prop · H403115 · 2017-03-14 00:00:00 — Målet avser nu vilka slutsatser som bör dras av domen i målet C-673/13 P Europeiska kommissionen mot Stichting Nederland och (se beskrivning ovan under avgjorda mål) med avseende på utgången i det återförvisade målet T 545/11 RENV. I allt väsentligt är det för tribunalen en fråga om att avgöra i vilken utsträckning som de berörda handlingarna, med hänsyn till bedömning i C 673/13 P, omfattar information som rör utsläpp i miljön enligt artikel 6.1 i förordning (EG) nr 1367/2006 om tillämpning av bestämmelserna i om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor på gemenskapensinstitutioner och organ (Århushusförordningen). Om berörda handlingar omfattar information om utsläpp i miljön, ska kommissionens beslut att neka sökandena tillgång till handlingarna upphävas. I annat fall är det för tribunalen att pröva frågan om utlämnande av berörda handlingar i förhållande till sekretessundantaget till skydd för en fysisk eller juridisk persons affärsintressen, inklusive immateriella rättigheter, enligt artikel 4.2 första strecksatsen i förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen). har möjlighet att ge in ett skriftligt yttrande till tribunalen i målet. T-136/15 (UDEUD2015/282) Evropaïki Dynamiki mot . Evropaïki Dynamiki har yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara beslut att med hänvisning till olika sekretessundantag i artikel 4 i förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen) inte ge tillgång till handlingar i form av beställningar enligt ett ingånget ramavtal. har intervenerat till stöd för Evropaïki Dynamiki och anfört följande. Det finns inte något som motiverar en tillämpning av en allmän presumtionsregel om sekretess i ärenden om offentlig upphandling för handlingar med anknytning till ingångna ramavtal. borde därför ha gjort en konkret och individuell prövning av innehållet i var och en av handlingarna i det aktuella ärendet. Inte heller har visat att förhållandena i målet är sådana att institutionen haft rätt att underlåta att göra en konkret och individuell prövning med motiveringen att arbetsbördan som utlämnandet av handlingarna är oproportionerlig med avseende på syftena med begäran om tillgång. T-514/15 (UDEUD2015/449) Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych (Izba) mot Europeiska kommissionen Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych (Izba) har yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara kommissionens beslut den 12 respektive att inte ge tillgång till två detaljerade yttranden som avgetts inom ramen för ett anmälningsförfarande enligt direktiv /34/EG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, med hänvisning till sekretessundantaget till skydd för syftet med inspektioner, utredningar och revisioner i art 4.2 tredje strecksatsen i förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen). har intervenerat till stöd för Izba och anfört följande. Det finns inte något som motiverar en tillämpning av den allmänna presumtionsregeln om sekretess i överträdelseärenden på ett detaljerat utlåtande inom ramen för ett förfarande enligt direktiv /34. Kommissionen borde därför ha gjort en konkret och individuell prövning av innehållet i var och en av handlingarna i det aktuella ärendet. I vart fall borde kommissionen ha givit Izba delvis tillgång till handlingarna enligt artikel 4.6 i öppenhetsförordningen. Vidare gjorde kommissionen en oriktig bedömning av huruvida det föreligger ett övervägande allmänintresse enligt artikel 4.2 andra stycket i öppenhetsförordningen. T-260/16 (UDEUD2016/182) mot Europeiska kommissionen har i sin stämningsansökan i första hand yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara kommissionens genomförandebeslut (EU) 2016/417 om undantagande från unionsfinansiering av vissa betalningar som verkställts av medlemsstaterna inom ramen för Europeiska garantifonden