prop · H403218 · 2017-08-30 00:00:00 — Att införa en sådan möjlighet ligger i linje med vad som gäller för en ansökan om rättslig hjälp enligt 2 kap. 5 § lagen om internationell rättslig hjälp. Regeringens förslag: Om en utredningsorder till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om erkännande och verkställighet, ska den andra statens myndighet ges möjlighet att komma in med komplettering. Regeringens bedömning: Några uttryckliga regler om samråd bör inte föras in i lagen. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I pro- memorian föreslås en bestämmelse i lag om att åklagaren eller tingsrätten ska samråda med den andra statens behöriga myndighet bl.a. när det kan antas att utfärdandet av utredningsordern inte är nödvändigt eller pro- portionerligt. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot promemorians förslag. och tingsrätter har vissa synpunkter på förslaget om samråd. efterfrågar också en tydligare reglering avseende den tid inom vilken komplettering ska ske. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I avsnitt 8.4.3 före- slår regeringen att om utredningsordern till form och innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om erkännande och verkställighet, bör den inte heller erkännas och verkställas. Innan ett sådant beslut fattas måste dock den andra statens behöriga myndighet ges tillfälle att komplettera utred- ningsordern, vilket får anses följa av artikel 16.2 a i direktivet. Det kan röra sig om ofullständiga uppgifter om den åtgärd som ska vidtas eller att det saknas uppgifter om vilka gärningar som utredningsordern avser. Andra brister kan vara att det finns tveksamheter om huruvida rätt Prop. 2016/17:218 myndighet har utfärdat eller godkänt utredningsordern eller om det rör sig om ett förfarande som anges i artikel 4. Utgångspunkten är dock att de uppgifter som finns i utredningsordern i detta avseende ska godtas. Regeringen anser att bestämmelserna angående begäran om komplette- ring på grund av brister i utredningsordern bör utformas efter mönster av motsvarande regler i t.ex. 3 kap. 7 § lagen om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder. Att i lagen närmare specificera vilka brister som ska medföra behov av komplettering, anser regeringen inte vara nöd- vändigt. Innan en begäran om komplettering översänds, kan det vara lämpligt att åklagaren eller tingsrätten samråder med myndigheten i den andra staten för att reda ut eventuella frågetecken eller för att ge utfärdande myndighet möjlighet att återkalla utredningsordern. I promemorian före- slås en bestämmelse om obligatoriskt samråd med den utländska myndig- heten i de fall det kan antas finnas brister i fråga om bl.a. proportionalitet och kravet på att åtgärden ska kunna vidtas i den utfärdande staten. Bestämmelsen baserar sig på artikel 6.3. in- stämmer i att samrådet bör regleras i lag, men anser att även syftet med samrådet bör framgå. anser att direktivet inte ställer upp ett obligatoriskt krav på samråd, och regeringen delar den bedöm- ningen. Vidare anser regeringen att frågan om samråd med den andra statens behöriga myndighet kan regleras i förordning och även avse andra frågor som kan behöva klargöras mellan myndigheterna. När en begäran om komplettering översänds till den andra statens myndighet bör, som påpekas av , direktivets krav på skyndsam handläggning beaktas. Det är dock förenat med svårigheter att i lagtexten närmare reglera i vilka situationer åklagaren eller tings- rätten ska vara mer generös vad gäller tidsramen. Handläggande åklagare eller tingsrätt bör i stället utifrån omständigheterna i det enskilda fallet ta ställning till hur den andra statens myndighet ska få på sig att komma in med en komplettering. 