prop · H403191 · 2017-05-18 00:00:00 — 2011/12:60 s. 92. att det , precis som tidigare, bara är beslut om avvisning med omedelbar verkställighet enligt 8 kap. 19 § UtlL som täcks av 10 kap. 2 § första stycket UtlL. , som enligt 12 kap. 6 § UtlL är direkt verkställbart utan något särskilt förordnande, faller alltså utanför tillämpningsområdet. I stället gäller då 10 kap. 2 § andra stycket UtlL. Det betyder att det krävs ett misslyckat verkställighetsförsök innan det finns förutsättningar att ta ett barn i förvar med anledning av beslut om av- Behovet av att i undantagsfall ta ett barn i förvar för att genomföra en avvisning med omedelbar verkställighet måste anses vara detsamma oavsett om det är eller som fattat beslutet om avvisning. När fattar ett beslut om avvisning är det fråga om en situation då barnet kanske inte ens har tillåtits att resa in i landet eller enbart har vistats här en . Barnet har då inte hunnit etablera sig i samhället och förväntningarna på att få stanna i landet har inte hunnit växa fram i samma omfattning som då barnet eller familjen befunnit sig i landet under en längre tids prövning av sina skäl att få stanna kvar här. Det handlar också om situationer där barnet har rest in eller försöker resa in i av andra skäl än ett behov av skydd. Att under sådana omständigheter – innan förvar kan övervägas – kräva att det först skett ett misslyckat verkställig- hetsförsök, med den psykiska påfrestning det regelmässigt måste innebära för barnet, kan inte anses vara lämpligt. I den speciella situation som gäller vid direktavvisning av barn som beslutas av måste i stället en möjlighet att, liksom är fallet när fattar ett beslut om att ett avvisningsbeslut får verkställas , direkt ta barnet i förvar anses öka förutsättningarna för att barnet kan förberedas på lämpligt sätt inför verkställigheten och att den ska ske på ett humant och värdigt sätt. Sammanfattningsvis är det därför inte lämpligt att förutsättningarna för att ta ett barn i förvar är beroende av vilken myndighet som har fattat ett beslut som kan verkställas . visning bör därför ge upphov till samma möjlighet till förvarstagande som ett beslut där har förordnat att avvisningsbeslutet En ändring med denna innebörd föreslås därför i 10 kap. 2 § första stycket UtlL. Förvarsenhetens personal, som kommer att ansvara för barnet oavsett om det är eller Prop. 2016/17:191 som fattat förvarsbeslutet, är van att hantera liknande situationer och kan utgöra ett stöd för barnet som befinner sig i en utsatt situation. I övrigt bör förutsättningarna för att ta ett barn i förvar inte förändras. Det ska fortfarande krävas att risken är uppenbar att barnet annars håller sig undan och därigenom äventyrar en verkställighet som inte bör fördröjas och att det inte är tillräckligt att i stället ställa barnet under uppsikt. En utgångspunkt är att barn inte i onödan ska utsättas för tvångsåtgärder och att barnets bästa i enlighet med särskilt ska beaktas. Det är därför av vikt att bestämmelsen tillämpas med särskild restriktivitet när det gäller barn. I första hand ska andra åtgärder vidtas i form av t.ex. information och motiverande samtal. Om ett förvarstagande ändå måste ske ska tvångsåtgärder, när barn berörs, genomföras med särskild försiktighet och på ett barnanpassat sätt, med hänsyn till det enskilda barnets situation och erfarenheter. Mot bakgrund av det anförda delar inte regeringen den oro som några remissinstanser framför om att den föreslagna ändringen kommer att innebära en försämring för barn. 8Säkerhetspolisens möjlighet att omhänderta en utlännings pass eller andra identitetshandlingar Regeringens förslag: Säkerhetspolisen ska kunna ta om hand en utlännings pass eller andra identitetshandlingar om utlänningen ansöker om uppehållstillstånd när han eller hon kommer till eller därefter eller när ett beslut om utvisning ska verkställas. Utkastets förslag överensstämmer delvis med regeringens. Remissinstanserna: Säkerhetspolisen välkomnar