prop · H403116 · 2017-02-28 00:00:00 — Stat–kyrkareformen och det kyrkliga kulturarvet Efter ett omfattande utredningsarbete och överläggningar mellan alla berörda parter ändrade 1998 bl.a. grundlagen för att bana väg för nya relationer mellan och staten. beslutade kyrkomötet sedan om ny kyrkoordning och ersattes statskyrkan av trossamfundet med samma namn. Denna reform måste betecknas som en av de viktigaste som genomförts även inom det, i vid mening, kulturpolitiska fältet. I förlängningen av en tydli- gare uppdelning mellan staten och den protestantiska kyrkan ligger också en viktig symbolisk och kulturell förändring i synen på vad som tillhör det för samhället gemensamma. Det kyrkliga kulturarvet har byggts upp under närmare ett årtusende och genom kyrkans ställning i samhället har det kyrkliga kulturarvet kommit att utgöra en väsentlig del av landets historia. Dessa förhållanden kvarstår oavsett organisatoriska förhållanden men i och med relationsändringen har detta arv i hög utsträckning kom- mit att förvaltas inom den enskilda sfären. Av principbeslut om ändrade relationer mellan staten och följde att kulturminneslagens redan gällande skydd för kyrkliga kulturminnen skulle behållas även vid änd- rade relationer mellan staten och (prop. 1995/96:80 s. 39 f.). Vidare uttalades att relationsändringen inte borde leda till försämrade förutsättningar för vård och underhåll av de kulturhistoriska värdena inom kyrkan. I propositionen framhölls att bevarandet av de kyrkliga kulturvärdena är en angelägenhet för hela samhället och svenska folket samt att det inte är rimligt att den totala kostnaden för detta allmänin- tresse bärs endast av medlemmar. I anslutning till relat- ionsändringen gavs rätt till viss ersättning av staten för kulturhistoriskt motiverade kostnader i samband med vård och underhåll av de kyrkliga kulturminnena, s.k. kyrkoantikvarisk ersättning. I anslut- ning till stat–kyrkareformen träffade staten och också en överenskommelse i frågor som rör de kulturhistoriska värdena inom (Ku2000/470/Ka) som gäller tills vidare. I överens- kommelsen konstateras att är ansvarig för ”den största sammanhållna delen av vårt kulturarv”. Att kyrkoantikvarisk ersättning lämnas till motiveras alltså av att de kyrkliga kulturminnena är en angelägenhet för alla och inte enbart för medlemmar samt av de krav som be- stämmelserna i 4 kap. kulturmiljölagen (1988:950) ställer på förvalt- ningen av de kyrkliga kulturminnena. Bestämmelserna innebär i korthet att de kyrkliga kulturminnena ska vårdas och underhållas så att deras värde inte minskas. Vissa åtgärder kräver tillstånd av . Den kyrkoantikvariska ersättningen utgår från dessa krav och är en ersättning för kulturhistoriskt motiverade extrakostnader som är en följd av de ge- nerella skyddsbestämmelserna. Sedan relationsändringen har två s.k. kontrollstationer infallit då de kyrkliga kulturvärdenas utveckling analy- serats och resultaten av den kyrkoantikvariska ersättningen bedömts (skr. 2013/14:152). Kulturpolitiken och det internationella Ytterligare en avgörande politisk förändring utgör EU-inträde 1995. I förlängningen av medlemskapet i unionen har även den svenska kulturpolitiken allt tydligare kommit att utvecklas i relation till vad som sker i andra europeiska länder och på gemenskapsnivå. Det framgår dock av att medlemsstaternas regelverk inte får harmon- iseras på detta område och mycket av den påverkan som varit har upp- kommit genom nätverk och samarbetsprojekt. Även på en principiell nivå har EU påverkat svensk kulturpolitik genom att föra fram nya syn- sätt och begrepp, t.ex. kring kulturella och kreativa näringar. På kulturarvsområdet har myndigheter som , Riksantik- varieämbetet och Kungl. kommit att involveras i en stor mängd europeiska samarbetsprojekt inom fält som digitalisering och bevarande. kom även tidigt att bli av stor betydelse för kulturarvsprojekt runt om i landet inriktade på kulturturism och att främja attraktivitet. Inom EU:s olika