för jordbruket (EGFJ) och inom ramen för Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling (Ejflu), i den utsträckning det innebär att finansiella korrigeringar ska göras med en schablon om motsvarande 8 811 avseende frikopplat direktstöd som betalats ut till för enligt förordning (EG) nr 73/2009 om upprättande av gemensamma bestämmelser för system för direktstöd för jordbrukare inom den gemensamma jordbrukspolitiken och om upprättande av vissa stödsystem för jordbrukare. I andra hand har yrkat att tribunalen ska upphäva alternativt ändra genomförandebeslutet på så sätt att ovan angivet undantaget belopp sätts ned. Till stöd för sin talan har anfört i huvudsak följande. För det första har kommissionen åsidosatt artikel 52 i förordning (EU) nr 1306/2013 om finansiering, förvaltning och övervakning av den gemensamma jordbrukspolitiken och artikel 11.1 i kommissionens förordning (EG) nr 885/2006 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 1290/2005 när det gäller godkännande av utbetalningsställen och andra organ och avslutande av räkenskaperna för EGFJ och EJFLU, genom att i det meddelande som ska delges medlemsstaten enligt nämnda bestämmelser varken precisera den påstådda brist som ligger till last i nu aktuellt avseende eller ange vilka korrigerande åtgärder som ska vidtas för att säkerställa att de aktuella unionsreglerna följs . För det andra har kommissionen grundat det omtvistade beslutet på felaktiga slutsatser om skillnader i antal funna fel vid användningen av fjärranalyskontroll jämfört med antal funna fel vid användning av kontrollmetoden klassisk fältkontroll. Kommissionen har varken förmått visa vad de påstådda bristerna består av eller hur dessa skulle ha lett till en risk för förlust för EGFJ. har genomfört de urval för kontroller och i allt väsentligt den riskanalys som föreskrivs i artikel 31 i kommissionens förordning (EG) nr 1122/2009 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 73/2009 vad gäller tvärvillkor, modulering och det integrerade administrations- och kontrollsystem inom de system för direktstöd till jordbruk som införs genom den förordningen och om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 1234/2007 när det gäller tvärvillkoren för stöd inom vinsektorn och följaktligen inte utsatt EGFJ för de risker som kommissionen påstår. För det fall tribunalen skulle komma till slutsatsen att riskanalysen inte har varit effektiv i enlighet med artikel 31.2 i förordning 1122/2009 har det inte förelegat skäl för kommissionen att tillämpa en schablonkorrigering om . Varken storleken på den påstådda överträdelsen, med hänsyn till dess art och omfattning, eller den ekonomiska förlust som överträdelsen skulle ha kunnat orsaka unionen kan motivera det belopp som har undantagits från unionsfinansiering genom genomförandebeslutet. Det är också möjligt att med rimliga ansträngningar fastställa det belopp som motsvarar den risk som överträdelsen skulle ha kunnat orsaka. T-627/16 (UDEUD2016/443) mot Europeiska kommissionen har yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara kommissionens genomförandebeslut (EU) 2016/1059 om undantagande från unionsfinansiering av vissa betalningar som verkställts av medlemsstaterna inom ramen för EGFJ och Ejflu, i den del beslutet undantar betalningar som verkställts i samband med systemet för enhetlig arealersättning, i samband med investeringar i vinsektorn samt i samband med tvärvillkor. Målet liknar delvis mål T-260/16. har ansökt om intervention till stöd för . T-837/16 (UDEUD2016/417) mot Europeiska kommissionen har i sin stämningsansökan yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara kommissionens genomförandebeslut C(2016) 5644 om beviljande av tillstånd för vissa användningar av blysulfatkromat, gul och blykromatmolybdatsulfat, röd enligt förordning (EG) nr 1907/2006 om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach). Till stöd för sin talan har anfört i huvudsak följande. Kommissionens beslut att bevilja ett företag tillstånd enligt Reachförordningen för industriell och yrkesmässig användning av blykromater strider dels mot kravet i Reachförordningen att tillstånd bara får beviljas om det saknas lämpliga alternativ till att använda berörd substans, dels mot förordningens syften. Vidare snedvrider det beviljade tillståndet konkurrensen. 