8.5.8Tillfälligt överförande av en frihetsberövad person Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser i lag om att inhämta yttrande från den svenska myndighet som ansvarar för verkställigheten av frihetsberövande i behöver inte föras in. Promemorians förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse i lag om inhämtande av yttrande från den svenska myndighet som ansvarar för verkställigheten av frihetsberövandet i . Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna godtar eller in- vänder inte mot förslagen. och Ekobrottsmyndig- heten anser att det för häktade med restriktioner som begärs överförda till eller från , bör kunna uppställas villkor om att restriktionerna ska gälla för överförandet av den frihetsberövade. Åklagarmyn- digheten pekar också på möjligheterna till uppskov om den frihets- berövade personen behövs i en brottsutredning i . 2016/17:218 Skälen för regeringens bedömning: En utredningsorder som sänds över till kan innebära att en person som är frihetsberövad i tillfälligt överförs till en annan medlemsstat eller att en person som är frihetsberövad i den utfärdande staten förs över till . Enligt regeringens förslag ska en sådan order handläggas av åklagare (se avsnitt 8.5.1). Vidare föreslås att erkännande av en order som avser till- fälligt överförande av en person från till en annan stat endast får ske om den frihetsberövade personen samtycker till överförandet eller, om samtycke inte lämnas, det ändå är lämpligt (se avsnitt 8.3.2). I pro- memorian föreslås en bestämmelse i lag att ett yttrande ska inhämtas från den svenska myndighet som ansvarar för verkställigheten av frihets- berövandet i . I de fall är utfärdande stat gör regeringen den bedömningen att kravet på att inhämta ett yttrande kan regleras i för- ordning. Regeringen gör samma bedömning i nu aktuella fall. I lagråds- remissen föreslår regeringen en bestämmelse om att åklagaren ska in- hämta den frihetsberövades inställning till ett tillfälligt överförande. Lag- rådet anser att den kan utgå. Regeringen instämmer i detta. Inhämtande av personens inställning till ett överförande kan i stället regleras i förordning. I mån av behov kan även uppgifter från den frihetsberövades lagliga ställföreträdare inhämtas (jfr artiklarna 22.3 och 23.2). och lyfter frågan om vad som gäller beträffande restriktioner för häktade när en person tillfälligt förs över till eller från . I denna fråga hänvisas till regeringens överväganden i avsnitt 7.7.5, som avser de fall en europeisk utrednings- order utfärdas i för ett tillfälligt överförande av en frihetsberövad person till eller från . Det kan dock särskilt påpekas att omstän- digheten att i beslutade restriktioner inte kan upprätthållas under frihetsberövandet i den andra staten, inte utgör grund för att vägra er- kännande och verkställighet av utredningsordern. Däremot kan det, såsom påpekar, utgöra skäl för att skjuta upp frågan om erkännande, eftersom överförandet i en sådan situation riskerar att skada en pågående utredning (se avsnitt 8.7.4). I artiklarna 22 och 23 finns bestämmelser om att den som tillfälligt förs över ska hållas fortsatt frihetsberövad och om avräkning av den tid som personen är frihetsberövad i en annan medlemsstat. Vidare finns bestämmelser om immunitet, transitering och kostnader. För dessa frågor hänvisas till avsnitt 9.3. Till det avsnittet hänvisas även när det gäller frågor om transporter i av den frihetsberövade personen. 8.5.9Särskilda formkrav och förfaranden Regeringens förslag: Om det anges i utredningsordern att något särskilt formkrav eller särskilt förfarande ska iakttas vid verkställig- heten av utredningsordern, ska det tillgodoses om det inte strider mot grundläggande principer i den svenska rättsordningen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. rätten över och efterfrågar ett klargörande för tillämp- ningen av den föreslagna bestämmelsen när en utredningsorder avser ett vittnesförhör med en person som är att anse som närstående enligt svensk rätt. efterfrågar också en närmare vägledning av vad som avses med grundläggande principer i den svenska rättsordningen. Skälen