prop · H403100 · 2017-04-18 00:00:00 — resurserna, vilket innebär att möjligheten att möta denna utmaning ökar. Diagram 10.24 visar att BNP per capita förväntas vara högre 2050 än 2015, och mer än fyra gånger så hög 2100. Hushållens konsumtionsutgifter ökar ytterligare något snabbare i beräkningen, medan den offentliga konsumtionen i fasta priser endast ökar i begränsad omfattning. Befolkningen kommer därmed att ha mer resurser att använda till konsumtion av varor och tjänster, inklusive välfärdstjänster. Den stora utmaningen är därför inte en framtida resursbrist, utan möjligheten att upprätthålla dagens höga andel av gemensam finansiering av de ökande behoven. Vid bedömningen av i vilken utsträckning som välfärdstjänsterna ska finansieras av skattemedel kommer såväl fördelningspolitiska hänsyn som samhällsekonomisk effektivitet att behöva beaktas.Diagram 10.24 BNP per person fördelat efter användningTusental kronor, priser2000Offentlig konsumtion1750Hushållens konsumtionsutgifter1500Övriga ändamål12502 0 1 6 / 1 7 : 1 0 0 P R O P . Högre realinkomster behöver dock inte nödvändigtvis leda till ett lägre utbud av arbetade timmar, utan kan möjligen t.o.m. öka utbudet då högre inkomster gör att kostnaden för fritid ökar, dvs. de konsumtionsmöjligheter som uppoffras blir större (den s.k. substitutionseffekten). Framtida generationer kan också öka sin fritid och ändå arbeta fler timmar än om arbetslivet förlängs i takt med att medellivslängden ökar. En annan möjlighet är att ett ökat välstånd leder till att kraven på det skattefinansierade välfärdsåtagandet ökar. Denna effekt, som ibland benämns lag, innebär att efterfrågan på de tjänster den offentliga sektorn tillhandahåller ökar som andel av BNP när BNP per capita växer. Ett skäl till detta kan vara att högre inkomster gör att efterfrågan på skatte- finansierade välfärdstjänster som vård, utbildning och kultur också ökar. En annan förklaring är att ett samhälle med högre välstånd blir mer komplext, och att behovet av en sammanhållande offentlig verksamhet därför blir större. För finanspolitiken ökar hållbarhets- problemen om kraven på den offentliga sektorn ökar kontinuerligt när ekonomin växer. En fortsatt utbyggnad av välfärdstjänsterna försvagar de offentliga finanserna Källor: och egna beräkningar. Antalet producerade tjänster per person Ett stigande välstånd kan sätta press på som är berättigad till dessa är dock oförändrad. förändringarna i SCB:s prognos, fördelade på Det ekonomiska välståndet, mätt som BNP per ålder och kön, i kombination med användar- mönster som skattats års mikrodata. invånare, förväntas öka under framskrivnings- En sådan beräkning visar hur dagens skatte- En högre BNP per invånare möjliggör finansierade välfärd skulle behöva anpassas för en ökad konsumtion, men kan även medföra att hantera den befolkning som SCB förutser på fritid och välfärdstjänster. offentliga konsumtionen historiskt har vuxit stiger kan behovet av materiell välfärd mättas, snabbare än vad som varit motiverat av demo- som fritid kan komma att värderas allt Fritid kan tas ut i flera olika former, t.ex. Diagram 10.25 visar hur den uppmätta offentliga konsumtionen förhåller sig dagar, senare inträde på eller tidigare utträde från till de demografiskt beräknade behoven, givet Mer fritid och färre arbetade Kvoten är 100 år 2014, när de bägge tidserierna är desamma, men P R O P . 2 0 1 6 / 1 7 : 1 0 0 mindre än 100 , när de demografiskt Tabell 10.5 Offentliga konsumtion och demografiska behov Genomsnittlig årlig procentuell förändring betingade behoven enligt offentliga åtagande överstiger den faktiska konsumtionen Diagram 10.25 Den faktiska offentliga konsumtionen som andel av de demografiska behoven givet standard Källa: och egna beräkningar. Diagram 10.26 visar utvecklingen av det primära offentliga sparandet om den offentliga konsumtionen fortsätter att öka i samma takt utöver de demografiska behoven som den gjorde 2000–2015, finansieras genom åtgärder som ökar de sumtionsutgifterna