3.2 Mål om förhandsavgörande C-548/15 (UDEUD2015/414) J.J. de mot Staatssecretaris van Den nationella domstolens frågor handlar om hur en nederländsk skattebestämmelse om rätt till avdrag för utbildningskostnader för yngre personer förhåller sig till dels direktiv /78/EG om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet, dels den allmänna unionsrättsliga principen om förbud mot åldersdiskriminering. Bl.a. vill den nationella domstolen få veta om artikel 3 i direktivet, som handlar om rätten till likabehandling vad gäller tillträde till yrkesutbildning, ska anses tillämplig på den aktuella bestämmelsen och, om så är fallet och lagstiftningen anses utgöra en otillåten särbehandling på grund av ålder, huruvida en sådan bestämmelse ändå skulle kunna motiveras av ett berättigat mål som rör sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitik. har anfört i huvudsak följande. Varken artikel 3.1 b eller någon annan bestämmelse i direktiv /78/EG är tillämplig på en nationell skattebestämmelse om skatteavdrag för vissa utbildningsutgifter. En motsatt tolkning har varken stöd i direktivets ordalydelse, syfte eller rättsliga grund. Inte heller domstolens praxis om medlemsstaternas suveränitet att, i avsaknad av enhetliga eller harmoniserade unionsbestämmelser, besluta om direkta skatter ger stöd för en motsatt För det fall domstolen ändå skulle komma fram till att den nationella lagstiftningen faller inom unionsrättens tillämpningsområde och utgör en särbehandling på grund av ålder borde en sådan särbehandling kunna motiveras av ett berättigat mål i enlighet med vad som stadgas i artikel 6.1 i direktivet. C-60/16 (UDEUD2016/89) mot Begäran från Kammarrätten i , Den nationella domstolens frågor: 1. Om en asylsökande inte är tagen i förvar då den ansvariga medlemsstaten godtar att överta denne utan tas i förvar – på grund av att det först då bedöms att det föreligger en betydande risk för att personen avviker – får tidsfristen i artikel 28.3 i förordning nr 604/2013 i så fall beräknas från den dag då personen tas i förvar eller ska den beräknas från någon annan tidpunkt och i så fall vilken? Utesluter artikel 28 i förordningen, i en situation då den asylsökande inte hålls i förvar då den ansvariga medlemsstatens godtar att överta denne, tillämpningen av nationella regler som för svensk del innebär att en utlänning inte får hållas i förvar för verkställighet än , om det inte finns synnerliga skäl för , och om det finns sådana synnerliga skäl får utlänningen hållas i förvar högst och om det är sannolikt att verkställigheten kommer att ta på grund av bristande samarbete från utlänningen eller det tar tid att införskaffa nödvändiga handlingar, maximalt ? Om ett verkställighetsförfarande påbörjas på nytt efter att ett överklagande eller en omprövning inte längre har suspensiv verkan (jfr artikel 27.3), ska då en ny tidsfrist för verkställighet av överföringen börja löpa eller ska det ske en avräkning t.ex. av det antal dagar som personen redan suttit i förvar efter att den ansvariga medlemsstaten godtagit övertagandet eller återtagandet? Har det någon betydelse om den asylsökande som överklagat ett beslut om överföring inte själv har begärt att verkställigheten av överföringsbeslutet avbryts i väntan på resultatet av överklagandet (jfr artikel 27.3 c och artikel 27.4)? har anfört följande. Tidsfristen i artikel 28 ska beräknas från den dag som den enskilde tas i förvar under förutsättning att asylsökanden inte är