förslaget att myndig- heten ges en uttrycklig möjlighet att omhänderta en utlännings pass eller andra identitetshandlingar när ett beslut om avvisning eller utvisning ska verkställas. Det bör dock i 5 § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll också göras en hänvisning till 9 kap. 4 § UtlL. Anledningen till detta är att det är av vikt att ett pass kan beslagtas inte bara inför en verkställighet av ett utvisningsbeslut, utan i processen. Skälen för regeringens förslag: När en utlänning ansöker om uppehållstillstånd när han eller hon kommer till eller därefter eller när ett beslut om avvisning eller utvisning ska verkställas får den verkställande myndigheten, med stöd av 9 kap. 4 och 5 §§ UtlL, ta hand om utlänningens pass eller andra identitetshandlingar. Dessa regler är inte tillämpliga när Säkerhetspolisen handlägger ärenden enligt lagen om särskild utlänningskontroll. Det är inte ovanligt att en utlännings passhandling försvinner på verk- ställighetsstadiet och att det på goda grunder kan antas att utlänningen 2016/17:191 själv förstört eller gjort sig av med handlingen. Det medför regelmässigt en fördröjning av verkställigheten, ibland , och medför därmed stora kostnader. I vissa fall kan verkställigheten på detta sätt helt omöjliggöras (prop. 1994/94:179 s. 70). Bestämmelsen syftar således till att hindra att en utlänning gör sig av med eller gömmer pass och andra identitetshandlingar för att hindra verkställighet av ett avvisnings- eller utvisningsbeslut. De skäl som ligger till grund för regleringen föreligger också när Säkerhetspolisen handlägger ett ärende enligt lagen om särskild utlänningskontroll eller när Säkerhetspolisen är verkställande myndighet enligt samma lag. En möjlighet även för Säkerhetspolisen att omhänderta pass eller andra identitetshandlingar bör därför införas i 5 § lagen om särskild utlänningskontroll. Säkerhetspolisen påtalar att det också förekommer att pass försvinner tidigt under processen enligt lagen om särskild utlänningskontroll. Det bör därför även enligt den lagen vara möjligt att omhänderta pass eller andra identitetshandlingar i ett tidigare skede. Placering utanför en förvarslokal av Regeringens förslag: En placering av en utlänning som hålls i förvar i en kriminalvårdsanstalt, ett häkte eller en polisarrest av transport- tekniska skäl ska inte få pågå än nödvändigt och som längst Förslaget i SOU 2011:17 överensstämmer i huvudsak med regeringens men har en något annorlunda utformning. slår en längsta tid om placering som inte får överskridas. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig särskilt i denna del, , , och Svenska Röda Korset, är positiva till förslaget. Svenska Röda Korset understryker dock att personer inte bör placeras i kriminalvård av transporttekniska skäl samt att – om det är absolut nödvändigt – det är av yttersta vikt att förvarstagandet sker i rätt tid så att tiden inte utsträcks i onödan. gäller förslaget om en tidsgräns föreslår och andra tidsgränser. Styrelsen anser att en absolut tidsgräns kan orsaka problem, framför allt i samband med storhelger och arbetsanhopning, och att en möjlighet att i undantagsfall kunna förlänga tiden vore önskvärd. Skälen för regeringens förslag: Möjligheten att placera en förvars- tagen utlänning i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest av transporttekniska skäl framgår av den generella regeln i 10 kap. 20 § Som utredningen redogör för är det förhållandevis vanligt att förvarstagna utlänningar placeras i en kriminalvårdsanstalt, ett häkte eller en polisarrest av transporttekniska skäl med stöd av 10 kap. 20 § första stycket 3 UtlL, som ger utrymme för en sådan placering om det finns Inte från något håll har ifrågasatts att det ofta finns ett Prop. 2016/17:191 behov av att använda en sådan placering i transportsituationer. Det är angeläget att en sådan placering blir så kort som möjligt eftersom den kan innebära en mer isolerad tillvaro än den vid , där dörrarna är