är då av BNP högre 2030 än i referensscenariot, av BNP högre 2050 och av BNP En sådan utgiftsökning gör att det Källor: och egna beräkningar. primära sparandet försvagas kraftigt vid utgjorde den faktiska offentliga kon- skottet uppgår till av BNP 2030, sumtionen exempelvis endast av av BNP 2050 och den offentliga konsumtion som skulle ha av BNP 2100. En sådan utveckling leder till en producerats om befolkning vid den kraftig försämring av den finansiella ställningen, tiden fått tillgång till ett skattefinansierat och det finansiella sparandet försämras ännu mer tjänsteutbud enligt åtagande. när kapitalavkastningen försämras. är kvoten och , före den ekonomiska krisen toppar, är kvoten . börjar sedan stiga snabbt som andel av BNP när Under krisåren 1992 till 1997 minskar kvoten till underskotten växer och når klart 10.25 visar att skillnaden mellan 2014 års Diagram 10.26 Primärt finansiellt sparande vid fortsatt minskade snabbt när det tjänsteutbudet byggdes ut. Skillnaden minskade dock i långsammare takt I tabell 10.5 sammanfattas de genomsnittliga årliga tillväxttakterna under olika tidsperioder för den faktiska och den demografiskt betingade tabellen, kan ses som den ambitionshöjning som Av tabellen framgår att den offentliga konsumtionen ökat snabbare än vad som varit motiverat av demografin också efter 2000, även om tillväxttakten nu är betydligt lägre än under För att illustrera effekten av Källor: och egna beräkningar. en fortsatt ambitionshöjning i linje med utveck- konsumtionen i en alternativ beräkning att öka finansiering är således en ohållbar finanspolitik grafiska behoven, enligt värdet i den nedre högra cellen i tabell 10.5. P R O P . 2 0 1 6 / 1 7 : 1 0 0 inkomstförstärkningar eller minskningar av andra utgifter motsvarande av BNP 2018 för att stabilisera skuldkvoten på lång sikt med denna konsumtionsutveckling. S1 och S2026 visar dock att finanspolitiken inte blir ohållbar på kort sikt mätt med dessa indikatorer. Det primära sparandet kan försvagas av BNP 2018 om kravet är att bruttoskulden ska motsvara av BNP 2026, eller av BNP 2030, vilket dock är något mindre än i referensscenariot. Mer fritid minskar skatteinkomsterna över en längre tidsperiod har den genomsnittliga arbetstiden gradvis minskat när produktionen ökat. Högre produktivitet har gjort att den genomsnittliga personen valt att avstå en del av de ökade konsumtionsmöjligheterna för att få tillgång till mer fritid. minskade den genomsnittliga medelarbetstiden snabbt, medan trenden varit mer oklar. minskade medelarbetstiden med . I en alternativ beräkning antas nedgången i arbetstiden är kortare per sysselsatt och , kortare 2050 och kortare 2100 än i referensscenariot. Detta motsvarar tre fler semesterveckor 2100 än 2015, eller en ca två och kortare arbetsvecka. Till följd av detta minskar även skatteinkomsterna och möjligheterna att finansiera den skattefinansierade välfärden. Allt eftersom fritiden ökar utsätts den offentliga sektorn för ett allt större förändringstryck för att finanspolitiken ska vara hållbar. Det primära finansiella sparandet försvagas betydligt jämfört med i referensscenariot, vilket försämrar hållbarheten (se diagram 10.27). S1-indikatorn uppgår till -3,5, vilket är en försvagning av BNP jämfört med i referensscenariot, och S2- indikatorn är 0,1, vilket är en försvagning med av BNP. Även om S2-indikatorn är svagt positiv kan en så liten avvikelse från 0 inte tolkas som att finanspolitiken blir långsiktigt ohållbar i detta scenario. Diagram 10.27 Primärt finansiellt sparande -0,5 -1,0 -1,5 -2,0 -2,5 -3,0 Källor: och egna beräkningar. I den medelfristiga prognosen som ligger till grund för analysen av finanspolitikens hållbarhet antas att inga ekonomisk-politiska åtgärder genomförs 2018–2020. Skälet till det är att denna prognos ska ligga till grund för regeringens och bedömning av utrymmet för och behovet av eventuella nya åtgärder under dessa år. Om inga finanspolitiska åtgärder genomförs tenderar det offentliga