prop · H50349 · 2017-12-05 00:00:00 — 6 § innan ett utgivningsbevis upphör enligt 5 kap. 12 § tryckfri- hetsförordningen ska dels till den senast kända ägaren av den periodiska skriften sända en påminnelse om att bevisets giltighet är begränsad till och att beviset upphör om en ansökan om förnyelse av beviset inte har kommit in till myndigheten före tioårsperiodens utgång, dels kungöra påminnelsen elektroniskt. Av kungörelsen ska namn och adress för den senast kända ägaren framgå, liksom utgivningsbevisets nummer och den titel som utgivnings- beviset avser. 7 § Ett beslut enligt 5 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen om att ett utgiv- ningsbevis ska anses ha upphört vid tioårsperiodens utgång meddelas av . En ansökan om förnyelse får göras tidigast före och senast på da- gen för periodens utgång. För en ansökan om förnyelse av ett utgiv- ningsbevis gäller i övrigt samma bestämmelser som för den första ansö- kan. Om en ansökan om förnyelse har gjorts i rätt tid, fortsätter dock beviset att gälla till dess att beslutet med anledning av ansökan har fått laga kraft. 8 § Ett beslut enligt 5 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen om att ett utgiv- ningsbevis ska anses ha upphört ska dels sändas till den senast kända ägaren av den periodiska skriften, dels kungöras elektroniskt. Om det av särskilda skäl kan antas att den senast kända ägaren inte kan nås av en försändelse är det tillräckligt att beslutet kungörs elektroniskt. 9 § Ett beslut om återkallelse av ett utgivningsbevis meddelas av . I ärenden som avses i 5 kap. 13 § första stycket 2–7 tryckfrihetsförordningen ska ägaren och utgivaren om möjligt få tillfälle att yttra sig. 10 § Ett slutligt beslut av i ett ärende om utgivningsbevis får överklagas till allmän förvaltningsdomstol för beslutet. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 11 § Till penningböter döms ägare till en periodisk skrift för vilken en ny utgivningsort eller en ny utgivningsplan inte anmäls enligt 5 §. Justitiekanslern är åklagare i mål om ansvar för sådana brott som avses i första stycket. Allmänt åtal för tryckfrihetsbrott Allmänt åtal för tryckfrihetsbrott som anges i 7 kap. 4 § 1–10 eller 5 § 3 tryckfrihetsförordningen eller för motsvarande yttrandefrihets- brott enligt yttrandefrihetsgrundla- gen får väckas endast om rege- ringen medger det. som anges i 7 kap. 5, 10 eller 12– 19 § eller 20 § 3 tryckfrihets- förordningen eller för motsvarande yttrandefrihetsbrott enligt yttrande- frihetsgrundlagen får väckas endast om regeringen medger det. Underrättelse om information i en databas En underrättelse enligt 6 kap. 6 § yttrandefrihetsgrundlagen ska innehålla en utförlig redogörelse för de omständigheter som åbero- pas till grund för påståendet om att viss information i databasen kan utgöra yttrandefrihetsbrott. Under- rättelsen ska även innehålla tyd- liga uppgifter om vilken informat- ion i databasen den avser. Den som framställer underrättel- sen är skyldig att visa att utgivaren har tagit emot denna. bistånd lämnas i en fråga som rör ansvar för brott, ska Justitiekans- lern ges tillfälle att yttra sig över ansökan. Denna lag träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: F.d. justitieråden och samt justitierådet . Enligt en lagrådsremiss har regeringen () beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om ändring i tryckfrihetsförordningen, 2.lag om ändring i yttrandefrihetsgrundlagen, 3.lag om ändring i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihets- förordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av rättssakkunniga Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Enligt tryckfrihetsförordningen i dess nuvarande lydelse är tryckfriheten förbehållen svenska medborgare. Detsamma gäller rätten att ta del av Yttrandefrihetsgrundlagen i dess nuvarande lydelse begränsar på motsvarande sätt yttrandefriheten i de medier som omfattas av den grundlagen. I lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihets- förordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden (tillämpnings- lagen) finns bestämmelser som utvidgar rättigheterna till förmån för I remissen föreslår regeringen att denna reglering ändras så att rättigheterna enligt grundlagarna ska gälla för svenska och utländska fysiska personer samt, där så anges, för juridiska personer. ningar ska kunna föreskrivas i tillämpningslagen. Lagrådet godtar att regleringen ändras på detta sätt. Emellertid har de nya bestämmelserna fått en utformning som inte är invändningsfri. I 1 kap. 1 och 7 §§ och 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen samt 1 kap. 1 och 10 §§ yttrandefrihetsgrundlagen används uttrycket ”var och en” i stället för det nuvarande uttrycket ”svensk medborgare”. igenom klargörs att bestämmelserna är tillämpliga inte bara på svenska fysiska personer utan även på utländska fysiska personer. dragningen har framhållits att uttrycket ”var och en” används bara i fråga om fysiska personer. På andra ställen i grundlagarna, där grundlags- skyddet enligt nuvarande lydelse omfattar både svenska medborgare och svenska juridiska personer, anges att skyddet tillkommer varje fysisk och I 14 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen och 12 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen föreskrivs att för andra än svenska medborgare och svenska juridiska personer särskilda begränsningar får göras genom lag i fråga om tryckfriheten och allmänna handlingars offentlighet respektive yttrandefriheten. En konsekvens av regleringen är att de grundläggande rättigheterna enligt tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen inte till- kommer juridiska personer. Under föredragningen har hänvisats till att uttrycket ”var och en” används i 2 kap. regeringsformen för att ange vem grundläggande fri- och rättigheter tillkommer. Det har också framhållits att rättigheterna i rättspraxis har utsträckts till att gälla juridiska personer. Regeringens uppfattning tycks vara att tryckfriheten och yttrandefriheten ska tillkomma även juridiska personer. Det bör i så fall föreskrivas uttryckligen i grundlagarna. Med remissens reglering framstår de föreslagna 14 kap. 5 § tryckfrihets- förordningen och 12 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen som motsägelse- fulla. Paragraferna förutsätter att det finns bestämmelser om rättigheter för juridiska personer och föreskriver att dessa rättigheter kan begränsas genom lag. Men förutsättningen är inte uppfylld; rättigheterna gäller för ”var och en”, dvs. enligt vad som har upplysts under föredragningen bara fysiska personer. Det anförda bör övervägas under den fortsatta beredningen. Förslaget till lag om ändring i tryckfrihetsförordningen 1 kap. 1 § I paragrafens andra stycke anges principen att var och en har rätt att ge ut skrifter utan att det allmänna ”lägger ut hinder mot” detta i förväg. Att någon ”lägger ut hinder” mot utgivning av skrifter används enbart i före- varande paragraf. I övrigt används uttrycket ”hindrar” (se t.ex. 1 kap. 8 § tryckfrihetsförordningen). Detta modernare och ledigare sätt att uttrycka saken bör användas även i förevarande paragraf. Enligt sista stycket får inga andra begränsningar finnas än de som följer av denna grundlag. I 14 kap. 5 § föreskrivs att vissa begränsningar får göras i vanlig lag. Bestämmelserna förefaller motsägelsefulla. Under föredragningen har framhållits att 14 kap. 5 § ingår i grundlagen och att det nu aktuella stycket alltså är förenligt med den bestämmelsen. Bestämmelsen är oklar och överflödig. Lagrådet förordar att den utgår. Lagrådet hänvisar vidare till vad Lagrådet har anfört under rubriken ”Allmänt”. 