prop · H5035 · 2017-09-27 00:00:00 — Regeringen anser mot den bakgrunden att en bestämmelse med ett informationskrav bör tas in i lagen om värdepappersfonder och i lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder. Detta innebär, såsom () påtalar, krav som går längre än dem i UCITS-direktivet. Enligt regeringens mening överväger dock de fördelar som kan förväntas uppnås för investerare de eventuella nackdelar som fondförvaltarna drabbas av till följd av det. Kraven bör gälla för svenska värdepappersfonder, oavsett om dessa förvaltas av ett fondbolag eller ett förvaltningsbolag. För utländska värdepappersfonder som marknadsförs här i landet gäller dock de informationskrav som gäller i fondens hemland. och påtalar kommer kraven att gälla samtliga alternativa investeringsfonder som marknadsförs till icke-professionella investerare i . NNR påpekar att det kan innebära att etablering för utländska alternativa investeringsfonder och deras förvaltare försvåras. Enligt regeringens bedömning kan dock kraven inte anses så betungande att det kan antas att de kommer att minska utländska AIF-förvaltares etablering här i landet i påtaglig utsträckning. Regeringen delar uppfattning att det mest önskvärda vore att informationen fanns samlad i fondernas faktablad. Frågan bör därför lyftas på EU-nivå vid framtida revidering av reglerna för faktablad. Vilken information bör lämnas? Utredningen föreslår att det för varje värdepappersfond och alternativ investeringsfond som marknadsförs till icke-professionella investerare i ska lämnas den information som behövs för förståelsen av fondens förvaltning i hållbarhetsavseende. Enligt utredningens förslag ska informationen omfatta vilka hållbarhetsaspekter som beaktas i förvaltningen, de metoder som används för hållbarhetsarbetet och upp- följning av hållbarhetsarbetet. påtalar att man vid framtagandet av regler som syftar till att konsumenter ska kunna fatta välgrundade beslut måste utgå från genomsnittskonsumentens perspektiv och att en sådan konsument inte kan förväntas ha några djupare kunskaper i ämnet. Som påpekar medför användan- det av uttrycket hållbarhet, utan tydlig definition, en risk för att konsu- Det bör inte heller, som påtalar, vara inspektionens uppgift att definiera och reglera innebörden av ut- Det bör i stället ankomma på de fondförvaltare som gör anspråk på att ta hållbarhetshänsyn att definiera och förklara vad det Enligt bör ett minimikrav vara att invest- erare får upplysning om vilka, om några, hållbarhetshänsyn som tas, vilka avgränsningar som görs, vilka påverkansstrategier som används och hur effekterna följs upp. Regeringen anser, i likhet med utredningen, att ett fondbolag, ett förvaltningsbolag eller en AIF-förvaltare bör åläggas att för varje värdepappersfond som bolaget förvaltar och varje alternativ investeringsfond som förvaltaren marknadsför till icke-professionella investerare i lämna den information som behövs för förståelsen av fondens förvaltning i hållbarhetsavseende. Det är, som Konsument- verket påtalar, viktigt att informationen är lättillgänglig, begriplig och Regeringen instämmer med utredningen och att informationen bör omfatta en redogörelse för vilka hållbarhets- aspekter som beaktas i förvaltningen, de metoder som används för hållbarhetsarbetet och uppföljningen av hållbarhetsarbetet. Som redogörs för i avsnitt 5.3 bör uttrycket hållbarhet inte definieras. är det önskvärt med viss vägledning för att informationskravet ska vara meningsfullt. Av den anledningen anser regeringen, till skillnad från , att några av de typer av hållbarhetsaspekter som kan vara aktuella bör anges i lag. Utredningen föreslår att informa- tionen åtminstone ska inkludera aspekterna miljö, arbetsvillkor, mänsk- liga rättigheter och anti-korruption. Regeringen instämmer dock med FAR att de hållbarhetsaspekter som anges bör samordnas med de krav på redovisning som ställs i årsredovisningslagen, dvs. miljö, sociala för- hållanden, personal, respekt för mänskliga rättigheter och motverkande På så vis överensstämmer exemplen med de som finns i och rådets direktiv /34/EU om årsbokslut, koncernredovisning och rapporter i vissa typer av företag, om ändring av och rådets direktiv /43/EG och om upphävande av rådets direktiv /660/EEG och 83/349/EEG, såsom det ändrats genom direktiv /95/EU vad gäller vissa stora företags och koncerners tillhandahållande av icke-finansiell information och mång- faldspolicy (den nya artikeln 19a.1). Regeln gäller vissa företags hållbar- hetsredovisning och har genomförts i svensk rätt bl.a. genom ändringar i årsredovisningslagen (se prop. 2015/16:193). Genom att det anges att det är åtminstone dessa hållbarhetsaspekter som ska ingå i redovisningen bör det inte finnas någon risk för att