ramprogram för kultur och audio- visuella medier har ett flertal initiativ för att stärka europeisk kultur och att främja kulturarvets bevarande och användning kommit att stödjas . Ett symboltyngt projekt är t.ex. Europeanaportalen där min- nesinstitutioner från hela (via s.k. aggregatorer) gemensamt kan tillgängliggöra digitaliserad kulturarvsinformation. Den nationella kulturpolitikens relation till vad som sker internationellt uppstod dock inte när gick med i EU . Inte minst har , för mellanstatligt samarbete inom utbildning, vetenskap, kultur och kommunikation/medier, varit inflytelserikt i att stadfästa ett område för insatser till skydd för olika kulturarv. Redan i kölvattnet av antogs konventionen om skydd för kul- turföremål i händelse av väpnad konflikt (1954). Denna följdes så små- ningom av konventionen om åtgärder för att förbjuda och förhindra olov- lig införsel, utförsel och överlåtelse av äganderätt till kulturegendom (1970). har numera ratificerat båda dessa konventioner. och under de kommande decennierna engagerade sig också löpande i att jämföra och främja utbyggnaden av kulturpo- litiska insatser på nationell nivå. Detta resulterade i en stor mängd publi- kationer och internationella konferenser. Även kom att engagera sig i dessa frågor, bl.a. genom att medlemsstater- na åtog sig ett omfattande arbete med att följa upp nationella mål och insatser inom kulturpolitiken. tillkom den mest kända av konvention- er, konventionen om skydd för världens kultur- och naturarv (1972). Världsarvskonvention innefattar den s.k. på vilken suc- cessivt allt fler byggnader och naturområden i olika delar av världen kommit att tas upp. Som världsarv ska enligt konventionen sådana läm- ningar utses som har särskilt universellt värde (”outstanding value”). Genom att många stater skrivit under konventionen, och genom den både symboliska och ekonomiska betydelse en plats på världsarvs- listan kan få, har detta kommit att bli en av de mest inflytelserika norm- ativa texterna om kulturarvet internationellt. Inte minst gäller detta själva begreppet kulturarv (”cultural heritage”) som i konventionen avser fy- siska minnesmärken, byggnader och naturmiljöer. ratificerade konventionen 1985 och finns 15 svenska världsarv. En relativt sett hög andel av de befintliga världsarven finns i och bl.a. av det skälet har engagemang ofta varit inriktat på ett bättre balanserat och mer representativt urval av världsarv (se t.ex. Svenska skriftserie 2008:2). Världsarvsarbetet kom att påverka också den nationella kulturpolitiken, inte minst genom att eta- blera en viss användning av begreppet kulturarv som den nationella dis- kussionen hade att förhålla sig till. Det kom i ofta att framhållas att kulturarv som det förstods i de internationella sammanhangen var alltför inriktat på byggnader och artefakter. Ett delvis annat spår i synen på kulturarvet representeras dock parallellt i arbete under framför allt . inrät- tade för kultur och utveckling som lämnade sin mycket inflytelserika rapport skapande mångfald (1995). I den tematiseras bl.a. frågor om kulturarvets roll för en hållbar utveckling och behovet av att skydda och främja kulturella uttryck som trängs tillbaka. Utgångspunkt i Vår skapande mångfald tas i upp- fattningen att vi fått ärva en rikedom av kulturella tillgångar som för- kroppsligar det kollektiva minnet i samhällen världen över och stärker identitetskänslan i tider av osäkerhet och snabb utveckling. Försök att bygga nationer genom att göra grupper lika har dock misslyckats och därför bör man enligt rapporten istället bejaka en utveckling mot mång- fald. Rapporten lyfter fram de traditionella sektorerna för bevarande av materiella kulturarv (arkiv, bibliotek, museer etc.) men betonar särskilt alla de immateriella arv som varit mer oskyddade, framför allt i utvecklingsländer. Särskilt understryks att alla de tusentals språk som talas i världen ger uttryck för unika sätt att betrakta tillvaron och måste skyddas som en