1 kap. 4 § I första styckets första mening föreskrivs att en periodisk skrift enligt utgivningsplanen ska ges ut vid särskilda tider, under en bestämd titel och med minst fyra nummer eller häften . I den nuvarande bestämmelsen, 1 kap. 7 § tryckfrihetsförordningen, uttrycks detta något annorlunda. Där föreskrivs att det ska vara fråga om en skrift som enligt utgivningsplanen är avsedd att under en bestämd titel utgivas med minst fyra vid särskilda tider utkommande nummer eller häften . I för- fattningskommentaren sägs att ändringarna är endast språkliga och redaktionella. Någon saklig ändring är alltså inte avsedd. Av den nuvarande lydelsen framgår det tydligare än av remissens förslag att ”särskilda tider” hänför sig till ”minst fyra nummer eller häften ”. Lagrådet förordar att paragrafen utformas i närmare överens- stämmelse med den nuvarande lydelsen. 1 kap. 5 § I paragrafen finns bestämmelser om bilagor till periodiska skrifter i form av program eller tekniska upptagningar. Enligt första styckets andra mening gäller paragrafen endast om förutsättningar i tre punkter är upp- fyllda. Alla tre punkterna handlar om innehållet. Enligt den första punk- ten ska innehållet vara särskilt anpassat till personer med funktions- nedsättning. Den andra punkten föreskriver att innehållet ska återges oförändrat. I den tredje punkten föreskrivs att det ska anges hur innehållet har disponerats. Så som punkterna är utformade framstår den första punkten som oförenlig med den andra punkten. Det kan antas att ordet ”innehållet” har olika betydelse i dessa punkter, kanske även i den tredje punkten. Frågan bör övervägas under den fortsatta beredningen. 1 kap. 7 § Lagrådet hänvisar till vad Lagrådet har anfört under rubriken ”Allmänt”. 2 kap. 1 § Lagrådet hänvisar till vad Lagrådet har anfört under rubriken ”Allmänt”. 2 kap. 8 § I paragrafen anges att vissa valda församlingar ska jämställas med myndigheter vid tillämpning av 2 kap. Paragrafen är placerad i avsnittet om ”Handling som förvaras hos myn- dighet”, sedan begreppet myndighet har använts i några av de föregående Efter 8 § används åter begreppet myndighet i en rad para- grafer fram till avsnittet om allmänna handlingar hos enskilda organ. Placeringen av 8 § är mindre lämplig. Paragrafen bör i stället placeras i det sammanhang där myndighetsbegreppet introduceras, dvs. i anslutning till 4 §. Alternativt kan bestämmelsen avsluta kapitlet. Under alla för- hållanden bör bestämmelsen ha en egen rubrik, t.ex. ”Med myndighet jämställda organ”. 4 kap. 2 och 3 §§ I 2 § första stycket finns bestämmelser om att tryckta skrifter ska inne- hålla ursprungsuppgifter. I 2 § andra stycket görs undantag härifrån beträffande bild- och tillfällighetstryck. I 3 § anges vad som avses med bild- och tillfällighetstryck. Genom att 3 § enbart innehåller en definition av bild- och tillfällighets- tryck saknar innehållet i paragrafen sammanhang. Utformningen av bestämmelserna bör ta utgångspunkt i huvudregeln om att tryckta skrifter ska innehålla ursprungsuppgifter. Denna bör anges självständigt i en paragraf. Först i den följande paragrafen bör undantaget för bild- och tillfällighetstryck anges, varefter bild- och tillfällighetstryck kan definieras i anslutning härtill. Eftersom bild- och tillfällighetstryck endast används i samband med undantaget från skyldigheten att sätta ut ursprungsuppgifter är frasen ”i denna grundlag” överflödig. 4 kap. 5 § Enligt 5 § ska den som bryter mot ”2 § första eller andra stycket” straffas på sätt som anges i paragrafen. anges i författningskommen- taren att ändringarna endast är språkliga. Emellertid kan konstateras att det i hittillsvarande lag hänvisas bara till 2 § första stycket. Det förfaller för övrigt oklart hur en utvidgning till det föreslagna andra stycket ska kunna tillämpas. Under föredragningen har upplysts att avsikten är att det straffbara området ska förbli oförändrat. Om Lagrådets synpunkter på 2 och 3 §§ godtas, bör straffbestämmelsen innehålla en hänvisning endast till 2 §. Rubriken till 5 kap. 2 § Före 2 §, som gäller ägare till periodisk skrift, finns rubriken ”Behörig- hetskrav”. Det kan konstateras att det i 2 § inte anges några behörighets- krav. Vid föredragningen har påpekats att det med stöd av 14 kap. 5 § föreskrivs behörighetskrav för ägare i 2 kap. 1 § tillämpningslagen. Det ändrar dock inte det förhållandet att det i 2 § inte föreskrivs några behörighetskrav. Rubriken före 2 § bör flyttas till före 3 §. 