prop · H403107 · 2017-02-21 00:00:00 — Av artikel 7.1 följer att värdmedlemsstatens myndigheter, i enlighet med de principer som fastställs i artiklarna 4 och 5 i utstationerings- direktivet, är skyldiga att som en arbetstagare är ut- stationerad i en annan medlemsstat inspektera efterlevnaden av de arbets- och anställningsvillkor som enligt utstationeringsdirektivet ska följas. Vid behov ska detta ske i samarbete med myndigheterna i etablerings- staten. Den medlemsstat där tjänsteleverantören är etablerad ska enligt artikel 7.2 fortsätta att övervaka, kontrollera och vidta nödvändiga tillsyns- eller verkställighetsåtgärder, i enlighet med sin nationella rätt, praxis och administrativa förfaranden, när det gäller arbetstagare som är ut- stationerade i en annan medlemsstat. Dessutom ska den enligt artikel 7.3 bistå den medlemsstat dit utstationeringen görs för att säkerställa att de villkor som är tillämpliga enligt utstationeringsdirektivet och tillämp- ningsdirektivet är uppfyllda. Vidare ska den skyldigheten inte på något sätt begränsa möjligheterna för den medlemsstat dit utstationeringen sker att övervaka, kontrollera eller vidta nödvändiga tillsyns- eller verk- ställighetsåtgärder i enlighet med tillämpningsdirektivet och ut- stationeringsdirektivet. Om det finns omständigheter som tyder på oegentligheter följer det av artikel 7.4 att en medlemsstat på eget initiativ och utan onödigt dröjsmål ska överlämna all relevant information till den berörda medlemsstaten. Enligt artikel 7.5 får de behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten också, för varje tillfälle då tjänster tillhandahålls eller för varje tjänste- leverantör, begära att de behöriga myndigheterna i etablerings- medlemsstaten ger information om huruvida tjänsteleverantören är lag- ligen etablerad, följer god sed och inte har brutit mot tillämpliga bestämmelser. De behöriga myndigheterna i etableringsmedlemsstaten ska lämna dessa uppgifter i enlighet med artikel 6. De skyldigheter som fastställs i artikeln ska enligt artikel 7.6 inte inne- bära någon skyldighet för etableringsmedlemstaten att utföra faktiska undersökningar och kontroller på den medlemsstats territorium där tjänsten tillhandahålls. Sådana undersökningar och kontroller får utföras av myndigheterna i värdmedlemsstaten, på eget initiativ eller på begäran av behöriga myndigheter i etableringsmedlemsstaten, i enlighet med artikel 10 och i överensstämmelse med den tillsynsbehörighet som finns i värdsmedlemstatens nationella rätt, praxis och administrativa förfaranden och i överensstämmelse med unionsrätten. I artikel 8 i tillämpningsdirektivet finns bestämmelser om vissa kompletterande åtgärder riktade till medlemsstaterna och kommissionen. Till exempel ska medlemsstaterna med kommissionens bistånd vidta kompletterande åtgärder för att utveckla, underlätta och främja utbyte mellan tjänstemän. Medlemsstaterna får också vidta kompletterande åtgärder för att stödja organisationer som tillhandahåller information till utstationerade arbetstagare. Det finns även bestämmelser om ekonomiskt stöd m.m. I artikel 21 i tillämpningsdirektivet finns bestämmelser om in- formationssystemet för den inre marknaden (). Av artikel 21.1 framgår att det administrativa samarbete och det ömsesidiga biståndet mellan behöriga myndigheter i medlemsstaterna 2016/17:107 som föreskrivs i artiklarna 6, 7, 10.3 och 14–18 ska genomföras genom . I artikel 21.2 och 21.3 finns vissa bestämmelser om bilaterala avtal eller överenskommelser. trädde IMI-förordningen i kraft. IMI-förordningen fastställer en rättslig ram för och innehåller gemensamma regler som ska säker- ställa att systemet fungerar effektivt. är ett webbaserat kommunikationsverktyg som syftar till att underlätta administrativt samarbete mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter och mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter och kommissionen när det gäller de unionsakter som förtecknas i bilagan. Det