uppräkningen uppfattas som uttöm- mande och därigenom hämmar utvecklingen. Inte heller bör det krävas användning av vissa i lagen utpekade metoder eller hållbarhetsmått. Regeringen delar således inte Konsumenters uppfattning att informationskravet bör vara mer specificerat och att nyckeltal bör anges Prop. 2017/18:5 för att vara användbart för investerarna. FAR anser att även risker i förhållande till och resultat av hållbarhetsarbetet bör redovisas, på liknande sätt som gäller för de bolag som omfattas av kraven på hållbarhetsredovisning i årsredovisningslagen. Regeringen konstaterar att den verksamhet som fondförvaltare bedriver skiljer sig från verksamheten i bolag med egen produktion av varor eller tjänster. Kraven på vad som ska redovisas i hållbarhetsavseende bör därför vara anpassade till att det är fråga om investeringar. Ett krav på redovisning av hållbarhetsrisker kopplade till ett bolags affärsförbindelser, produkter och tjänster är svårt att applicera på verksamhet som rör fondförvaltning. Det informationskrav som föreslås i denna proposition tar i stället sikte på vilka hållbarhetsaspekter som beaktas i förvaltningen och de metoder som används. Enligt årsredovisningslagen ska resultatet av företagets hållbarhetspolicy redovisas (6 kap. 12 § första stycket 3). Även när det gäller redovisning av resultat måste ett krav anpassas till att det här är fråga om investeringar. Regeringen anser därför att informationen ska inkludera en redovisning av uppföljningen av hållbarhetsarbetet. Informationen bör omfatta det resultat som förvaltaren bedömer att hållbarhetsarbetet har gett i praktiken. Det kan exempelvis avse hur förvaltaren har röstat på en bolagstämma, om förvaltaren fört diskussioner med ledningen för ett företag eller om en investering har uteslutits med hänsyn till de hållbarhetsaspekter som fondförvaltaren beaktar i förvaltningen av fonden. Som påtalar är det viktigt, även om kraven är öppna och flexibla, att höga krav ställs på den information som lämnas till konsumenter. Regeringen anser dock inte, till skillnad från FAR, att något krav på revisorsgranskning av hållbarhetsinformationen bör införas. I enlighet med den ändring som gjorts i årsredovisningslagen ska revisorsgranskningen begränsas till att kontrollera att en hållbarhetsrapport har upprättats (6 kap. 14 §). Det saknas enligt regeringens mening skäl att ställa mer långtgående krav när det gäller den hållbarhetsrapportering som ska göras av fondförvaltare. Fondbolag, förvaltningsbolag och AIF-förvaltare står under tillsyn. Tillsynen omfattar huruvida informationskraven enligt lagen om värdepappersfonder och lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder har uppfyllts. Som och påtalar är det också viktigt att effektiv tillsyn bedrivs även över bolagens informationsgivning och åtaganden i hållbarhetsavseende. Enligt regeringens mening saknas det därför skäl att införa krav på revisorgranskning av att hållbarhetsinformation har lämnats. När det gäller förvaringsinstitutens uppgifter åligger det inte enligt lag instituten att kontrollera att fondbolagen följer informationsreglerna för de fonder de förvaltar. Detsamma gäller, som uppmärksammar, för hållbarhetsinformationen. Om det däremot i fondbestämmelser för en fond finns restriktioner avseende vilka placeringar som får göras utifrån hållbarhetshänsyn, är det förvaringsinstitutets uppgift att kontrollera att sådana restriktioner följs (3 kap. 4 § 4 lagen om värdepappersfonder). Hur bör informationen lämnas? Regeringen anser i likhet med utredningen att informationen bör finnas tillgänglig på fondbolagets respektive AIF-förvaltarens webbplats. Information om vilka hållbarhetsaspekter som beaktas och den eller de metoder som används bör även lämnas i informationsbroschyren och årsberättelsen och en uppföljning av hållbarhetsarbetet redovisas i årsberättelsen, eller i en separat rapport. påpekar bör kravet på att informationen ska finnas på fondförvaltarens webbplats kunna uppfyllas genom att informationsbroschyren och årsberättelsen finns tillgängliga där. vid anser att information om hållbarhetsaspekter bör presenteras i speciell information till kund och inte i fondens placeringsinriktning, eftersom placeringsinriktningen enbart ska innehålla objektiv information till stöd för kundens riskbedömning. Regeringen konstaterar att informationsbroschyren innehåller flera delar med information om både placeringsinriktning och om andra aspekter såsom köp och inlösen av andelar och annan praktiskt information. Regeringen anser därför att informationsbroschyren lämpar sig väl för hållbarhetsredovisning. Vilka bör träffas av kravet på hållbarhetsinformation? Ett krav på hållbarhetsinformation kan utformas antingen så att det gäller alla fondförvaltare