för regeringens förslag: Vid verkställighet av en utrednings- order är utgångspunkten i artikel 9.1 att det förfarande som gäller i den verkställande staten ska tillämpas. Artikel 9.2 innebär att den myndighet som utfärdar utredningsordern kan begära att särskilda formaliteter och förfaranden ska iakttas vid verkställigheten av den specifika utrednings- åtgärden (se bilaga A till direktivet, avsnitt I1). Den verkställande myndigheten ska rätta sig efter detta, om inte annat föreskrivs i direktivet och under förutsättning att sådana formaliteter och förfaranden inte strider mot de grundläggande rättsprinciperna i den verkställande staten. I 2 kap. 11 § lagen om internationell rättslig hjälp finns en regel med motsvarande innebörd. Syftet med bestämmelsen är att kunna iaktta vissa krav som gäller i den andra statens rättsordning för att den bevisning som inhämtas i även ska kunna användas i den andra statens brott- målsprocess (se prop. 1999/2000:61 s. 99). Det kan röra sig om att den som berörs av en åtgärd ska ha tillfälle att yttra sig innan en åtgärd vidtas, att vissa handlingar ska företes för att den aktuella handlingen ska kunna åberopas som bevis i den andra staten eller att försvarare ska närvara vid ett förhör. Regeringen delar bedömningen i promemorian att en motsvarande bestämmelse bör införas i den nya lagen. Den bör dock formuleras mer i enlighet med artikel 9.2 i direktivet. Utgångspunkten bör vara att den ansökande statens begäran om att ett visst formkrav eller förfarande ska iakttas normalt ska följas och att det endast i undantagsfall, som närmast är av ordre public-karaktär, bör förekomma att begäran avslås (jfr prop. 1999/2000:61 s. 100 f.). Det avgörande bör således inte vara om form- kravet eller förfarandet är reglerat på annat sätt eller inte alls i , utan hur de förhåller sig till grundläggande principer som den svenska rättsordningen kan sägas utgå från. Ett exempel på en viktig grundläggande princip i den svenska rätts- ordningen är förbudet att höra en misstänkt eller tilltalad under ed med hänsyn till att en person inte ska straffas för att han eller hon försöker skydda sig själv. En begäran om att höra en tilltalad under ed inför svensk domstol bör således inte accepteras. Som ett ytterligare skäl för att vägra att godta en sådan begäran kan nämnas att det för menedsansvar förutsätts att skyldigheten att avlägga ed följer av lag, som svensk domstol inte bör ålägga någon att avge sin utsaga under en ed som inte kan grunda straffansvar enligt svensk rätt. Av samma skäl, dvs. att något straffansvar inte kan utkrävas vid svensk domstol, bör en be- gäran om att under ed höra en målsägande eller annan som enligt svensk lag inte ska avlägga ed, avslås (jfr NJA 1984 s. 851). Vidare bör en be- gäran om att ett åklagarlett förhör under förundersökning ska ske under ed inte kunna godtas, bl.a. med hänsyn till att ed endast kan avläggas inför domstol och att skyldighet att avlägga ed ska följa av lag för att grunda menedsansvar. Det kan heller aldrig bli aktuellt att tillämpa ett förfarande som strider mot regeringsformen eller angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- heterna. Vad gäller det exempel som Hovrätten över och tar upp om en anhörigs rätt att vägra vittna, föreslår regeringen i avsnitt 2016/17:218 8.7.6 att den som ska höras eller annars fullgöra något har rätt att vägra, om stöd för det finns i svensk lag eller i den utfärdande statens lag. Denna rättighet bör inte kunna inskränkas av en begäran om att ett särskilt förfarande ska iakttas. Av artikel 9.6 framgår även att myndigheterna får samråda med varandra i frågor relaterade till en begäran om särskilda formkrav och förfaranden. Kan det begärda förfarandet inte tillämpas bör, om det är möjligt, samråd ske med den andra medlemsstatens myndighet innan beslut meddelas i frågan. På så sätt får myndigheten i den andra staten möjlighet att justera begäran i