viktig del av vårt gemensamma kulturarv. Dessa mindre föremålsinriktade förhållningssätt till kulturarvet har också senare kommit till uttryck i det fortsatta arbetet inom . Ett arbete som inte minst drivits på av länder i tredje världen som saknar ett omfattande byggt kulturarv. antog en konvention om tryggande av det immateriella kulturarvet där ett nytt förhållningssätt tydligt kom till uttryck. Konventionen tog sikte på bevarande av icke- materiella kulturuttryck som språk, muntliga traditioner, hantverk, musik och dans, men även traditionella kunskapsformer och sociala seder. Ef- tersom det sålunda avgränsade området är så vittfamnande anges särskilt i konventionen att bara sådana immateriella kulturarv som är i överens- stämmelse med gällande internationella mänskliga rättigheter, ömsesidig respekt mellan grupper och en hållbar utveckling kan komma ifråga. Även en konvention om skydd för och främjande av mångfalden av kul- turyttringar (mångfaldskonventionen) antogs av 2005. har sedermera ratificerat båda dessa konventioner (se vidare avsnitt 6). Det är värt att notera att dessa internationella utvecklingslinjer stämmer väl överens med ett vidgat synsätt på kulturarvet som också kom att bli gällande i , vilket måhända inte är förvånande då var en aktiv part i det internationella arbetet . Bland annat stod den värd för den mellanstatliga Une- scokonferensen of Culture om kultur och utveckling. Där enades man i ett handlingsprogram bl.a. om att en mer traditionell defi- nition av kulturarv behövde omprövas och vidgas med en bättre förstå- else av framför allt immateriella uttryck. Detta var i linje med hållning och rimmar väl med den förståelse av kulturarvet som den utgick ifrån vid tiden (prop. 1998/99:114, s. 21): Kulturarvet kan sägas utgöras av de traditioner och värden som vi med- vetet eller omedvetet övertar från tidigare generationer. Det är både materiellt och immateriellt. Dess innehåll är öppet och dynamiskt och påverkas ständigt av tidsmässigt och socialt skiftande värderingar. Det inbegriper sådant som enskilda kulturminnen, kulturmiljöer, konstnär- liga verk, myter och bruk – faktorer som vittnar om människans villkor och civilisationer. Tillgänglighet, delaktighet och nya publiker I etableringen av den samlade kulturarvspolitiken kom ett tydligt fokus att bli ökad tillgänglighet och delaktighet, främst för grupper som inte tidigare besökt eller tagit del i olika verksamheter. En förklaring till denna utveckling var etablerandet av de nya idéerna kring styrning i den offentliga förvaltningen med fokus på kunder och brukare. Politikens inriktning var tidigt att bidra till ett förändrat förhållningssätt i sektorerna i detta avseende, traditionstyngda specialistverksamheter skulle ställas om så att fler blev delaktiga i arbetet och kände ett engage- mang för kulturarvet. Nya flexibla arbetsformer skulle också utvecklas vid myndigheterna; arbetsformer som byggde på tvärsektoriell samver- kan och ökad dialog med intressenter utanför den egna sektorn. Vid kultur- och kulturarvsinstitutionerna kom fokus ofta att ligga på det som kallades för tillgänglighetsperspektiv. I styrdokument för t.ex. museer lyftes det regelbundet fram att målet var att en större andel av samlingarna skulle tillgängliggöras och att den publika verksamheten skulle bli tillgänglig för fler. I praktiken handlade detta alltså om tämligen olika saker även om termen tillgänglighet var gemen- sam. Å ena sidan att samlingarna behövde underhållas och registreras för att kunna användas, och å andra sidan att nya grupper skulle ta del av den utåtriktade verksamheten. Också den digitala teknikens förtjänster när det gäller att tillgängliggöra information framhölls gång efter annan. I prak- tiken kom denna inriktning på tillgänglighet ofta att resultera i att relativt enkelt mätbara storheter som antal besökare eller antal nyregistrerade föremål följdes upp och användes för att bedöma prestation. Många av de detaljerade tillgänglighetsmålen