5 kap. 3 § I paragrafen anges behörighetskraven för utgivare. De behörighetskrav som anges i paragrafen för en utgivare har i förhållande till nuvarande lag förändrats på så sätt att kravet på att utgivaren ska vara svensk medborgare slopas. lag ska utgivaren ha hemvist i . Vid föredragningen har dock upplysts att det alltjämt är en underförstådd förutsättning att utgivaren ska vara en fysisk person. För att tydliggöra att det krävs att en utgivare ska vara en fysisk person bör detta uttryckligen anges i lagtexten. Första meningen kan då för- slagsvis formuleras enligt följande: En utgivare av en periodisk skrift ska vara en fysisk person med hemvist i 5 kap. 12 § Som ett led i den språkliga och strukturella översynen av tryckfrihets- förordningen och yttrandefrihetsgrundlagen har i enlighet med kommitténs förslag vissa detaljbestämmelser om handläggningen av utgivning av periodisk skrift flyttats till vanlig lag. kommitténs bedömning att bestämmelserna i 5 kap. 5 § fjärde stycket tredje meningen och femte stycket andra och tredje meningarna och sjätte stycket, 5 kap. 6 § andra stycket och 5 kap 8 § andra stycket tryck- frihetsförordningen kan flyttas till lag utan att det påverkar skyddet för tryckfriheten (lagrådsremissen s.105). Lagrådet instämmer i uppfattningen att bestämmelser angående hand- läggningsfrågor av administrativ art lämpligen flyttas till tillämpnings- Lagrådet har emellertid en annan uppfattning än regeringen om vilka bestämmelser som kan flyttas till vanlig lag utan att det påverkar skyddet för tryckfriheten. I 5 kap. 12 § första stycket första meningen föreskrivs att ett utgivnings- I andra meningen slås fast att beviset därefter upphör Förslaget innebär en ändring av den hittillsvarande lagen där det i 5 § andra meningen föreskrivs: ”Därefter förfaller beviset.” I tredje meningen i gällande lydelse föreskrivs att beslut om att beviset ska anses förfallet vid tioårsperiodens utgång meddelas av den myndighet som avses i 4 §. Denna tredje mening slopas och tanken är att bestämmelser om fastställelsebeslut ska finnas i lag. Bestämmelsen fick sin hittillsvarande lydelse genom lagstiftning 1998 i syfte att få ordning på vilka utgivningsbevis som gällde och som en ny ansökan skulle prövas mot i fråga om titelskyddet. Regeringen ansåg att det inte var acceptabelt ”att oanvända titlar på detta sätt hindrar eller i vart fall avsevärt försenar möjligheten att utnyttja tryck- och yttrandefriheten i periodiska skrifter” (prop. 1997/98:43 s.141). Regeringen ansåg att den behöriga myndigheten genom ett särskilt beslut bör avgöra att beviset är förfallet. Först därefter bör skriften i ett sådant fall formellt sett förlora sin karaktär av periodisk (1 kap. 7 § första stycket tryckfrihetsförordningen). Lagrådet kan konstatera att bestämmelserna tillkommit för att säkerställa att tryck- och yttrandefriheten i periodiska skrifter kan utnyttjas på ett effektivt sätt. Det är inte fråga om regler av rent formell karaktär. Till begreppet ”förfaller” och den behöriga myndighetens skyldighet att fatta beslut i den frågan har knutits rättsverkningar. I 1 kap. 4 § andra stycket föreskrivs att har utgivningsbevis meddelats, anses skriften som periodisk till dess att beviset återkallas eller förklaras ha upphört. Skriften upphör inte att vara periodisk redan när beviset i och för sig förfaller utan först när det av (den behöriga myndigheten) har förklarats förfallet. Det innebär att ägaren, om han eller hon ger ut en periodisk skrift efter tioårsperiodens utgång men före Patent- och registreringsverkets beslut, gör sig skyldig till en ordningsförseelse enligt 5 kap. 12 § (5 kap.16 § i förslaget) genom att ge ut en periodisk skrift utan utgivningsbevis. Dessutom är ägaren i dessa fall enligt 8 kap. 2 § (8 kap. 3 § i förslaget) ansvarig för eventuella tryck- frihetsbrott. Jämför uttalandena i a. prop. s. 141 och 147. Som framgått föreslås att även