utredningsordern eller att återkalla ordern. Vidare ska den andra staten, enligt artikel 16.2 c, informeras om beslut att avslå en begäran om särskilda formkrav och förfaranden. Om sådant samråd och om underrättelseskyldighet kan föreskrivas i förordning. Tidsfrister för beslut i fråga om erkännande och Regeringens förslag: Ett beslut i fråga om erkännande och verk- ställighet ska meddelas skyndsamt. Beslutet ska dock alltid meddelas efter det att behörig åklagare eller tingsrätt tagit emot Om det finns särskilda skäl får beslut meddelas senast efter mottagandet. Om en utredningsorder har över- sänts enligt artikel 32 i direktivet, ska beslut om möjligt meddelas Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. promemorian föreslås uttryckliga bestämmelser om att tidsfristen inte börjar löpa förrän eventuella kompletteringar inkommit, att beträffande beslag ska beslut, om möjligt, meddelas samt att den andra statens särskilda önskemål om brådskande beslut ska beaktas. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslagen. efterfrågar ett förtydligande av begreppet ”om möjligt” och av vilka krav regleringen i fråga innebär för domstolens organisation, exempelvis om domstolen förväntas pröva en sådan begäran utanför kontorstid. Skälen för regeringens förslag: Den verkställande myndigheten ska enligt artikel 12.1 fatta beslut om erkännande och verkställighet och vidta utredningsåtgärden lika skyndsamt och med samma prioriteringsgrad som för ett liknande inhemskt ärende och under alla omständigheter inom de tidsfrister som anges i direktivet. I artikel 12.3 föreskrivs att beslut ska fattas , men efter mottag- andet av utredningsordern. Fristen kan enligt artikel 12.5 under vissa omständigheter förlängas med . För handläggningen av ett ärende om en utredningsorder bör gälla, i likhet med 2 kap. 10 § i lagen om internationell rättslig hjälp, ett gene- rellt krav på skyndsamhet. Därutöver bör, såsom föreslås i promemorian, i lag föreskrivas att ett beslut i fråga om erkännande och verkställighet under alla omständigheter ska meddelas från det att utred- ningsordern mottogs av behörig myndighet. En begäran från myndig- heten i den andra staten enligt artikel 12.2 om att beslut ska meddelas med särskild skyndsamhet, ska så långt som möjligt tillmötesgås, vilket Prop. 2016/17:218 tillgodoses genom det generella skyndsamhetskravet som föreslås. Någon särskild bestämmelse om detta behöver därför, enligt regeringens mening, inte införas i lagen. Direktivet innehåller inte någon särskild bestämmelse om att tidsfristen får skjutas upp om den verkställande myndigheten har begärt komplette- ringar på grund av formella brister i utredningsordern (jfr t.ex. artikel 12.4 i rambeslutet om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder). Det bör därför inte föras in en uttrycklig bestämmelse i lagen om att tids- fristen börjar löpa först när komplettering inkommit. Däremot kan fristen i en sådan situation skjutas upp med stöd av bestämmelserna i artikel 12.5. Enligt den artikeln kan den ordinarie tidsfristen förlängas med om det i ett enskilt fall inte är möjligt att meddela beslut inom den ordinarie fristen. Detta bör framgå av den nya lagen. Den underrättelseskyldighet som enligt artikel 12.5 åligger åklagare eller domstol när beslut inte kan meddelas , behöver enligt regeringens bedömning inte regleras i lag utan kan i stället framgå av förordning. En utredningsorder som avser provisoriska åtgärder enligt artikel 32 syftar till att bevismaterial inte förstörs, omvandlas, flyttas, överlämnas eller bortskaffas. För att uppnå det syftet föreskrivs i artikel 32.2 att ett beslut om att vidta åtgärden ska meddelas , om det är möjligt. I promemorian föreslås en bestämmelse om att beslut ifråga om erkännande och verkställighet av en utredningsorder för beslag ska meddelas efter det att utredningsordern mottagits. Regeringen anser också att en frist för att meddela ett