sparandet att förstärkas med ca 0,3–0,av BNP . Det offentliga sparandet 2020 är därför högre än 2017, för vilket en statsbudget beslutats. Det är dock inte osannolikt att det kommer att föreslås och genomföras nya åtgärder som påverkar de offentliga finanserna även 2018–2020. Om de demografiska behoven får styra utvecklingen kommer både transfereringsutgifterna och utgifterna för offentlig konsumtion att bli något högre än i referensscenariot 2018–2020. Beräkningen innebär att utbetalningen per förmånsberättigad ökar i takt med genomsnittsinkomsten i samhället också 2018–2020. Även konsumtionen ökar i takt med vad som är motiverat av demografin, justerat för att de temporära migrationsrelaterade utgifterna förväntas minska efter 2017 när antalet asylsökande i mottagnings- systemet blir lägre. Diagram 10.28 visar att de offentliga primära utgifterna blir av BNP högre i ett sådant scenario jämfört med referensscenariot. Ett svagare primärt sparande minskar det finansiella sparandet, som försvagas ytterligare av ett försämrat kapitalnetto när den offentliga skulden inte minskar lika snabbt som i referensalternativet. Försämringen är dock inte större än att skulden fortsätter att minska som andel av BNP efter 2020 även i detta scenario. Om utgifterna tillåts öka i takt med de demografiska behoven är som väntat alla indikatorvärden mindre i absoluta termer än i referensalternativet. Vid en sådan utveckling försämras S1 och S2 till -3,2 respektive -1,av BNP. Finanspolitiken är således fortfarande hållbar enligt S1 och S2 om utgångsläget försämras på detta sätt, men marginalen till en ohållbar utveckling minskar. Diagram 10.28 Primärt finansiellt sparande om demografin styr utgifterna Källor: och egna beräkningar. 10.4Känsligheten i beräkningarna och jämförelse med föregående hållbarhetsbedömning I detta avsnitt behandlas de övergripande slutsatser som beräkningarna ger upphov till och en jämförelse görs med de bedömningar som gjordes ekonomiska vårproposition (prop. 2015/16:100). Finanspolitiken är hållbar i de flesta scenarier I tabell 10.6 presenteras hållbarhetsindikatorerna S1 och S2 tillsammans med indikatorn S2026, som i analogi med S1 visar hur det primära sparandet permanent måste förändras 2018 för att den konsoliderade bruttoskulden ska motsvara av BNP 2026 (riktmärket för skuldankaret). Samtliga indikatorer visar att finanspolitiken är långsiktigt hållbar i referens- P R O P . 2 0 1 6 / 1 7 : 1 0 0 Detta resultat bör dock tolkas med försiktighet av flera skäl. De finanspolitiska utmaningar som behandlas i detta avsnitt verkar på mycket lång sikt och beräkningarna sträcker sig därför långt in . Den långa beräkningshorisonten medför ett betydande inslag av osäkerhet. Till detta ska läggas att kal- kylerna är starkt beroende av de antaganden som görs. Kalkylerna ska, som redan nämnts, inte uppfattas som prognoser för en sannolik utveckling, utan som effektanalyser där effekten av olika förändringar i beräkningsantagandena redovisas. Referensscenario - oförändrat beteende -1,8 -3,7 -1,8 Oförändrad andel av livet i arbete -1,8 -3,8 -3,3 -1,9 -3,9 -2,3 -1,9 -3,8 -4,1 Högre produktivitet i offentlig sektor -1,8 -3,7 -3,1 -0,5 -2,4 Högre efterfrågan på fritid -1,7 -3,5 -1,5 -3,2 -1,4 -3,2 -1,3 Positiva värden anger att det offentliga sparandet måste förstärkas permanent 2018 för att finanspolitiken ska vara långsiktigt hållbar, och negativa värden att en permanent försvagning är möjlig. Källa: Egna beräkningar. I tabell 10.6 redovisas hållbarhetsindikatorer för de alternativa scenarier som behandlats i detta avsnitt.9 Allmänt kan sägas att finanspolitiken är hållbar i de flesta av beräkningarna. S1- indikatorn är negativ i alla redovisade scenarier, vilket innebär att den konsoliderade bruttoskulden, Maastrichtskulden, 2018 är så pass mycket lägre än den högsta nivå på av BNP som stabilitets- och tillväxtpakten tillåter att det krävs stora budgetförsvagningar även vid en mindre gynnsam utveckling för att S1-värdet ska bli positivt. S2026-indikatorn är också negativ i alla 9 I promemorian Utvecklad bedömning av finanspolitikens långsiktiga hållbarhet på finns en mer utförlig beskrivning av känslighetskalkylerna. P R O P . 