hittillsvarande 5 § sista stycket flyttas till tillämpningslagen. I bestämmelsen föreskrivs att om en ansökan om förnyelse har gjorts i rätt tid, fortsätter beviset, trots vad som sägs i fjärde och femte styckena, att gälla till dess att beslutet med anledning av ansökan har vunnit laga kraft. Denna bestämmelse tillsammans med paragrafens fjärde och sista stycken innebär att en tidskrift som ges ut periodiskt behåller sin karaktär av periodisk tidskrift i tryckfrihetsförord- ningens mening även för prövning av förnyelse av utgiv- ningsbeviset. Först därefter tappar skriften sin grundlagsskyddade ställ- ning. Eftersom förslaget inte syftar till att begränsa grundlagsskyddet för periodiska tidskrifter bör bestämmelsen finnas kvar i tryckfrihetsförord- ningen. Lagrådet föreslår att 5 kap. 12 § får följande lydelse. Ett utgivningsbevis gäller . Därefter upphör beviset att gälla. Ett beslut om att beviset ska anses ha upphört vid tioårsperiodens utgång meddelas av den myndighet som avses i 5 §. Beviset får förnyas efter ansökan av skriftens ägare, varje gång från utgången av den föregående tioårsperioden. Om ansökan om förnyelse har gjorts före tioårsperiodens utgång fortsätter beviset att gälla till dess att beslutet med anledning av ansökan har fått laga kraft. Lagrådets förslag föranleder ändringar i tillämpningslagen. 5 kap. 13 § I paragrafen anges i sju punkter de fall där ett utgivningsbevis får åter- kallas. Ett sådant fall är enligt andra punkten att äganderätten till skriften har övergått till någon som inte uppfyller föreskrivna behörighetsvillkor. Såvitt Lagrådet kan finna föreskrivs i tryckfrihetsförordningen inga behörighetsvillkor för ägare utan dessa framgår enligt förslaget av 2 kap. 1 § tillämpningslagen. Punkten synes därför böra omformuleras, förslagsvis enligt följande. Äganderätten till skriften har övergått till någon som inte uppfyller behörig- hetskrav som kan ha föreskrivits med stöd av denna grundlag. 5 kap. 14 § I paragrafens andra stycke återkommer uttrycket ”utgivningsbeviset har förklarats ha upphört att gälla”. Genom de av Lagrådet föreslagna ändringarna i 5 kap. 12 § är det möjligt att direkt av tryckfrihetsförord- ningen utläsa vad uttrycket betyder. I annat fall behöver bestämmelsen förtydligas. 5 kap. 16 § I paragrafen finns straffbestämmelser. Till böter döms enligt första punkten en ägare till en periodisk tidskrift som ges ut utan att utgivningsbevis finns eller utan att ägaren är behörig. Det andra ledet (”utan att ägaren är behörig”) bör omformuleras. Jämför vad Lagrådet har anfört i anslutning till 5 kap. 13 §. Allmänt om strukturen i kapitlet Kapitlet rubriceras ”Tryckfrihetsbrott”. Emellertid behandlas förutom tryckfrihetsbrott (2–20 §§) även meddelar- och anskaffarbrott (22 och 23 §§). Bl.a. dessa olika typer av brott kan prövas i ett tryckfrihetsmål (se 12 kap. 1 §). Beträffande tryckfrihetsbrott används en systematik där det inledningsvis anges vad som utgör sådana brott (2–20 §§). Därefter anges att vad som i lag föreskrivs om påföljd för brott som anges i 2–20 §§ gäller även när brotten anses vara tryckfrihetsbrott (24 §). Systematiken för meddelar- och anskaffarbrotten är en annan. Här anges för meddelarbrott att om någon genom visst förfarande gör sig skyldig till vissa uppräknade brott, ”gäller vad som föreskrivs i lag om ansvar för det brottet”. För anskaffarbrott finns en motsvarande föreskrift, dock att det då ”gäller vad som föreskrivs i lag om det brottet”. skrivningar är att vad som föreskrivs i lag beträffande frågor om skuld och påföljd ska gälla också för meddelar- och anskaffarbrott. Strukturen i kapitlet framstår som mindre lyckad. För att tydligare ange att meddelar- och anskaffarbrott inte är att betrakta som tryckfrihetsbrott bör rubriken omformuleras, exempelvis till ”Tryckfrihetsbrott samt meddelar- och anskaffarbrott”. Vidare bör den skiftande systematiken speglas även i paragrafernas ordning. Detta innebär att regler som hör till tryckfrihetsbrotten lämpligen flyttas så att de följer direkt på dessa. Avsnittet om påföljder och vissa särskilda rättsverkningar, som tas upp under rubriken ”Ytterligare bestämmelser om tryckfrihetsbrott” (24–29 §§), bör alltså flyttas så att det kommer efter 21 §. Det nu sagda har motsvarande betydelse för strukturen av 5 kap. yttrandefrihetsgrundlagen. 