tillhandahålls av kommissionen och utvecklades ursprungligen som stöd för och rådets direktiv /36/EG av om erkännande av yrkeskvalifikationer. Användnings- området har utökats till flera EU-rättsakter, såsom Europa- parlamentets och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden (tjänstedirektivet) Förordningen är direkt tillämplig i alla medlemsstater i EU och EES. deltar inte i IMI-samarbetet. Genom tillämpningsdirektivet ändras IMI-förordningen på så sätt att bilagan till förordningen kompletteras med hänvisningar till ut- stationeringsdirektivet (artikel 4) och tillämpningsdirektivet (artiklarna 6, 7, 10.3, och 14–18). beslutades rådsslutsatser om att utveckla en speciell modul av för administrativt samarbete gällande utstationeringsdirektivet. Ett pilotprojekt för utstationeringsdirektivet inleddes . Arbetsmiljö- verket, som är förbindelsekontor för utstationeringsfrågor, är den svenska myndighet som har registrerats i IMI-systemet för projektet. Av artikel 29 i IMI-förordningen framgår att pilotprojektet får drivas vidare på grundval av de arrangemang som utformades före IMI-förordningens ikraftträdande. Funktioner och ansvar i Programvaruplattformen ska vara kommunikationskanalen för det elektroniska informationsutbytet mellan behöriga myndigheter. Systemet nås av behöriga myndigheter via internet och fungerar som ett verktyg för informationsutbyte som annars skulle ske med andra medel, såsom vanlig post eller e-post. En myndighet kan enkelt identifiera en myndighet i en annan medlemsstat via och kommunicera med denna. Språkbarriärer ska undanröjas genom användandet av på förhand definie- rade och översatta frågor och arbetsflöden. har utsetts till nationell IMI-samordnare i . Därmed ansvarar myndigheten bl.a. för registrering av behöriga myndig- heter. Myndigheten fungerar också som kontaktpunkt för IMI-aktörer och står till tjänst med kunskaper, utbildning och stöd. Behörig myndighet är enligt artikel 5 f i IMI-förordningen varje organ Prop. 2016/17:107 som är inrättat på nationell, regional eller lokal nivå och som har registre- rats i med specifikt ansvar när det gäller att tillämpa nationella lagar eller unionsakter som förtecknats i bilagan till förordningen. När behöriga myndigheter samarbetar inom ska de enligt artikel 7.1 i IMI-förordningen se till att tillfredsställande svar lämnas och under alla förhållanden inom den tidsfrist som anges i den tillämpliga unionsakten. Varje behörig myndighet ska vidare enligt IMI-förordningen fungera som registeransvarig när det gäller den egna uppgiftsbehandlingen som utförs av en IMI-användare under myndighetens behörighet. Den ska se till att de registrerade kan utöva sina rättigheter i enlighet med förord- ningens bestämmelser om behandling av personuppgifter och säkerhet samt bestämmelserna om de registrerades rättigheter samt övervakning, kapitel III och IV. Kommissionen ansvarar bl.a. för att trygga säkerheten, tillgänglig- heten, underhållet och utvecklingen av programvaran och it- infrastrukturen för . Det finns bestämmelser om kommissionens ansvar för säkerheten vad gäller behandling av personuppgifter, exempelvis i artikel 17. IMI-aktörer är enligt IMI-förordningen de behöriga myndigheterna, IMI-samordnarna och kommissionen. En IMI-användare är enligt för- ordningen en fysisk person som arbetar under ledning av en IMI-aktör och som har registrerats i för dess räkning. Behandling av personuppgifter m.m. inom ramen för Information om personuppgifter kan utväxlas genom . Systemet har, enligt skäl 7 i IMI-förordningen, utvecklats med beaktande av de krav som föreskrivs i gällande dataskyddslagstiftning och erbjuder därför ett betydligt starkare skydd och högre säkerhet än andra metoder för in- formationsutbyte. IMI-aktörerna ska enligt artikel 13 i IMI-förordningen endast utbyta och behandla personuppgifter för de ändamål som anges i relevanta bestämmelser i den aktuella unionsakten. Uppgifter som lämnats in till av registrerade