2 0 1 6 / 1 7 : 1 0 0 scenarier, men generellt mindre än S1 i absoluta termer, vilket innebär att det krävs större budgetförsvagningar för att bruttoskulden ska öka till av BNP 2030 än för att den ska motsvara av BNP 2026. Även S2- värdet är negativt i referensscenariot och de flesta alternativa scenarierna. Det är endast svagt positiv i scenariot med en högre efterfrågan på fritid och tydligt positivt i scenariot med en kontinuerlig ofinansierad ökning av det offentliga åtagandets omfattning. S2-indikatorn kan delas upp i tre delar som tillsammans summerar till indikatorvärdet. Den första delen, D1 i tabell 10.7, visar hur stor del av indikatorvärdet som beror på den offentliga nettoskulden utgångsåret. Eftersom netto- skulden är negativ 2018, dvs. de finansiella tillgångarna överstiger skulderna, är denna del av indikatorvärdet svagt negativ. Det positiva utgångsläget möjliggör i sig en marginell permanent budgetförsvagning utan att finanspolitiken blir ohållbar. Tabell 10.7 Dekomponering av S2 Referensscenario - oförändrat beteende -1,8 -0,1 -0,4 -1,3 Oförändrad andel av livet i arbete -3,3 -0,1 -0,7 -2,4 -2,3 -0,1 -0,6 -1,6 -4,1 -0,1 -0,9 -3,2 Högre produktivitet i offentlig sektor -3,1 -0,1 -0,7 -2,4 -0,1 Högre efterfrågan på fritid -0,1 -0,1 -0,1 -1,3 -0,1 -0,3 -0,9 Källa: Egna beräkningar. Den andra delen, D2, består av den förändring av sparandet som krävs för att kompensera för de primära saldon, positiva och negativa, som uppstår till . Storleken på denna del beror på de antaganden som görs i respektive scenario. Ju lägre primärt sparande i scenariot desto större blir detta värde. I referensscenariot är termen -0,4, vilket innebär att det offentliga sparandet kan försvagas permanent med motsvarande av BNP 2018 och ändå täcka upp för det primära sparande som uppkommer . I scenariot med en fortsatt ambitions- höjning är värdet 1,0, vilket innebär att det krävs en permanent budgetförstärkning mot- svarande av BNP för att kompensera för den försämring av det primära sparandet som uppkommer i detta scenario. Den sista delen, D3, beror på det primära saldot 2100 som sedan antas vara oförändrat i all framtid därefter. I referensscenariot är det primära sparandet svagt positivt 2100, vilket ger ett bidrag till S2 om -1,av BNP. Den absolut största delen av S2:s värde i referens- scenariot, 1,3 av , beror där- med på ett antagande om att det primära sparandet kommer att vara oförändrat . Av tabellen framgår att detta antagande om utvecklingen i en mycket avlägsen framtid förklarar huvuddelen av indikatorvärdet i så gott som alla alternativ. At S2-indikatorn lägger så stor betydelse vid i tiden mycket avlägsna primära saldon gör att indikatorvärdet inte kan tolkas som storleken på ett potentiellt utrymme för budgetförsvagningar eller behov av budgetförstärkningar. Dess värde ligger i stället i att den möjliggör bedömningar av hur finans- politiken påverkas av olika alternativa utveck- lingar, och av vilka faktorer som är mer eller mindre viktiga för utvecklingen. Hållbarheten är något bättre än enligt tidigare bedömning I referensscenariot uppgår S1 till -3,av BNP och S2 till -1,av BNP. ekonomiska vårproposition beräknades S1 till -1,av BNP och S2 till -1,av BNP i motsvarande scenario. Att de negativa indikatorvärdena nu är större i absoluta termer betyder att hållbarheten är bättre än i den tidigare bedömningen. En viktig anledning till att hållbarheten förbättrats är en bättre finansiell ställning i slutet av medelfristprognosen. Det primära sparandet i slutåret av den medelfristiga beräkningen, 2020, som ligger till grund för långsiktsframskrivningen, är av BNP högre i denna beräkning än i beräkningen ekonomiska vårproposition. Allt annat lika betyder detta att den långsiktiga hållbarheten mätt med S2 förbättras av BNP. På motsvarande sätt är ett skäl till att S1-indikatorn reviderats att den konsoliderade bruttoskulden vid beräkningens startår, 2018, är av BNP lägre än enligt bedömningen ekonomiska vårproposition. En ytterligare faktor som stärker finans- politikens hållbarhet något är att arbets- kraftsutbudet per person är något starkare i denna beräkning än i den beräkning som låg till grund för den tidigare bedömningen. 