, vägtrafik, skatter eller skattetillägg, och utredningar som administrativa myndigheter utför i samband med sådana förfaranden. (12)Detta direktiv bör gälla fysiska personer som är misstänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden. Det bör vara tillämpligt från det tillfälle då en person är misstänkt eller tilltalad för att ha begått ett brott, eller ett påstått brott, och därmed även innan den personen underrättas av en medlemsstats behöriga myndigheter, genom formell delgivning eller på annat sätt, om att han eller hon är misstänkt eller tilltalad. Detta direktiv bör vara tillämpligt i alla skeden av det straffrättsliga förfarandet fram till dess att det slutliga avgörandet om att den misstänkte eller tilltalade har begått brottet har vunnit laga kraft. Rättsliga åtgärder och rättsmedel som är tillgängliga först när det berörda avgörandet redan vunnit laga kraft, inbegripet talan inför , bör inte omfattas av tillämpningsområdet för detta direktiv. (1) EUT C 295, 4.12.2009, s. 1. (2) EUT C 115, , s. 1. (3) och rådets direktiv /64/EU av om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 280, 26.10.2010, s. 1). (4) och rådets direktiv /13/EU av om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 142, , s. 1). (5) och rådets direktiv /48/EU av om rätt till tillgång till försvarare i straffrättsliga förfaranden och förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder samt om rätt att få en tredje part underrättad vid frihetsberövande och rätt att kontakta tredje parter och konsulära myndigheter under frihetsberövandet (EUT L 294, 6.11.2013, s. 1). Europeiska unionens officiella tidning L 65/3 (13)I detta direktiv erkänns att behoven och graderna av skydd i fråga om vissa aspekter av oskuldspresumtionen är olika beroende på om det är fråga om fysiska eller juridiska personer. I fråga om fysiska personer behandlas sådant skydd i en omfattande rättspraxis från . Europeiska unionens domstol har dock erkänt att de rättigheter som härleds från oskuldspresumtionen inte tillkommer juridiska personer på samma sätt som fysiska personer. (14)Mot bakgrund av det skede som utvecklingen av nationell rätt och av rättspraxis på nationell nivå och unionsnivå befinner sig i, är det för tidigt att lagstifta på unionsnivå om en oskuldspresumtion för juridiska personer. Därför bör detta direktiv inte vara tillämpligt på juridiska personer. Detta bör inte påverka tillämpningen av en oskuldspresumtion för juridiska personer enligt, i synnerhet, och enligt den tolkning av denna som gjorts av och av domstolen. (15)En oskuldspresumtion för juridiska personer bör säkerställas genom befintliga lagstiftningsgarantier och rättspraxis, vars utveckling bör ligga till grund för en bedömning av behovet av åtgärder på unionsnivå. (16)Oskuldspresumtionen skulle överträdas om offentliga uttalanden av myndigheter, eller rättsliga avgöranden utöver dem som avser frågan om skuld, framställde en misstänkt eller tilltalad som skyldig, så länge den personen inte har bevisats vara skyldig enligt lag. Sådana uttalanden och rättsliga avgöranden bör inte ge uttryck för att den personen är skyldig. Detta bör inte påverka sådana åtgärder från åklagaren som syftar till att styrka den misstänktes eller tilltalades skuld, såsom åtalet, och inte heller rättsliga avgöranden som får till följd att en uppskjuten påföljd får verkan, förutsatt att rätten till försvar respekteras. Detta bör inte heller påverka preliminära beslut av processuell karaktär som fattas av rättsliga eller andra behöriga myndigheter och grundas på misstanke eller bevisning som talar till den misstänktes eller tilltalades nackdel, såsom beslut om häktning, förutsatt att sådana beslut inte hänvisar till den misstänkte eller tilltalade som skyldig. Innan den behöriga myndigheten meddelar ett preliminärt avgörande av processuell karaktär kan den först behöva säkerställa att det föreligger tillräcklig bevisning som talar till den misstänktes eller tilltalades nackdel för att motivera det aktuella beslutet, och beslutet skulle kunna innehålla en hänvisning till denna bevisning. (17)Begreppet offentliga uttalanden från myndigheter bör avse varje uttalande vars innehåll hänför sig till ett brott och som härrör från antingen en myndighet som är delaktig i det straffrättsliga förfarandet i fråga om detta brott, som rättsliga myndigheter, polis eller andra brottsbekämpande myndigheter, eller från en annan myndighet, som ministrar och andra offentliga tjänstemän, vilket inte påverkar nationell lagstiftning om immunitet. (18)Skyldigheten att inte hänvisa till misstänkta eller tilltalade som skyldiga bör inte hindra myndigheter från att offentligt sprida uppgifter om det straffrättsliga förfarandet när detta är absolut nödvändigt av skäl som rör brottsutredningen, som när videomaterial släpps och när allmänheten ombeds att hjälpa till med att identifiera den som påstås ha begått ett brott, eller när detta sker i allmänhetens intresse, som när invånarna i ett visst område av säkerhetsskäl informeras om ett påstått miljöbrott eller när åklagaren eller en annan behörig myndighet tillhandahåller objektiva uppgifter om utvecklingen av det straffrättsliga förfarandet i avsikt att förhindra att den allmänna ordningen störs. Användningen av sådana skäl bör begränsas till situationer där detta skulle vara rimligt och proportionellt, med beaktande av samtliga intressen. I alla händelser bör inte det sätt på och det sammanhang i vilket informationen sprids skapa ett intryck av att en person är skyldig innan han eller hon enligt lag har förklarats vara skyldig. (19)Medlemsstaterna bör vidta lämpliga åtgärder för att se till att myndigheterna, när de lämnar information till medierna, inte hänvisar till misstänkta eller tilltalade som skyldiga så länge dessa inte har förklarats vara skyldiga enligt lag. I detta syfte bör medlemsstaterna informera myndigheterna om vikten av att noggrant beakta oskuldspresumtionen när dessa lämnar ut eller sprider information till medierna. Detta bör inte påverka nationell rätt som skyddar tryck- och yttrandefriheten i media. (20)De behöriga myndigheterna bör avstå från att framställa misstänkta eller tilltalade som skyldiga, i domstol eller offentligt, genom att använda fysiskt begränsande åtgärder, exempelvis handbojor, glasburar, inhägnader och fotbojor, såvida användningen av sådana åtgärder inte behövs i det enskilda fallet, antingen av säkerhetsskäl – bland annat för att hindra misstänkta eller tilltalade från att skada sig själva eller andra, eller från att skada egendom – eller för att hindra misstänkta eller tilltalade från att avvika eller ha kontakt med tredje parter, exempelvis vittnen eller brottsoffer. Möjligheten att tillämpa fysiskt begränsande åtgärder innebär inte att de behöriga myndigheterna måste fatta ett formellt beslut om användning av sådana åtgärder. L 65/4 Europeiska unionens officiella tidning