tagen i förvar som den ansvarige medlemsstaten godtar att överta denne. Vidare framhålls det att Dublinförordningen, i motsvarande situation, utesluter tillämpningen av nationella regler om dessa medför att personen kan hållas i förvar längre än vad som kan ske med stöd av förordningen. Om verkställighetsförfarandet påbörjas på nytt efter ett överklagande eller en omprövning inte längre har suspensiv verkan ska det börja löpa en ny tidsfrist för verkställighet av överföring. Vid tillämpningen av sexveckorsfristen i artikel 28 har det inte någon betydelse att den asylsökande, som överklagat ett beslut om överföring, inte själv har begärt att verkställigheten av överföringen avbryts i väntan på resultatet av överklagandet. C-299/16 Z ApS (UDEUD2016/282), C-115/16 N 1, C-118/16 X A/S, C-119/16 C 1 (UDEUD2016/283) samt C-116/16 T och C-117/16 Y Aps (UDEUD2016/284) Begäran från Vestre Landsret respektive Østre Landsret, De nationella domstolarna har begärt förhandsavgörande från EU- domstolen i totalt sex mål i fråga om tolkning av ränte- och royaltydirektivet samt moder- och dotterbolagsdirektivet. De centrala frågorna i målen är dels vem som är ”den som har rätt till” enligt artikel 1.1 och 1.4 i ränte- och royaltydirektivet samt enligt berörda skatteavtal, dels om de danska reglerna om källskatt är förenliga med etableringsfriheten och den fria rörligheten av kapital. har anfört följande. Begreppet ”den som har rätt till” ska tolkas enligt ordalydelsen av artikel 1.1 och 1.4 i ränte- och royaltydirektivet samt direktivets syfte och systematik. Det innebär att bolag som uppfyller kraven i artikel 3 i direktivet som utgångspunkt omfattas av begreppet och endast om det klart kan visas att ett bolag utgör mellanhand för en betalning bör bedömningen bli annorlunda. modellavtal med tillhörande kommentarer är inte av beskaffenhet att ge någon ledning vid tolkningen av begreppet. Inte heller kan en bestämmelse i ett skatteavtal baserat på modellavtal som innehåller begreppet ”den som har rätt till” anses som en sådan avtalsgrundande bestämmelse som syftar till att förebygga bedrägeri eller missbruk enligt artikel 5.1 i direktivet. Bedrägeri kan inte anses föreligga endast på den grunden att det i den medlemsstat där räntebetalaren är hemmahörande, föreligger rätt till ränteavdrag medan det inte sker någon beskattning av räntorna i den medlemsstat där räntemottagaren är hemmahörande. Vidare utgör etableringsfriheten och, om den skulle vara tillämplig, den fria rörligheten av kapital inte hinder för att ett dotterbolag, till ett bolag som är begränsat skatteskyldig för källskatt på räntorna i dotterbolagets hemviststat åläggs att innehålla sådan källskatt samt att bära ansvaret för skatteinbetalningen till myndigheterna eller att dröjsmålsränta på källskatt tas ut med en högre räntesats än den som tas ut vid dröjsmål med betalning av bolagsskatt av ett bolag som är hemmahörande i medlemsstaten. Argumentation enligt samma linjer har i tillämpliga delar anförts i de mål som avser moder- och dotterbolagsdirektivet. C-168/16 och C-169/16 (UDEUD2016/158) m.fl. mot Crewlink samt Osacar mot . Begäran från du travail de , Den nationella domstolens frågor handlar om hur begreppet ”den ort där arbetstagaren vanligtvis utför… sitt arbete” enligt artikel 19.2 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen) ska tolkas. har anfört följande. I-förordningens särskilda behörighetsregler vid tvister om anställningsavtal, bl.a. nu aktuella artikel 19.2, syftar till att säkerställa ett adekvat skydd för arbetstagaren i egenskap av svagare avtalspart och att konstaterat att detta syfte ska beaktas vid tolkningen av dessa regler. I de fall en arbetstagare utför sina arbetsuppgifter i flera stater , vilket skulle kunna appliceras på en kabinbesättning som arbetar på internationella flygrutter, har definierat kriteriet som ”den ort där arbetstagaren har