10.5Andra bedömningar av den finansiella hållbarheten () och Europeiska kommissionen har publicerat bedöm- ningar av den svenska finanspolitikens långsiktiga hållbarhet (se tabell 10.8). KI bedömer att finanspolitiken inte är riktigt hållbar om kriteriet för detta är att den offentliga sektorns finansiella nettoförmögenhet ska stabiliseras som andel av BNP till 2040. För att detta ska vara fallet krävs dock endast en begränsad budgetförstärkning, motsvarande av BNP, i KI:s huvudscenario. bedömer KI att finanspolitiken är hållbar enligt S2-indikatorn. Den offentliga sektorns nettoförmögenhet kommer enligt myndigheten att stabiliseras som andel av BNP, men på en negativ nivå, dvs. vid en nettoskuldsättning för den offentliga sektorn. KI:s huvudscenario bygger på att utträdesåldern från arbetsmarknaden stiger i takt med att medellivslängden ökar, och att behovet av välfärdstjänster minskar när de äldre i befolkningen blir allt friskare. I ett alternativscenario där utträdesåldern från arbetsmarknaden samt efterfrågan på vård och omsorg bland äldre är oförändrade behövs enligt KI budgetförstärkningar motsvarande av BNP för att finanspolitiken ska vara hållbar. Om personaltätheten inom välfärdstjänsterna minskar kan budgeten i stället försvagas av BNP utan att finanspolitiken blir ohållbar. KI bedömer således att det krävs relativt begränsade åtgärder för att finans- politiken ska vara hållbar. Även kommissionen bedömer att risken för en ohållbar utveckling är låg både på medellång, , och lång sikt. Sammanfattande S1- och S2-värden redovisas i tabell 10.8. P R O P . 2 0 1 6 / 1 7 : 1 0 0 Tabell 10.8 Hållbarhetsindikatorer för -3,2 -1,7 Europeiska kommissionen () -2,9 Källor: Specialstudie 54, , , Debt Sustainability Monitor 2016, Europeiska kommissionen, samt egna beräkningar. Tillvägagångsättet i bedömningarna skiljer sig delvis åt Olika metoder förklarar delvis att regeringens, Europeiska kommissionens och KI:s slutsatser om finanspolitikens hållbarhet skiljer sig åt. Kommissionen bedömer finanspolitikens håll- barhet på medellång sikt, , och på mycket lång sikt med hjälp av S1- och S2- indikatorerna. Enligt kommissionens bedöm- ning i den senaste långsiktsberäkningen är det strukturella primära sparandet av BNP 2020, vilket är lägre än enligt regeringens bedömning. Utöver bilden av utgångsläget gör kommissonen även en annan bedömning än regeringen när det gäller beräkningen av de framtida utgifterna för den offentliga konsumtionen. Kommissionen beräknar en kostnad per person som använder de skattefinansierade tjänsterna, och låter sedan denna öka i takt med BNP per capita . Därefter skriver kommissionen fram denna genomsnittskostnad med befolknings- utvecklingen. Regeringen antar i stället att personaltätheten inom den offentligt finan- sierade produktionen är oförändrad. KI antar i likhet med regeringen att antalet arbetstimmar i den offentliga sektorn är per individ som använder tjänsten. Till skillnad från regeringen antar dock KI att den summa som läggs på insatsvaror i produktionen (t.ex. hyror, datorer, medicinsk utrustning och andra hjälpmedel) ökar i samma takt som lönekostnaderna. Regeringen antar i stället att utgifterna för insatsvaror endast ökar i takt med antalet producerade tjänster och prisutvecklingen på dessa insatsvaror. Denna skillnad i beräkningsantagandena gör att utgifterna för den offentliga konsumtionen som andel av BNP ökar snabbt i KI:s bedömning och når en hög BNP-andel. Denna utveckling skiljer sig signifikant från regeringens beräkning, där konsumtionen som andel av BNP är relativt oförändrad , och endast ökar med P R O P . 