olåsta och den förvarstagne får vistas tillsammans med andra förvarstagna. Såväl för den enskilde som för de inblandade myndigheterna är det därför otillfredsställande att lagen inte anger hur länge en placering utanför de särskilda förvarslokalerna av transporttekniska skäl får pågå. Utredningen föreslår en yttersta tidsgräns för en sådan placering. anser att det finns skäl att bestämma medan anser att ibland inte skulle vara tillräckligt. Regeringen gör för sin del följande bedömning. En tidsgräns för vistelse i en kriminalvårdsanstalt, ett häkte eller en polisarrest bör i de allra flesta fall vara tillräcklig för att en transport ska kunna genomföras. Att föreskriva är inte realistiskt, bl.a. med tanke på att finns på endast fem platser i landet och att avståndet till en förvarslokal från den plats där en utlänning omhändertas kan vara långt. Det kan också inträffa att den närmaste förvarsanläggningen är fullbelagd. Regeringen anser att det är angeläget att placeringar utanför särskilda förvarslokaler av transporttekniska skäl hålls korta och ser inte tillräckliga skäl för att, som förespråkar, införa en möjlighet att utsträcka den tillåtna tiden utöver . Regeringen instämmer därför i utredningens förslag om en högsta tillåtna tid om . Det är i sammanhanget viktigt att påpeka att barn som hålls i förvar aldrig får placeras i en kriminalvårdsanstalt, ett häkte eller en polisarrest (10 kap. 20 § tredje stycket UtlL). Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i Regeringens bedömning: Det behövs inte några Utkastets förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig i denna del. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna bör träda i kraft . Det föreslås därför att de ska träda i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Regeringens bedömning: Förslaget att tydliggöra förutsättningarna för och Säkerhetspolisens användning av tvångs- åtgärder innebär inte några ökade kostnader för myndigheterna. Möjligheterna för att direkt verkställa ett beslut på nytt och i samband med det vara handläggande myndighet i fråga om förvar samt att överlämna eller återlämna ett verkställighetsärende till bör kunna leda till en minskad administrativ Förslagen kan innebära vissa merkost- Dessa kostnader bedöms emellertid vara så begränsade att de ska hantereras inom myndighetens befintliga an- Förslaget att utvidga möjligheterna att ta ett barn i förvar kan leda till merkostnader för förvarsverksamheten hos . Eftersom det bedöms handla om ett begränsat antal fall ska även den kostnaden hanteras inom myndighetens befintliga anslag. det i dessa sammanhang anses vara en fördel att verkställigheten av ett avvisningsbeslut kan ske snabbt och effektivt utan att det ställs krav på ett misslyckat avvisningsförsök innan förvar får tillgripas. Eventuella kostnadsökningar av förslaget om att en utlänning som hålls i förvar inte får vara placerad i en kriminalvårdsanstalt, ett häkte eller en polisarrest av transporttekniska skäl längre än nödvändigt och som längst bedöms kunna hanteras inom befintliga ramar. Förslagen kan vidare innebära besparingar genom att fler åter- vändanden kan förväntas ske. Utkastets bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: bedömer att myndighetens administrativa kostnader kommer att öka i och med att polisen ska vara ansvarig myndighet för ny verkställighet av beslut som inte har upphört Endast en mindre andel av de beslut som behöver verkställas på nytt är sådana där utlänningen kommer till en yttre gräns och där nekas inresa, vilket innebär en relativt liten administrativ insats. vanligare är de ärenden där personen i fråga påträffas inne i landet, vilket i stället medför en ökad administration. Kriminalvården anför att om avsikten är att den som är omhändertagen ska kunna transporteras av Kriminalvården är det nödvändigt att regeringen återkommer med en konsekvensanalys i denna del. UNHCR pekar på behovet av att de som ansvarar för tvångsmedelsanvändning