upprättat det faktiska centret för sin yrkesverksamhet och där eller varifrån denne i huvudsak faktiskt uppfyller sina förpliktelser gentemot sin arbetsgivare”. Denna definition är mycket nära besläktad med begreppet ”stationeringsort” i rådets förordning (EEG) nr 3922/91 av om harmonisering av tekniska krav och administrativa förfaranden inom området civil luftfart. Detta begrepp definieras som ”den av operatören för varje besättningsmedlem fastställda ort där besättningsmedlemmen vanligen inleder och avslutar en tjänstgöringsperiod eller en serie tjänstgöringsperioder och där operatören vanligen inte är ansvarig för besättningsmedlemmens inkvartering”, vilket bör vara vägledande för tolkningen av vad som avses med begreppet ”den ort där arbetstagaren vanligtvis utför… sitt arbete” i artikel 19.2 i I- förordningen. Den omständigheten att nu aktuella anställningsavtal innehåller en klausul som föreskriver att irländska domstolar ska ha behörighet att pröva alla tvister rörande avtalen saknar betydelse eftersom en sådan klausul enligt artikel 21 i I-förordningen inte kan tillämpas som en exklusiv behörighetsregel och därmed förbjuda arbetstagaren att väcka talan vid en domstol som är behörig enligt bl.a. artikel 19.2 i förordningen. C-189/16 (UDEUD2016/165) () vill få utrett om de bestämmelser som har betydelse för beräkning av garantipension står i strid med vissa bestämmelser i förordning 1408/71 om tillämpningen av system för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen. Den huvudsakliga frågan som HFD har ställt är om en behörig myndighet har rätt att vid sin beräkning av garantipension tilldela försäkringsperioder som fullgjorts i en annan medlemsstat ett pensionsmässigt värde som motsvarar det genomsnittliga värdet av de svenska försäkringsperioderna. har anfört följande. En behörig institution kan vid beräkning av rätten till en sådan garantipension som är aktuell i målet ta hänsyn till pensionsinkomster som en försäkrad uppbär i en annan medlemsstat utan att detta kommer i konflikt med bestämmelserna i förordning 1408/71. Bestämmelsen i artikel 47.1 d i förordningen innebär att försäkringsperioder som fullgjorts i en annan medlemsstat, vid beräkning av sådan garantipension som är aktuell i målet, kan tilldelas ett pensionsmässigt värde som motsvarar det genomsnittliga värdet av de perioder som intjänats i den berörda medlemsstaten (i detta fall) när den behöriga institutionen företar en pro rata-beräkning enligt artikel 46.2 i samma förordning. C-242/16 (UDEUD2016/205) mot . Begäran från Supremo Tribunal de Justiça, Den nationella domstolens frågor handlar om hur begreppet ”den ort där arbetstagaren vanligtvis utför… sitt arbete” enligt artikel 19.2 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen) ska tolkas. har anfört följande. I-förordningens särskilda behörighetsregler vid tvister om anställningsavtal, bl.a. nu aktuella artikel 19.2, syftar till att säkerställa ett adekvat skydd för arbetstagaren i egenskap av svagare avtalspart och att konstaterat att detta syfte ska beaktas vid tolkningen av dessa regler. I de fall en arbetstagare utför sina arbetsuppgifter i flera stater , vilket skulle kunna appliceras på en kabinbesättning som arbetar på internationella flygrutter, har definierat kriteriet som ”den ort där arbetstagaren har upprättat det faktiska centret för sin yrkesverksamhet och där eller varifrån denne i huvudsak faktiskt uppfyller sina förpliktelser gentemot sin arbetsgivare”. Denna definition är mycket nära besläktad med begreppet ”stationeringsort” i rådets förordning (EEG) nr 3922/91 av den om harmonisering av tekniska krav och administrativa förfaranden inom området civil luftfart. Detta begrepp definieras som ”den av operatören för varje besättningsmedlem fastställda ort där besättningsmedlemmen vanligen inleder och avslutar en tjänstgöringsperiod eller en serie tjänstgöringsperioder och där