beslut bör införas i lagen. Till skillnad från bedömningen i promemorian anser regeringen dock att en åtgärd enligt artikel 32 även kan avse andra åtgärder än enbart bevisbeslag (se avsnitt 7.5). Bestämmelsen bör därför justeras för att omfatta andra åtgärder än enbart beslag. Omvänt innebär regeringens förslag att ett beslut i de fall utredningsordern avser beslag kan meddelas enligt den huvudregel som föreslås ovan, i de fall den andra staten inte använt sig av artikel 32. Frågor om tidsfrister vad gäller verkställigheten av en utredningsorder behandlas i avsnitt 8.7.3. Beträffande de förtydliganden som efterfrågar kan konstateras att tidsfristen om att meddela beslut kommer endast åklagaren att behöva tillmötesgå. Detsamma gäller de tidsfrister som föreslås beträffande verkställighet av en åtgärd enligt artikel 32. Först därefter blir det, om åtgärden har verkställts som beslag, aktuellt för rätten att pröva beslaget. I avsnitt 8.7.11 föreslår regeringen också en annan ordning för prövning av beslag än den som föreslås i promemo- rian. 8.5.11Vidtagande av en annan åtgärd än den begärda Regeringens förslag: Vid prövningen av om en utredningsorder ska erkännas eller verkställas i får den utredningsåtgärd som anges i utredningsordern ersättas med en annan åtgärd som ger mot- svarande resultat. 2016/17:218 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslaget. anser att bestämmelsen om att en annan åtgärd ska vidtas i stället för den begärda är oklar och efterfrågar förtydliganden av när det kan bli aktuellt. Skälen för regeringens förslag: I artikel 10.3 föreskrivs en möjlighet för en verkställande myndighet att vidta en annan utredningsåtgärd än den som angetts i utredningsordern om den ger samma resultat, men med mindre ingripande åtgärder än den ursprungliga. En annan åtgärd kan också, enligt artikel 10.1 b, vidtas om den begärda inte skulle vara till- gänglig i ett liknande inhemskt ärende. Innan den verkställande myndig- heten beslutar om en alternativ åtgärd ska den utfärdande myndigheten informeras (artikel 10.4). Den sistnämnda myndigheten ska få möjlighet att komplettera eller återkalla utredningsordern. Regeringen delar den bedömning som görs i promemorian att det i den nya lagen bör införas en bestämmelse om att en annan åtgärd kan vidtas. I promemorian föreslås att det ska krävas att den alternativa åtgärden ger samma resultat som den åtgärd som anges i utredningsordern. Rege- ringen anser dock att det är tillräckligt att ställa upp ett krav på att mot- svarande resultat ska uppnås genom den alternativa åtgärden. Informa- tionsskyldigheten som föreskrivs i artikel 10.4 kan regleras i förordning. Syftet med bestämmelsen är att inte använda mer tvångsåtgärder än vad som är nödvändigt och att en åtgärd som enligt svensk rätt är tillgänglig ska väljas än den begärda, om ändå motsvarande resultat uppnås. efterlyser vissa exempel på när bestämmelsen kan bli tillämplig. Ett sådant exempel är inhämtande av information om bank- konton och banktransaktioner (se artiklarna 26 och 27). I vissa medlems- stater inhämtas dessa uppgifter genom beslag eller motsvarande tvångsåt- gärd. I behöver en åklagare inte tillgripa husrannsakan och beslag, utan kan vända sig till den bank som avses och med stöd av i lag föreskriven uppgiftsskyldighet för banken ifråga, få ut de uppgifter som efterfrågas. I avsnitt 8.3.6 föreslår regeringen att denna uppgiftsskyldig- het även ska gälla ärenden enligt den lag som föreslås. Bestämmelsen kan också bli tillämplig när utredningsordern avser ett förhör vid domstol med en person som är och hinder mot att vidta åtgärden före- ligger enligt 36 kap. 4 § . I en sådan situation får förhöret, om övriga förutsättningar är uppfyllda, i stället hållas vid Polis- myndigheten av en för ändamålet särskilt utbildad person. Även andra situationer torde kunna uppstå där en alternativ utredningsåtgärd kan till- gripas, men ändå ge motsvarande resultat (se författningskommentaren). 