i verkställighetsärenden ges tillgång till nödvändig utbildning. Skälen för regeringens bedömning och Säkerhetspolisens användning av tvångsmedel Syftet med förslaget att tydliggöra förutsättningarna för Polismyndig- hetens och Säkerhetspolisens användning av tvångsåtgärder vid verk- ställighet är att det ska stå klart att den verkställande myndigheten och den enskilde polismannen har den möjlighet att använda tvång och våld som var avsikten när möjligheten för att överlämna ett verkställighetsärende till infördes. Förslaget innebär därför inte att eller Säkerhetspolisen får några nya uppgifter eller ökade kostnader för verkställighetsarbetet. Med anledning av vad UNHCR anför kan dock påpekas att de berörda myndigheterna har ett ansvar för att fortlöpande utveckla verksamheten och för att de anställda har nödvändig kompetens och erfarenhet. Förslaget innebär inte heller några nya uppgifter för Kriminalvården. Frågan om och Säkerhetspolisen kan överlämna transporten av en utlänning till Kriminalvården får som anges i avsnitt 4.4 bedömas av myndigheterna i den praktiska tillämpningen. Kriminalvården efterlyser en mer ingående konsekvensanalys avseende de kostnader överlämningarna kan innebära för myndigheten. Det är emellertid förknippat med betydande svårigheter att uppskatta hur många överlämningar som kommer att ske men regeringen avser att noga följa utvecklingen för att kunna bedöma konsekvenserna för myndigheten. Förslaget kan inte heller anses få några konsekvenser för dem som har verkställbara avvisnings- eller utvisningsbeslut. Möjligheterna för att direkt genomföra en ny verkställighet och att återlämna ett verkställighetsärende till innebär en minskad administrativ börda för och att arbetsbördan ökar något för . Det bör dock handla om ett begränsat antal fall. Eventuella merkostnader ska därför hanteras inom befintliga anslag. Det bedöms möjligt trots vad anför i fråga om ärenden där en utlänning påträffas inne i landet. Förslagen kan dessutom leda till besparingar genom att fler återvändanden kan antas äga rum. Förändrade regler om förvar när det gäller barn Förslaget att beslut om avvisning ska kunna ligga till grund för ett beslut om förvar av ett barn under samma förutsättningar som beslut om avvisning med omedelbar verkställighet, innebär en utvidgning av en av förutsättningarna för att ta ett barn i förvar, eftersom det inte längre krävs att ett första försök att verkställa beslutet har misslyckats. De övriga begränsningar som gäller för att ta ett barn i förvar föreslås dock inte förändras. verkställde avvisnings- eller utvisningsbeslut avseende 479 barn i ärenden som hade överlämnats från och 193 barn genom myndighetens egna beslut om polisavvisning. Det bedöms därför handla om ett mycket begränsat antal fall där ett barn kommer att tas i förvar till följd av förslaget i propositionen. Eventuella merkostnader för förvarsverksamhet bör därför bli begränsade och kunna hanteras inom befintliga ramar. Förslaget bedöms också kunna innebära en besparing eftersom det kan antas leda till fler återvändanden. Användning av tvångsmedel mot barn ska alltid ske med beaktande av barns särskilda behov och får endast tillgripas som en sista utväg för att verkställa ett avvisnings- eller utvisningsbeslut. Som lyfts fram i avsnitt 7 är det när fattar ett beslut om avvisning fråga om en situation då barnet kanske inte ens har tillåtits att resa in i landet eller 2016/17:191 enbart har vistats här en . Barnet har då inte hunnit etablera sig i samhället och förväntningarna på att få stanna i landet har inte hunnit växa fram. I den speciella situation som gäller vid direktavvisning av barn som beslutas av måste därför olägenheten av att först behöva utsättas för ett misslyckat verkställighetsförsök vara minst lika stor som den påfrestning ett beslut om förvar innebär, särskilt som ett förvarstagande bör kunna leda till att barnet kan förberedas på lämpligt sätt inför verkställigheten så att den kan