operatören vanligen inte är ansvarig för besättningsmedlemmens inkvartering”, vilket bör vara vägledande för tolkningen av vad som avses med begreppet ”den ort där arbetstagaren vanligtvis utför… sitt arbete” i artikel 19.2 i I- förordningen. C-292/16 (UDEUD2016/271) A Oy Begäran från förvaltningsdomstol, Den nationella domstolens frågor handlar om etableringsfriheten i artikel 49 i EUF-fördraget utgör hinder mot en nationell reglering om omedelbar beskattning av verksamhetsöverlåtelse från ett fast driftställe som är beläget i en annan medlemsstat än det överlåtande bolaget, när motsvarande överlåtelse som sker under inhemska förhållanden beskattas först när berörda tillgångar realiseras. Den finländska regleringen bygger på hur tolkat och genomfört fusionsdirektivet (artikel 10.2). har anfört följande. En omedelbar beskattning av vinst vid överföring av tillgångar från ett fast driftställe i en annan medlemsstat följer av den ordning som etableras genom fusionsdirektivet dvs. att förmånen av framskjuten beskattning är förbehållen sådana transaktioner mellan koncernbolag som inte medför att det överlåtande bolagets medlemsstat förlorar sin beskattningsrätt. Situationen att beskattningsrätten upphör specialregleras också i direktivet (artikel 10.2 samt regler om fiktiv avräkning). Den finländska regleringen utgör inte heller någon otillåten restriktion av etableringsfriheten eftersom situationen när ett fast driftställe i en annan medlemsstat överlåter tillgångar till ett koncernbolag i den medlemsstaten inte är jämförbar med situationen när motsvarande transaktion sker mellan ett fast driftställe som är beläget i samma medlemsstat som det överlåtande och det övertagande bolaget. Om en restriktion skulle anses föreligga är den rättfärdigad med hänsyn till intresset av att upprätthålla den väl avvägda fördelningen av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och en effektiv skattekontroll. C-306/16 (UDEUD2016/273) Marques mot Varzim Sol – Turismo, Jogo e Begäran från Tribunal da Relação do , Den nationella domstolens frågor handlar om tolkningen av direktiv /88/EG om arbetstidens förläggning i vissa avseenden och närmare bestämt om den veckovila som arbetstagaren har rätt till enligt direktivet ska ges efter en längsta tid i följd, eller huruvida arbetsgivaren har rätt att välja de dagar som arbetstagaren ges den veckovila denne har rätt till för varje sjudagarsperiod. har anfört följande. Direktivet kan utifrån de tillämpliga bestämmelsernas lydelse, sammanhang och ändamål, inte tolkas på så sätt att veckovilan måste infalla senast den sjunde dagen . För det första ger direktivet inte någon anvisning om när som ledigheten ska läggas ut. För det andra är en sådan tolkning oförenlig med artikel 16 a i direktivet som ger arbetsgivaren rätt att i detta avseende tillämpa en beräkningsperiod om . Detta innebär således att arbetsgivaren har utrymme att sammanföra två ledigheter till en längre ledighet genom att omväxlande placera veckovilan i början och i slutet av respektive sjudagarsperiod. C-327/16 (UDEUD2016/294) och C-421/16 (UDEUD2016/338) Begäran från Conseil d´État, Den nationella domstolens frågor i respektive mål rör om de franska reglerna att fastställa att en vinst uppkommit (och dess storlek) vid tiden för utbytet av aktier i ett bolag mot aktier i ett annat bolag, och skjuta upp beskattningen till dess att aktierna slutligen avyttrats (uppskovsmetoden) samt då kräva betalning av skatten (trots att medlemsstatens beskattningsrätt upphört) är förenliga med artikel 8 i fusionsdirektivet. I mål C-421/16 frågar den nationella domstolen dessutom om det är förenligt med unionsrätten, innefattande etableringsfriheten, att inte beakta den förlust som uppstått vid den slutliga avyttringen. har anfört följande. Den närmare metoden för medlemsstaterna att beskatta andelsbyten enligt artikel 8 regleras inte i fusionsdirektivet.