8.5.12Uppgifter ur belastnings- och misstankeregistret Regeringens bedömning: Åklagarens och domstolens behov av att få tillgång till uppgifter ur belastnings- och misstankeregistret vid hand- läggning av ärenden om erkännande och verkställighet av en utred- ningsorder tillgodoses genom befintlig lagstiftning. Promemorians förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse i den Prop. 2016/17:218 nya lagen om åklagares och domstolars tillgång till uppgifter ur belast- nings- och misstankeregistret. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens bedömning: I avsnitt 8.4.3 föreslås att en tidigare meddelad dom kan utgöra hinder mot att erkänna och verkställa en utredningsorder. Vidare bör åklagare och domstol kunna meddela uppskov med att verkställa en utredningsorder, bl.a. om en verkställighet skulle inverka menligt på en pågående utredning eller lagföring (se avsnitt 8.7.4). För att kunna bedöma om det på grund av en dom som har meddelats i (eller i en annan medlemsstat) finns hinder mot erkännande och verkställighet eller om det finns skäl för uppskov behöver åklagare och domstol ha tillgång till uppgifter ur belastnings- och misstankeregister. I promemorian görs bedömningen att befintlig lagstiftning inte ger åklagare och domstol möjlighet att inhämta sådana uppgifter för nu aktuellt ändamål. I promemorian föreslås uttryckliga bestämmelser i den nya lagen. Regeringen delar bedömningen i promemorian att en prövning av om en utredningsorder ska erkännas och verkställas i , inte kan hän- föras till sådan verksamhet som avses i 2 § lagen (1998:620) om belast- ningsregister och 2 § lagen (1998:621) om misstankeregister. Enligt dessa bestämmelser kan åklagare och domstol få del av uppgifter ur registren i fråga, om informationen behövs för beslut om förundersök- ning, utfärdande av strafföreläggande eller åtal respektive verksamhet hos allmänna domstolar för straffmätning och val av påföljd. Av nämnda lagar framgår dock att uppgifter även ska lämnas ut ur belastnings- registret och misstankeregistret om det begärs av en myndighet, i den utsträckning regeringen föreskriver det för vissa slag av ärenden eller ger tillstånd till det för ett särskilt fall (6 § första stycket 4 lagen om belastningsregister och 5 § första stycket 2 lagen om misstankeregister). Enligt förordningarna till de aktuella lagarna kan bl.a. åklagarmyndig- het och domstolart i en rad olika typer av mål och ärenden få ut uppgifter ur respektive register (se 10 § förordningen [1999:1134] om belastnings- register samt 3 och 4 §§ förordningen [1999:1135] om misstankeregis- ter). Regeringen anser att en lämpligare lösning än att införa en särskild bestämmelse i den nya lagen är att i nämnda förordningar göra de tillägg som är nödvändiga för att åklagare och domstolar i de aktuella ärendena ska få tillgång till uppgifter ur belastnings- och misstankeregister. Regeringens förslag: Om förutsättningar finns för att erkänna och verkställa utredningsordern, ska beslut meddelas om att verkställighet ska äga rum (verkställbarhetsförklaring). Verkställbarhetsförklaringen ska innehålla uppgift om vilken eller vilka utredningsåtgärder som ska verkställas. Av förklaringen ska det i förekommande fall även framgå om ett särskilt formkrav eller förfarande ska iakttas, andra uppgifter av betydelse för verkställigheten av åtgärden och hur en verkställbar- Beslut i fråga om erkännande och verkställighet ska innehålla skälen för beslutet. Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om samråd behöver inte föras in i den nya lagen. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås fler uppgifter som en verkställbarhetsförklaring ska innehålla. Vidare föreslås bestämmelser om samråd i vissa fall. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. pekar på några viktiga utgångspunkter när domstolar ska samråda med myndigheter i andra medlemsstater.