personer får endast användas för de ändamål som de har lämnats in för. Bestämmelsen om ändamålsbegränsning riktar sig till IMI-aktörerna, dvs. de behöriga myndigheterna, IMI-samordnarna och kommissionen. I artikel 6.8 i tillämpningsdirektivet finns dessutom en bestämmelse om ändamålsbegränsning som riktar sig till de ”organ” som avses i direktivets artikel 2 a som av en medlemsstat har utsetts för att utföra uppgifter enligt utstationerings- och tillämpningsdirektivet. Bestämmelsen om ändamålsbegränsning för organ som utsetts som behöriga myndigheter anger att medlemsstaterna ska säkerställa att den information som utbyts mellan, och som tas emot av dessa, endast används i det ärende för vilket informationen har begärts. Bestämmelser om lagring av personuppgifter och behandling av sär- skilda kategorier av uppgifter finns i artiklarna 14 och 15 i IMI-förord- ningen. Det är kommissionen som ansvarar för att uppfyller kraven enligt bestämmelserna om datasäkerhet som kommissionen har antagit enligt 2016/17:107 artikel 22 i och rådets förordning (EG) nr 45/2001 av om skydd för enskilda då gemenskaps- institutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter. Kommissionen ska införa nödvändiga åtgärder för att trygga säkerheten för de personuppgifter som behandlas i , inbegripet lämpliga kontroller för tillträde till uppgifter och en säkerhetsplan som ska hållas uppdaterad. Vidare ska kom- missionen se till att det vid en säkerhetsincident är möjligt att verifiera vilka personuppgifter som har behandlats i . Det ska då också kunna verifieras när behandlingen har skett, av vem och för vilket ändamål. IMI-aktörer ska vidta alla förfarande- och organisationsåtgärder som är nödvändiga för att säkerställa säkerheten för de personuppgifter som de behandlar i enlighet med artikel 17 i dataskyddsdirektivet. Den bestäm- melsen handlar om säkerhet vid behandling av personuppgifter. Data- skyddsdirektivet har genomförts i svensk rätt genom bl.a. person- uppgiftslagen (1998:204). I IMI-förordningen finns också bestämmelser om de registrerades rättigheter, t.ex. att de ska underrättas om att deras personuppgifter hanteras i systemet och att de ska få tillgång till in- formation om sina rättigheter och om hur de kan utövas. Av 9 § första stycket lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare, utstationeringslagen, framgår att ska vara förbindelse- kontor och tillhandahålla information om de arbets- och anställnings- villkor som kan bli tillämpliga vid en utstationering i . I tredje stycket regleras skyldigheten för att samarbeta med motsvarande förbindelsekontor i andra länder inom EES och . Vid genomförandet av utstationeringsdirektivet ansågs det svårt att ställa upp riktlinjer för myndigheternas samarbete enligt artikel 4.2 i utstationeringsdirektivet (se prop. 1998/99:90 s. 32). Regeringen förut- satte att myndigheterna skulle ta nödvändiga kontakter, nationella såväl som internationella, om behov uppkom, utan några särskilda föreskrifter och förbindelsekontoret gavs inte några särskilda uppgifter vad gäller samarbetet mellan övervakande myndigheter. När det gäller artikel 4.1 i utstationeringsdirektivet menade regeringen (prop. 1998/99:90 s. 31 f.) att det var rimligt att tolka den bestämmelsen som att förbindelse- kontoren skulle ge information om vilka arbets- och anställningsvillkor som ska gälla för utstationerade arbetstagare och att förbindelsekontoret uttryckligen skulle åläggas att ge information om det svenska kollektiv- avtalssystemet. Förbindelsekontoret skulle känna till vilka förbindelse- kontor som finns i stater inom EES och vid behov samarbeta med dessa. Nya bestämmelser om administrativt samarbete Prop. mellan myndigheter i utstationeringslagen Regeringens förslag: Det ska införas bestämmelser om administrativt samarbete mellan myndigheter i utstationeringslagen. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock föreslagit att även skyldigheten för myndigheterna att använda ska regleras i utstationeringslagen. Remissinstanserna: Akademikers (), Kommunala Företagens och tillstyrker förslagen rörande samarbete. och ställer sig positiva till att kraven vad gäller administrativt samarbete införs i författning. har inga synpunkter i denna del. Arbetsdomstolen anser att det bör övervägas om och i vilken utsträckning de aktuella bestämmelserna behöver finnas i ut- stationeringslagen eller om de eller delar av dem inte hellre kan införas i förordning. Övriga remissinstanser berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag Samarbete mellan medlemsstaternas myndigheter är en viktig förutsätt- ning för att förbättra och öka enhetligheten i genomförandet, tillämp- ningen och efterlevnaden av utstationeringsdirektivet. Tillämpnings- direktivets bestämmelser i artikel 6 och 7 omfattar bl.a. skyldigheter att på olika sätt lämna en utländsk myndighet ömsesidigt bistånd, att inom vissa tidsfrister besvara informationsförfrågningar och att i vissa fall lämna underrättelse till en utländsk myndighet. Dessa bestämmelser är både konkreta och detaljerade. Den reglering som finns i 9 § ut- stationeringslagen om skyldighet att samarbeta med motsvarande förbindelsekontor inom EES och i är inte till- räcklig. Regeringen anser att det krävs ytterligare författningsreglering. Delvis rör det sig om lagreglering. Vissa av bestämmelserna riktar sig emellertid bara till de tillämpande myndigheterna i medlemsstaterna och kan genomföras genom reglering i förordningsform. Vidare innehåller tillämpningsdirektivet bestämmelser som inte kräver särskilda genom- förandeåtgärder eller att de genomförs genom författning. I artikel 8 i tillämpningsdirektivet finns t.ex. bestämmelser riktade till medlems- staterna och kommissionen som rör vissa kompletterande åtgärder. Inte heller artikel 6.10 i tillämpningsdirektivet kräver några särskilda genom- förandeåtgärder. IMI-förordningen är direkt tillämplig. Det krävs således inga genomförandeåtgärder för att förordningens bestämmelser ska gälla i . Några utgångspunkter när det gäller regleringen av det administrativa samarbetet Bestämmelser om administrativt samarbete mellan myndigheter finns även i andra EU-direktiv, t.ex. i tjänstedirektivet som genomförts i 2016/17:107 svensk rätt bl.a. genom lagen (2009:1079) om tjänster på den inre mark- naden. Regeringen delar i huvudsak utredningens bedömning att tillämpnings- direktivets bestämmelser i dessa delar bör regleras i svensk rätt på lik- nande sätt som tjänstedirektivet genomförts i svensk rätt. Det innebär att de viktigaste principerna och de bestämmelser som kräver lagform bör genomföras genom lag och att kompletterande bestämmelser sedan bör införas genom förordning. De nya lagbestämmelserna om administrativt samarbete bör föras in i utstationeringslagen eftersom utstationerings- lagen redan innehåller vissa bestämmelser om samarbete mellan för- bindelsekontor. Arbetsdomstolen har lämnat synpunkten att det bör övervägas om vissa av de föreslagna bestämmelserna ska placeras i lag eller förordning. Regeringen gör här följande överväganden. En utgångspunkt bör vara att regleringen ska vara överskådlig men att utstationeringslagen inte i onödan ska tyngas med nya bestämmelser. Vissa bestämmelser som hade kunnat placeras i förordning bör dock införas i utstationeringslagen om det bedöms vara mer konsekvent utifrån lagens befintliga struktur och om bestämmelserna där bidrar till att ge en bättre förståelse för lagen och en tydligare helhetsbild av systemet. Ytterligare en utgångspunkt är att regleringen bör vara tillräckligt flexibel, i första hand mot bakgrund av IMI-systemets krav. När det t.ex. gäller har utredningen med hän- visning till systematiken i lagen om tjänster på den inre marknaden före- slagit att skyldigheten för myndigheterna att använda bör lag- regleras, trots att det i och för sig är möjligt att reglera frågan i förord- ningsform. Regeringen gör i denna del en annan bedömning, mot bak- grund av vad som ovan sägs om att inte i onödan tynga lagen med nya bestämmelser. Skyldigheten att använda bör alltså inte lagregleras. ska vara behörig myndighet Regeringens förslag: ska vara behörig myndighet vid bistånd enligt utstationeringslagen. Regeringen ska kunna utse ytterligare myndigheter till att vara behöriga myndigheter. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I utredningen föreslås dock en bestämmelse om definition av vad som avses med behörig myndighet. Remissinstanserna: () och tillstyrker förslaget att ska utses till behörig myndighet. anser att andra myndigheter kan behöva kopplas till det administrativa samarbetet. även utredningens förslag att i utstationeringslagen införa en definition av behörig myndighet. Vidare delar TCO utredningens bedömning att det endast är de myndigheter och organ som genom författning uttryckligen utses vara behöriga myndigheter som bör omfattas av definitionen och att arbetsmarknadens parter ska falla utanför denna definition. och () delar utredningens bedömning att arbetsmarknadens parter inte ska utses till Bland annat betonar vikten av ett utvecklat samarbete mellan och arbetsmarknadens parter. 2016/17:107 anser att ett sådant samarbete bör uppmuntras och ske på frivillig basis. i (LO) anser att bör ges i uppdrag att samråda med arbetstagarorganisationerna för att möjliggöra arbetet med att motverka social dumping på svensk arbetsmarknad. anger att myndigheten inte har tagit ställning i frågan om huruvida arbetsmarknadens parter bör utses till aktörer som kan delta i det administrativa samarbetet i , men att det kan finnas anledning att titta närmare på frågan. menar att det vore lämpligt om även arbetsmarknadens parter ingick i IMI-samarbetet. Myndigheten påpekar vidare att det administrativa samarbetet kan komma att ställa krav på resurser och kompetens inom verket och att en svarstid kan vara svår att hålla. anger att det får förut- sättas att nödvändig kompetens och resurser för att fullgöra de nya upp- gifterna tillförs . Övriga remissinstanser berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 3 i tillämpningsdirektivet ska medlemsstaterna utse en eller flera behöriga myndigheter, som kan inbegripa de förbindelsekontor som avses i utstationeringsdirektivet. Behörig myndighet definieras i artikel 2 a i tillämpningsdirektivet som en myndighet eller ett organ, som av en medlemsstat har utsetts för att utföra uppgifter enligt utstationerings- direktivet eller tillämpningsdirektivet. När medlemsstaterna utser sina behöriga myndigheter ska de enligt artikel 3 i tillämpningsdirektivet vederbörligen beakta behovet av att uppgiftsskyddet upprätthålls vid informationsutbyte och att eventuellt berörda fysiska och juridiska personers lagstadgade rättigheter respekteras. Medlemsstaterna ska ha det yttersta ansvaret för att uppgiftsskyddet upprätthålls och för att berörda personers lagstadgade rättigheter respekteras och ska inrätta lämpliga mekanismer för detta. Endast myndigheter bör vara behöriga myndigheter Regeringen instämmer i utredningens tolkning av artikel 3 i tillämp- ningsdirektivet att det endast är de myndigheter och organ som uttryck- ligen utses att vara behöriga myndigheter som omfattas av definitionen i artikel 2 a. Av tillämpningsdirektivet följer att de behöriga myndigheterna har både rättigheter och skyldigheter. Även andra organ än myndigheter, såsom t.ex. arbetsmarknadens parter, kan utses till behöriga myndigheter. Utredningen har gjort bedömningen att endast myndigheter bör utses till behöriga myndigheter enligt tillämpningsdirektivet. Utredningen har dessutom påpekat att det, för det fall man skulle välja att frångå en myndighetsstruktur för samarbetet, skulle krävas en djupare analys av följderna för gällande svensk rätt, t.ex. när det gäller bestämmelserna om offentlighet och sekretess. Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig i frågan, däribland och TCO, delar denna bedömning. 