ske på ett humant och värdigt sätt. Placering utanför en förvarslokal av transporttekniska skäl Eventuella merkostnader för Kriminalvården på grund av förslaget bedöms kunna hanteras inom befintliga ramar. Som anges ovan är en utgångspunkt att barn inte i onödan ska utsättas för tvångsåtgärder och att barnets bästa i enlighet med särskilt ska beaktas. Det är därför av vikt att tvångsmedel används med särskild restriktivitet när det gäller barn. Förslagen i propositionen torde leda till att fler barn än kommer att omhändertas respektive tas i förvar. Detta är dock i vissa fall en ofrånkomlig konsekvens av att avlägsnandebeslut ska kunna verkställas. Regeringen bedömer att förslagen som lämnas i denna proposition inte står i strid med eller regeringens politik när det gäller barn. Betydligt fler män än kvinnor söker asyl i , vilket får genomslag även när det gäller de förslag som framförs i denna proposition. Även om förslagen är könsneutralt utformade kommer därför fler män än kvinnor att direkt beröras av förslagen. Trots att förslaget berör fler män än kvinnor finns det inte någon konflikt mellan förslaget och regeringens arbete för att uppnå de jämställdhetspolitiska målen. 12.1Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen (2005:716) Omhändertagande för att verkställa ett avvisnings- eller utvisningsbeslut 12 § När ett beslut om avvisning eller utvisning ska verkställas av eller Säkerhetspolisen enligt 12 kap. 14 §, får utlänningen omhändertas av den verkställande myndigheten om det är nödvändigt för att verkställigheten av beslutet ska kunna förberedas eller genomföras. Utlänningen får omhändertas under högst eller om det finns särskilda skäl . Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om möjlighet för eller Säkerhetspolisen att omhänderta en utlänning vars avvisnings- eller utvisningsbeslut ska verkställas. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Första stycket ger den verkställande myndigheten en befogenhet att omhänderta den som ska avvisas eller utvisas om det är nödvändigt för att verkställigheten ska kunna förberedas eller genomföras. I vilka fall respektive Säkerhetspolisen är ansvarig för att verkställa ett avvisnings- eller utvisningsbeslut framgår av 12 kap. 14 §. Möjligheten att omhänderta en utlänning för att förbereda eller genomföra en verkställighet ska tillämpas restriktivt. Frågan om ett omhändertagande behövs beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Det kan t.ex. handla om att det finns behov av att transportera utlänningen till exempelvis den flygplats som avresan ska ske från eller att se till att utlänningen inställer sig till ett verkställighetssamtal. Det kan också handla om åtgärder enligt 13 §. Ett omhändertagande ska pågå och bara som behövs för att den planerade åtgärden ska kunna genomföras. I andra stycket ges tidsgränser för hur länge ett omhändertagande får pågå. Omhändertagandet får vara som längst om det inte finns särskilda skäl. Då får tiden utsträckas under ytterligare högst . Särskilda skäl kan föreligga exempelvis om den faktiska restiden till den flygplats som avresan ska ske från är särskilt lång eller om det förekommer förseningar i flygtrafiken. En förlängning kan också vara nödvändig för att se till att verkställigheten kan ske på ett humant och värdigt sätt. Vilket behov av tid som finns för att förbereda avresan eller hur många stopp för mat och vila som behövs under transporten kan variera från fall till fall. Ett omhändertagande enligt paragrafen ger, till skillnad från t.ex. ett omhändertagande enligt polislagen (jämför 17 § polislagen [1984:387]), inte någon möjlighet till insättning i arrest eller motsvarande inlåsning. Däremot kan den omhändertagne t.ex. vid längre transporter placeras i ett bevakat hotellrum över . Om det i det enskilda fallet finns ett behov av en mer ingripande åtgärd får förutsättningarna för det avgöras utifrån bestämmelserna om förvar i 10 kap. UtlL. När det gäller under vilka