kom senare att tas bort i och med att mål- och resultatstyrningsmodellerna reviderades och ett större fokus lades på kvalitativa aspekter i verksamheterna. Detta till trots har olika aspekter av tillgänglighetsarbete fortsatt varit i centrum för kulturarvspolitiken. Frågorna har också allt starkare kommit att lyftas fram inom ramen för funktionshinderspolitiken och politiken mot diskriminering. Ett konkret sätt att arbeta med att göra institu- tionerna mer tillgängliga är införandet av fri entré till museer. Fri entré infördes och omfattade då 19 statliga museer. Reformen avslu- tades efter bara , men återinfördes . En förebild när fri entré till de statliga museerna första gången infördes var som inför- de fri entré till många museer 2001, med på många sätt lyckat resultat. I och med reformen ökade också museipubliken i . För verksam- hetens innehåll har reformen även haft betydelse för att utveckla museer- nas publika delar. Bland annat har det handlat om att utveckla värdskap och besöksservice samt att skapa incitament för att utveckla och profess- ionalisera pedagogiken. Satsningarna med fri entré har haft betydelse för museernas fortsatta arbete med differen- tierade målgrupper och publikperspektiv i såväl samlingshantering och digitala resurser, som i utställningsproduktion och fysiska publikmöten. Utöver tillgänglighet till samlingar och kulturarvsinformation har också ett delaktighetsperspektiv kommit att etableras inom kulturarvs- sektorn med fokus på att mer aktivt involvera människor i historie- skrivning och urvalsprocesser. Tydligast har detta kanske varit inom kulturmiljöområdet där olika typer av medborgardialoger utifrån regel- verken för den byggda miljön har haft stor betydelse under . Inom museisektorn har detta också varit ett stort tema och inte minst inom området för samtidsdokumentation har enskildas egna historier och egna kulturarvsobjekt efterfrågats också av institutionerna. Arbete av den karaktären har t.ex. initierats inom ramen för Samdok, de kulturhistoriska museernas samarbetsorgan för samtidsdokumentation och insamling. Det inrättades och verksamheten vidgades till att omfatta även andra institutioner än museer och till fortbildning kring samlande och samlingar. Samdok var länge en viktig mötesplats för erfarenhetsutbyte och initierade även viktiga projekt inriktade på att involvera allmänheten. Ett mer genomgripande förnyelsearbete för att bygga vidare på dessa delaktighetsperspektiv inleddes med projektet kulturarv. Projektet påbörjades av länsmuseerna, länsstyrelserna och Riks- antikvarieämbetet och pågick fram . Syftet med Agenda kulturarv var att skapa diskussion kring institutionernas samhällsuppdrag samt att, som det uttrycktes, i samverkan med det omgivande samhället förnya kulturarvsarbetets inriktning, demokratiska förankring och slag- kraft. Inom ramen för projektet arrangerades ett stort antal konferenser och seminarier runt om i landet. Det genomfördes också flera särskilda opinions- och attitydundersökningar om synen på kulturarv i olika grup- per. Målsättningen med projektet var en sektorsgemensam och brett förank- rad programförklaring – en agenda. Resultaten uttrycktes sedermera i Människan i centrum: Agenda kulturarvs programförklaring (2004). Agenda kulturarv kom i stor utsträckning att handla om delaktighet. En slutsats var att kulturmiljövården för att fungera i takt med tiden i stället för att utgå från de fysiska objekten i högre grad borde utgå från männi- skan. Det i sin tur aktualiserade frågor om på vilka grunder urval görs och vems historia det är som förmedlas. Många av de mer konkreta re- kommendationerna inom projektets ram var fokuserade på samtals- och dialogformer. De övergripande målen uttrycktes som att med historia och kulturarv som redskap ”vidga perspektiven ” och att genom kulturmiljöarbete ”berika livsmiljön” för att skapa trygghet och en känsla av hemhörighet. Olika gruppers kulturarv och det representativa Frågor om olika