2016/17:107 föreningen tar avstånd från tanken att den ska utses till behörig myndig- het. har inte tagit ställning i frågan om huruvida arbetsmarknadens parter bör utses till aktörer som kan delta i det administrativa samarbetet i men påpekar att det kan finnas anledning att titta närmare på frågan, eftersom tillämpningsdirektivet ställer tydliga krav på vilka typer av förfrågningar och begäranden om åtgärder som medlemsstaterna kan skicka till varandra. () anser att övervägande skäl talar för detta ställningstagande och för att arbetsmarknadens parter inte i en institutionaliserad roll ska ha sådana uppgifter som följer av att utses till behörig myndighet. Regeringen delar i likhet med , och bedömningen att endast myndigheter bör utses till behöriga myndigheter enligt tillämpningsdirektivet. ska vara behörig myndighet är förbindelsekontor för utstationeringsfrågor och tillsynsmyndighet för arbetsmiljö- och arbetstidslagstiftning och för bestämmelserna om arbetsgivares anmälningsskyldighet vid ut- stationering. Regeringen anser liksom utredningen att bör utses till behörig myndighet enligt tillämpningsdirektivet när det gäller det administrativa samarbetet enligt utstationeringslagen. Arbets- miljöverket har ett uppdrag enligt utstationeringslagen att, i egenskap av förbindelsekontor, bl.a. samarbeta med andra myndigheter när det gäller utstationering. Det får förutsättas att myndigheten redan utför liknande uppgifter som de som föreslås tillkomma. () och betonar vikten av ges resurser att fullgöra ett sådant utökat uppdrag. Det kan inte uteslutas att de nya uppgifter som följer av att vara behörig myndighet, inte minst mot bakgrund av de korta tidsramarna för besvarande av vissa förfrågningar, kan komma att kräva ytterligare resurser och kompetens. anslag har dock förstärkts betydligt . Regeringen förutsätter att eventuella behov av utökade resurser får hanteras inom ramen för det utökade anslaget. I 6 § förvaltningslagen (1986:223) finns allmänna bestämmelser om myndigheternas skyldighet att samverka genom att lämna varandra hjälp inom ramen för den egna verksamheten. Det är, som utredningen anger, möjligt att det inte behövs ytterligare reglering för att se till att berörda myndigheter förser med den information som kan komma att behövas för att myndigheten ska kunna fullgöra sitt uppdrag som behörig myndighet. Mot bakgrund av att det bl.a. är fråga om mycket korta tidsfrister som gäller för besvarande av vissa informations- förfrågningar är det dock enligt regeringens mening inte uteslutet att även andra myndigheter, såsom t.ex. Transportstyrelsen eller Skatte- verket, kan behöva kopplas till detta samarbete. Eftersom IMI-systemet är under uppbyggnad är det emellertid lämpligt att avvakta utvecklingen innan ställning tas till om fler myndigheter ska utses till behöriga myndigheter enligt tillämpningsdirektivet. Regeringen anser att det är viktigt att systemet med behöriga myndigheter utformas på ett ändamålsenligt och tillräckligt flexibelt sätt. Om det skulle uppstå problem i den praktiska tillämpningen, bör regeringen, som utredningen . 2016/17:107 föreslår, ha möjlighet att snabbt kunna utse fler behöriga myndigheter. Samarbete mellan och arbetsmarknadens parter Arbetsmarknadens parter bör som ovan anförts inte utses till behöriga myndigheter, men som t.ex. TCO anför kan det finnas en önskan från den behöriga myndighetens sida och arbetsmarknadens parter att informera varandra och ställa frågor med anledning av IMI-arbetet. Ett sådant in- formationsutbyte kan t.ex. gälla frågan om var ett företag är etablerat. TCO menar att detta bör uppmuntras och ske på frivillig basis. Även betonar vikten av ett utvecklat samarbete mellan och arbetsmarknadens parter så att relevant information kan fås i syfte att övervaka och kontrollera utstationerade arbetstagares arbets- och anställ- ningsvillkor. konstaterar att de frågor som verket får genom i allmänhet brukar handla om anställningsvillkor och lön, dvs.