7 kap. 3 § I paragrafen finns bestämmelser om förtal. I tredje stycket förekommer uttrycket ”han eller hon” på ett sådant sätt att det inte framgår vem som avses. Lagrådet förordar att uttrycker ersätts med ”den som har lämnat uppgiften”. 7 kap. 22 § Paragrafen innehåller regler om brott av meddelare. I paragrafens första stycke finns en uppräkning av ett antal brott som kan utgöra meddelar- brott. Beträffande tryckfrihetsbrotten i 2–20 §§ har brotten ordnats så att de följer den ordning som de tas upp i . Någon motsvarande överarbetning har inte skett beträffande uppräkningen i bestämmelsen om meddelarbrotten. För att upprätthålla konsekvens i lagstiftningen bör den ordning som används för tryckfrihetsbrotten också tillämpas för meddelarbrotten. Se vidare vad Lagrådet har anfört under rubriken ”Allmänt om strukturen i kapitlet”. Det nu sagda gäller även beträffande uppräkningen i 5 kap. 4 § yttrandefrihetsgrundlagen. 7 kap. 23 § I paragrafen behandlas brott av anskaffare. För dessa brott ”gäller vad som föreskrivs i lag om det brottet”. Den angivna frasen bör samordnas med den som finns för brott av meddelare, ”gäller vad som föreskrivs i lag om ansvar för det brottet” (se ovan under ”Allmänt om strukturen i kapitlet”). 7 kap. 27 och 28 §§ samt 9 kap. 9 § I 7 kap. 27 § regleras möjligheten för en domstol att besluta att ett brottsligt yttrande som finns i en sådan databas som omfattas av bilage- reglerna i 1 kap. 5 och 6 §§ ska tas bort ur databasen. Samma möjlighet finns när preskription inträtt. Denna bestämmelse kompletteras av en straffbestämmelse i 28 §, enligt vilken den som i strid med en domstols beslut enligt 27 § inte tar bort ett yttrande ur en databas döms till böter eller fängelse i högst . Den som vid äventyr av straffansvar är skyldig att agera är alltså den som enligt domstolens beslut är skyldig att ta bort det brottsliga yttrandet från databasen. Även om denna person inte själv innehar databasen får han eller hon, i sin egenskap av ansvarig enligt 8 kap. tryckfrihetsförord- ningen, som regel antas ha sådan rådighet över innehållet att straffansvar för underlåtenhet bör kunna komma i fråga (se remissen s. 123). För det fall det inte finns någon som är ansvarig för brottet eller den som ansvarar inte kan delges stämning i föreslås att domstol enligt 9 kap. 9 § ska kunna besluta att ett brottsligt yttrande ska tas bort ur databasen. En sådan ansökan ska enligt författningskommentaren riktas mot den som har faktisk möjlighet att efterkomma ett beslut om bort- tagande, t.ex. den som sköter den faktiska driften av databasen. De redovisade reglerna kan, även om det kan förutsättas ske endast undantagsvis, medföra att det finns en person som är ansvarig enligt 8 kap. tryckfrihetsförordningen men inte har sådan rådighet över data- basen att domstolens föreläggande kan fullgöras. I den situationen kommer ett brottsligt yttrande att finnas kvar i databasen. Den skillnad som sålunda kan uppkomma beträffande borttagande av yttranden mellan fall där det finns en ansvarig person och fall där en sådan inte finns eller inte kan delges är inte tillfredsställande. För att en sådan situation ska kunna undvikas bör det i det fortsatta arbetet övervägas en möjlighet att väcka särskild talan om borttagande av yttrandet mot den som har rådighet över databasen. En sådan möjlighet kan förslagsvis tas in i 9 kap. 9 § första stycket andra meningen och ges följande lydelse. Detsamma gäller om den som har förelagts att ta bort yttrandet enligt 7 kap. 27 § inte kan följa föreläggandet eller om den som är ansvarig för brott inte kan delges stämning i . 8 kap. 12 § I paragrafen behandlas vissa situationer enligt den s.k. ansvarskedjan.