gruppers kulturuttryck och om de speglas på ett jämlikt sätt i offentligheten har alltmer hamnat i fokus för dis- kussioner om kulturarv. Det är en del av en större trend där kulturarvs- sektorns förhållningssätt utvecklats parallellt med perspektiv som kom- mit att bli viktiga inom många ämnen inom högskolan med fokus på de maktförhållanden som präglar den egna kunskapsproduktionen. Det är dock viktigt att uppmärksamma att diskussionerna om kulturarvets repre- sentativitet och hur föremål, miljöer och traditioner speglar olika grup- pers arv, har varit återkommande inom hela den moderna kulturpolitiken. kulturpolitiska proposition förs sådana diskussioner. Den gången handlade det om vikten av att få med ”hela samhällets histo- ria och inte bara den s.k. högreståndskulturen” (prop. 1974:28 s. 301). Det framhölls särskilt att även bondesamhället och folkrörelserna borde återspeglas i kulturarvet. Diskussioner av detta slag har sedan fortsatt och speglar med viss eftersläpning framväxten av olika politiska rörelser i tiden. kom t.ex. frågor om kvinnohistoria och genusperspektiv att bli allt viktigare som utgångspunkt också för en diskussion om hur kulturarvet var sammansatt. Detta är en diskussion som fortsatte i institutionaliserad form . År 2002-2003 ge- nomförde en särskild arbetsgrupp utredningen på museer (Ds 2003:65). Fokus var på såväl sådant som utbildningsfrågor, insamlings- och dokumentationsprinciper som det utåtriktade arbetet. Utredningen konstaterade bl.a. att belysningen av kvinnor och kvinnohistoria var relativt god vid de svenska museerna, men att de i högre utsträckning behövde fokusera på att problematisera själva de könsmönster som fram- träder i denna historia. Som en följd av utredningen fick Arbetets mu- seum i uppdrag att pröva förutsättningarna för etablerandet av en s.k. resursenhet för genusfrågor vid museerna. kulturutredning fram till har det annars ofta varit frågan om etnicitet och kultur som stått i fokus för diskussionen om re- presentativitet. Dessa frågeställningar blev inte minst centrala i och med de rasistiska historiebruk som uppkom i olika höger- radikala miljöer. På 1980- och även var utgångspunkten ofta att även kulturarven från olika invandrargrupper skulle beredas plats jämte de svenska kulturarven (t.ex. SOU 1995:84 s. 295). Även om det ofta förutsattes att det fanns ganska tydliga gruppspecifika kulturer, var man genomgående noga med att betona att detta inte fick tas till intäkt för att exkludera eller att nedvärdera ”andras” kultur. Att tala om olika gruppers separata kulturarv var dock typiskt för tiden. I och med att dessa diskussioner fortsatte kom blicken även att vändas mot själva kulturarvsbegreppet. Ett exempel på hur ett mer problem- atiserande synsätt kunde uttryckas ges i regeringens proposition om kul- turmiljöfrågor (prop. 1998/99:114 s. 30) från slutet av decenniet: Kulturarvet i är en del av mänsklighetens kulturarv och som sådant ett svenskt ansvar gentemot det internationella samfundet. […] Men kulturarvet är inget enhetligt. Tvärtom utmärks det av mång- sidighet och olikhet över tiden och mellan regioner och folkgrupper. Denna rikedom är en väsentlig del av kulturarvets värde och kultur- miljöverksamheten måste arbeta i medvetande om och respekt för skilda kulturyttringar. Förståelsen för olika gruppers kulturarv inom och utom det egna landet är en grund för tolerans med olikheter. Men kulturarvet kan också missbrukas i ett trångsynt identitetsbyggande som i förlängningen kan leda till utestängning av det olikartade. Här är utgångspunkten att olika gruppers arv är sammansatta och kom- plexa. och fram till har den senare aspekten allt starkare betonats. Det har ofta lyfts fram att i det vi avser med kulturarvet innefattas redan en mångfald i form av sekelgamla influenser och hybrid- iserade kulturuttryck, det vill säga själva föreställningen om gruppers kulturarv har kommit att problematiseras allt mer. Inom kulturpolitiken kom även parallellt