förutsättningar en polisman får använda våld vid ett omhändertagande gäller reglerna i polislagen och 24 kap. 2 § . En utgångspunkt är att barn inte i onödan ska utsättas för tvångsåtgärder och att barnets bästa i enlighet med särskilt ska beaktas. Eventuella tvångsåtgärder där barn berörs ska genomföras med särskild försiktighet och på ett barnanpassat sätt, med hänsyn till det enskilda barnets situation och erfarenheter. Andra åtgärder för att möjliggöra verkställighet 13 § När en utlänning har omhändertagits enligt 12 § eller har tagits i förvar med stöd av 10 kap. för att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning får eller Säkerhetspolisen, om det är lämpligt, vidta sådana åtgärder som behövs för att utlänningen ska få nödvändiga handlingar för verkställigheten eller för att utlänningens identitet eller medborgarskap ska kunna klarläggas. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser som ger stöd för den verkställande myndigheten att vidta åtgärder för att skaffa nödvändiga resehandlingar och klarlägga utlänningens identitet eller medborgarskap. Rubriken närmast före paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 4.5. Paragrafen innebär att den verkställande myndigheten, efter ett beslut om omhändertagande enligt 12 § eller ett beslut om förvar enligt 10 kap. i syfte att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning, får vidta sådana åtgärder som behövs för att utlänningen ska få nödvändiga resehandlingar eller för att utlänningens identitet eller medborgarskap ska kunna klarläggas. Det kan t.ex. handla om att utan utlänningens samtycke föra honom eller henne till hans eller hennes hemlandsambassad eller annan beskickning. En förutsättning för att en sådan åtgärd ska få vidtas är att det är lämpligt. Det betyder bl.a. att åtgärden måste antas bli verkningsfull. Om exempelvis den omhändertagne redan från början gör tydligt att han eller hon inte har för avsikt att medverka vid besök på ambassaden får åtgärden inte vidtas. Åtgärden måste också vara nödvändig för att beslutet ska kunna verkställas. Kan resehandlingar ordnas eller identiteten klargöras på något annat sätt får åtgärder inte vidtas med stöd av paragrafen. När det gäller under vilka förutsättningar en polisman får använda våld i de aktuella situationerna gäller reglerna i polislagen och 24 kap. 2 § . 2 § Ett barn får tas i förvar, om 1.det är sannolikt att barnet kommer att avvisas av eller avvisas med omedelbar verkställighet av eller om det är fråga om att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett sådant beslut, 2.risken är uppenbar att barnet annars håller sig undan och därigenom äventyrar en verkställighet som inte bör fördröjas, och 3.det inte är tillräckligt att barnet ställs under uppsikt enligt bestämmelserna i Ett barn får också tas i förvar, om 1.det är fråga om att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning i andra fall än enligt första stycket eller ett beslut om utvisning enligt 8 kap. 6 eller 10 § eller 8 a kap. 1 eller 5 §, och 2.det vid ett tidigare försök att verkställa beslutet inte visat sig tillräckligt att barnet ställts under uppsikt enligt bestämmelserna i 7 § andra stycket. Paragrafen innehåller förutsättningarna för att ta ett barn i förvar. Övervägandena finns i avsnitt 7. I första stycket 1 görs ett tillägg som innebär att beslut om avvisning, som är direkt verkställbara enligt 12 kap. 6 §, kan ge stöd för ett beslut om förvar under samma förutsättningar som beslut om avvisning med förordnande om omedelbar verk- ställighet enligt 12 kap. 19 §. I övrigt gäller samma förutsättningar för att ta ett barn i förvar som . 13 § är handläggande myndighet 1.från det att en utlänning begär att få resa in i landet till dess att ett ärende som ska prövas av tas emot av verket eller utlänningen har lämnat landet, 2.från det att myndigheten tar emot ett beslut om avvisning eller utvisning för verkställighet till dess att verkställighet har skett, och