2 0 1 6 / 1 7 : 1 0 0 av BNP (se tabell 10.1). Det är även värt att notera att kommissionen använder en annan befolkningsprognos än regeringen och KI, nämligen befolk- ningsprognos för som publicerades . Eftersom beräkningarna i stor utsträckning bygger på det demografiska underlaget är resultatet beroende av den befolkningsprognos som används. Resultaten skiljer sig även åt av andra anledningar, t.ex. på grund av olika antaganden om potentiell tillväxttakt, prisökningstakt, räntor, arbetsutbud och arbetslöshet. Finanspolitikens hållbarhet är bättre än i många andra länder Europeiska kommissionen bedömer att finanspolitiken i är hållbar. På medellång sikt är det tre länder i EU som har bättre värden på kommissionens S1-indikator än : , och , medan har samma indikatorvärde som (tabell 10.9). Enligt den långsiktiga hållbarhets- indikatorn S2 har det sjunde lägsta indikatorvärdet, med ett värde som är tydligt bättre än genomsnittet för EU:s medlemsländer. delar in medlemsländerna i tre riskgrupper utifrån indikatorvärdet, och tillhör en grupp med sex länder som bedöms ha en låg risk för en ohållbar utveckling både på medellång och lång sikt.10 För att risken för en ohållbar utvecklings ska vara låg på medel- lång sikt måste S1-värdet vara mindre än noll enligt . Är S1-värdet större än 3 bedöms risken för en ohållbar utveckling vara hög på medellång sikt. På samma sätt måste S2- värdet vara mindre än 2 för att risken för en ohållbar utveckling på lång sikt ska vara låg, medan risken är hög om S2-värdet är större än 6. 10 Europeiska kommissionen gör ingen bedömning för som har ett speciellt stödprogram för att stärka finanspolitikens hållbarhet. Tabell 10.9 S1 och S2 enligt -3,5 -0,7 -2,9 -4,5 -1,5 -2,1 -3,7 -1,2 -1,1 -2,1 -2,9 -1,2 -0,4 Källa: , Europeiska kommissionen, 10.6En sammantagen bedömning av finanspolitikens långsiktiga hållbarhet Finanspolitiken bedöms vara långsiktigt hållbar i referensscenariot med oförändrat beteende, där inga nya ofinansierade reformer genomförs. S1 uppgår då till -3,av BNP och S2 till -1,av BNP. Det finansiella sparandet och den konsoliderade skulden ligger inom ramarna för de uppsatta gränserna i stabilitets- och tillväxtpakten i de flesta av de redovisade scenarierna. Därmed är ett viktigt krav som ligger till grund för marknadernas värdering av hållbarheten uppfyllt. P R O P . 2 0 1 6 / 1 7 : 1 0 0 –2030 karaktäriseras av ett stigande demografiskt utgiftstryck. De primära offentliga utgifterna bedöms därför öka med av BNP med oförändrade regler. För att möta en sådan utveckling är det viktigt att politiken även fortsättningsvis är inriktad på att minska arbetslösheten och öka antalet arbetade timmar. De senaste årens invandring utgör ett potentiellt tillskott till arbetskraften som kan minska pressen på de offentliga finanserna av en åldrande befolkning. Det är viktigt att de nyanländas arbetskraftsutbud tas till vara, både för de nyanländas och för samhällsekonomins skull, men också för de offentliga finanserna. Att så många som möjligt har ett långt och produktivt arbetsliv är en förutsättning för att pensionärer och övriga medborgare ska ha en god ekonomisk standard och för att offentligt finansierade tjänster av god kvalitet ska kunna tillhandahållas. Med en ökad medellivslängd finns möjligheten att både öka fritiden och tiden i arbete. I takt med att medellivslängden ökar är det därför viktigt med ett högt arbetskrafts- deltagande och ett långt arbetsliv, bland både kvinnor och män. En förutsättning för detta är att förhållandena i arbetslivet möjliggör en längre livsarbetstid. Pensionssystemet skapar i sig starka incitament att arbeta längre upp i åldrarna när medellivslängden ökar, eftersom pensionärernas inkomster minskar i förhållande till de förvärvsaktivas om utträdesåldern från arbetsmarknaden inte senareläggs. Om yrkeslivet förlängs i takt med att den förväntade medellivslängden vid ökar förbättras dock finanspolitikens hållbarhet påtagligt.