idéer om riktat stöd för att lyfta fram vissa specifika gruppers historia att diskuteras . Sitt tydligaste uttryck har dessa idéer fått i politiken avseende de nationella minoriteterna och det samiska folket, som utifrån ett fokus på mänskliga rättigheter och språkliga rättigheter också innefattar viktiga kulturarvsaspekter. riksdag beslutade att skulle ansluta sig till ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (SÖ 2000:2) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk. erkände judar, romer, samer, sve- rigefinnar och tornedalingar som nationella minoriteter i och jiddisch, chib, samiska, finska och meänkieli som officiella mino- ritetsspråk i landet. Samerna har därutöver en särskild ställning som urfolk. Utvecklingen mot en centralare ställning för frågor om etnisk och kul- turell mångfald sammanfattades på många sätt i och i den s.k. samordningskommitténs slutbetänkande (SOU 2007:50). I sam- band med mångkulturåret genomförde en lång rad institutioner – där- ibland många museer och kulturarvsinstitutioner – satsningar och tema- program för att belysa uttryck för det mångkulturella samhället och olika gruppers historia. I dessa sammanhang diskuterades även mer principiellt frågor om hur det mångkulturella samhället speglas vid dokumentation av det materiella och immateriella kulturarvet. En slutsats när det gäller kulturarvsfrågan var att fokus inte borde vara separata insatser för olika förment homogena grupper, det ansågs snarare riskera att förstärka upp- delningar i vi och dem. I stället efterfrågades generella insatser för att hela den rikedom av kulturella uttryck som fanns i det svenska samhället också skulle synas i viktiga sammanhang. för mångkulturåret problematiserade också på många sätt själva idén om kulturarvet som medel för att stärka olika specifika gruppers identitet. Kulturarvet vidgas: industrisamhällets kulturarv Diskussioner inom den moderna kulturarvspolitiken har också handlat om vilka frågor och historiska perioder som sätts i första rummet. En allmän tendens har varit att vilja närma sig nutiden allt mer och att inklu- dera även industrisamhällets kulturarv i bevarandearbetet och historie- skrivningen. var industrin lika med framtiden och en del av det nya samhälle som växte fram. Att bevara industrimiljöer eller skriva industrihistoria var ännu inte relevant i någon större utsträckning. Med start ekonomiska kriser, och nedläggningarna inom t.ex. varvsindustrin, började industrisamhället dock allt- mer att framstå som en avslutad och avgränsad epok vars kulturarv vi måste bevara. genomfördes industriminnesinventeringar på olika håll i landet och internationellt kom ”industrial archeology” att bli ett begrepp. En del i detta var också uppkomsten av vad som brukar kallas gräv-där-du-står-rörelsen i . Rörelsen syftade till att skapa ny kunskap om industrisamhällets framväxt och villkor, med fokus på arbetarnas egna minnen. Ett stort antal studiecirklar startades runt om i landet, vars resultat presenterades i publikationer, utställningar och amatörteater. Rörelsen gav uttryck för både en politisk kritik mot den institutionaliserade kunskapsproduktionen och ett lokalhistoriskt intresse. Nutidens arbetslivsmuseer har delvis sina rötter i denna rörelse. I och med de stora strukturomställningar som följde kom sedan anläggningar, artefakter och sedvänjor som blivit överflödiga för industriell produktion att omvandlas till nya ändamål eller att tas om hand inom ramen för olika bevarandepraktiker. Utvecklingen var särskilt märkbar på bruksorter eller mindre tätorter med en tidigare dominerande Bland annat i syfte att stärka tillväxten lanserades sedan på Prop. 2016/17:116 , även internationellt, en rad regionalpolitiskt inriktade pro- gram för att ta om hand och utveckla industriminnen som kulturarv. Utmärkande inom denna rörelse kom att bli vikten av att främja både kulturturism och en kulturindustri som var anpassad till ett framväxande tjänste- eller kunskapssamhälle.