eller så att det gäller fondförvaltare som utger sig för att ägna sig åt hållbara investeringar eller hållbar förvaltning. Det som talar emot att låta ett eventuellt informationskrav omfatta alla fondförvaltare är att kravet innebär nya administrativa bördor för förvaltare som inte beaktar hållbarhetsaspekter i förvaltningen. Ett starkt skäl mot en sådan lösning är också att information om hållbarhet blir tämligen meningslös när förvaltaren inte tar några hållbarhetshänsyn i sin förvaltning och inte heller utger sig för att göra det. vid och framför båda att de anser att kravet på hållbarhetsinformation inte bör omfatta de fondförvaltare som inte beaktar några hållbarhetsaspekter i sin förvaltning. Skälen mot att ett informationskrav ska gälla alla bör dock ställas mot de fördelar för investerare det innebär om alla fondförvaltare omfattas av samma krav. Investerarnas vilja och förmåga att påverka och välja hållbara alternativ har ökat och skulle förmodligen öka ännu mer om tillgången till information förbättrades så att en investerare kan jämföra hela fondutbudet ur ett hållbarhetsperspektiv. Det är, med de begränsningar som UCITS-direktivet och AIFM-direktivet innebär, visserligen inte möjligt att med hjälp av ett informationskrav i svensk rätt åstadkomma ett enhetligt informationskrav på hela det utbud av fonder som finns tillgängligt för svenska investerare. Detta utgör dock inte skäl för att inte sträva efter att uppnå så god jämförbarhet som möjligt, dvs. att så många fonder som möjligt ska omfattas av de krav som gäller enligt svensk rätt. Det är enligt regeringens uppfattning inte meningsfullt att genom ett informationskrav tvinga alla fondförvaltare att beakta hållbarhetsaspekter. Regeringen har förståelse för Fondbolagens förenings oro att det finns en risk för att det skapas incitament att lämna information även vid ett mycket begränsat hållbarhetsarbete och att det inte nödvändigtvis skulle förbättra jämförbarheten. Regeringen anser dock att fördelen med Prop. 2017/18:5 att samma krav ställs på alla fondförvaltare uppväger risken för oönskade I längden, allteftersom jämförbarheten ökar, kommer det knappast att vara en hållbar strategi att lämna information om även ett mycket begränsat hållbarhetsarbete. Sådana fonder kommer att framstå som ett sämre alternativ än fonder för vilka det bedrivs ett seriöst hållbarhetsarbete. Regeringen anser därmed att kravet på att lämna hållbarhetsinformation bör omfatta alla fondförvaltare, även de som inte tar hållbarhetshänsyn i fondförvaltningen. De som inte tar hållbarhetshänsyn ska då upplysa om detta. NNR ställer sig frågande till ett krav som omfattar även de förvaltare som inte tar hållbarhetshänsyn och efterlyser en analys av mervärdet av förslaget i förhållande till de kostnader som det medför samt en analys av mindre ingripande lösningar. Enligt regeringens bedömning är de kostnader som är förknippade med redovisningen för förvaltare som inte tar hållbarhetshänsyn förhållandevis begränsade och uppvägs av fördelarna med ett krav som omfattar så många fondförvaltare som möjligt. Det bör också beaktas att det faktum att en fondförvaltare går från att göra ingenting i hållbarhetsavseende till att göra lite är ett framsteg i sig. Även Sjunde AP-fonden, för vilken bestämmelserna om information om en värdepappersfond är tillämpliga enligt gällande rätt (5 kap. 7 § lagen [2000:192] om allmänna pensionsfonder [AP-fonder]), bör omfattas av det nya kravet på att lämna hållbarhetsinformation. Föreskrifter om hur informationen ska presenteras kan underlätta jämförelse Utredningen föreslår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vad hållbarhetsinformationen ska innehålla. anser att det med hänsyn till den snabba utvecklingen på hållbarhetsområdet är olämpligt att bemyndigas att utveckla informationskraven. vid invänder mot bemyndigandet. Förslaget innebär att det i lag anges vad informationen ska innehålla. Regeringen anser därför att det bemyndigande som utredningen föreslår är otydligt. För att underlätta för investerare att jämföra fonder är det dock lämpligt att informationen presenteras på ett likartat sätt. Enligt regeringens uppfattning är det med hänsyn till den snabba utvecklingen på området inte lämpligt med detaljerade bestämmelser i lag om hur informationen ska ställas upp. Däremot kan sådana bestämmelser meddelas i föreskrifter på lägre nivå än lag. Därför bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter om hur informationen ska presenteras. Regeringens bedömning: Det bör inte införas ett krav på fondbolag, förvaltningsbolag och AIF-förvaltare att mäta och redovisa fonders s.k. koldioxidavtryck. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. anledning av att utredningen hänvisar till fransk reglering, att den franska lagstiftningen på området fyller ett annat syfte än utredningens förslag om redovisning av hållbarhetsaspekter. krav på redovisning av fondernas klimatavtryck bör införas. Skälen för regeringens bedömning: Bland hållbarhetsaspekterna är klimatfrågan en av de frågor som rönt mest uppmärksamhet. verksamheters klimatpåverkan är viktigt för att kunna ge underlag för bedömningar av klimatrelaterade finansiella risker. Det sätt som är tillgängligt för att bedöma klimatpåverkan av en investering i ett bolag är främst att mäta hur stora utsläpp av växthusgaser bolaget har, ofta kallat Genom att sammanställa koldioxidavtrycken för samtliga aktieinnehav i en fond kan man få fram fondens koldioxid- Det är alltså inte fondbolagets utsläpp som avses, utan utsläppen från de bolag som fonden investerar i. Ett flertal privata och offentliga förvaltare i , t.ex. fondbolag, privata pensionsförvaltare och AP-fonder, har skrivit under the Genom att skriva under the Carbon Pledge, som stöds av PRI och United Nations Environmental Programme Finance Initiative, åtar sig en aktör att mäta och redovisa sina koldioxidavtryck för innehav per med hjälp av senast tillgängliga koldioxiddata. har tagit fram en vägledning för samordnad redovisning av fonders koldioxidavtryck. Det mått som föreningen rekommenderar sina medlemmar att använda är ett mått som visar fondens s.k. koldioxidintensitet, där ett lågt tal innebär att fonden i större utsträckning har investerat i företag med en verksamhet som har låga ut- släpp i förhållande till sina intäkter. ska redovisa måttet på sin webbplats, i fondens årsredovisning eller i en särskild rapport till- sammans med en förklarande text där också måttets begränsningar fram- Måttet är inte tänkt att användas i marknadsföring till investerare, men kan vara en utgångspunkt för en dialog mellan investerare och fond- bolag eller analyseras av rådgivare och organisationer som betygsätter fonder utifrån olika hållbarhetskriterier. En förutsättning för att kunna redovisa en fonds koldioxidavtryck är att de enskilda företagen i vilka fonden investerar redovisar sina koldioxid- Eftersom inte alla företag har sådan redovisning görs för vissa företag en schablonberäkning, baserad bl.a. på företagets storlek och Förvaltare som redovisar koldioxidavtryck köper normalt in utsläppsdata från en extern leverantör, som alltså samlar in företagens redovisade data och genomför schablonberäkningar på företag för vilka det saknas redovisning. Mätning och redovisning av koldioxidavtryck har flera fördelar. för en mer generell hållbarhetsredovisning har en redovisning av en fonds koldioxidavtryck den fördelen att mätmetoden och redovisningen redan är standardiserad. Det ger underlag för att bedöma vissa klimat- relaterade finansiella risker (såsom ett pris på koldioxid), det kan utgöra en grund för att påverka företag (såsom att ställa krav på utsläppsminskningsmål, riskhantering, affärsstrategier och transparens), det ökar fondernas transparens och påverkar också näringslivet till ökad transparens och datakvalitet. Metoden har emellertid också nackdelar. En viktig begränsning är att bara vissa utsläpp mäts. Redovisningen ger därmed inte en rättvisande eller fullständig bild av företagens eller branschernas klimatpåverkan. En annan begränsning är kvaliteten på mätningarna. Till och med för världens största företag är mer än en tredjedel av mätningarna rena uppskattningar, eftersom många företag ännu inte rapporterar sina koldioxidutsläpp. Det är i huvudsak större företag som själva mäter och redovisar sina koldioxidavtryck, medan man för mindre företag ofta får nöja sig med schabloniserade uppskattningar. Bland de företag som rapporterar finns stora variationer när det gäller metoder och kvalitet på mätresultaten. Till detta kommer att ett företag som har lagt ut delar av verksamheten på entreprenad får ett ”bättre” mått än ett företag som bedriver all verksamhet i egen regi. Användningen av de produkter eller tjänster som produceras räknas inte in vilket t.ex. kan innebära att fordonsindustrin gynnas av att användningen av fordonen inte räknas med, medan solpanelstillverkare missgynnas av samma skäl. Inte heller information om fossila reserver ingår. Även inom miljöområdet ger koldioxidavtryck ett begränsat och ännu ofullständigt perspektiv. Be- roende på fondens innehav, fördelningen av olika tillgångsslag, geografisk eller sektoriell indelning m.m. kan en fonds koldioxidavtryck således ge intryck av en lägre eller högre grad av klimatpåverkan än vad fondens investeringar har i verkligheten. För fondernas del riskerar ett ensidigt fokus på de aggregerade koldioxidresultaten i investeringsportföljerna att flytta fokus från de verkliga utsläppsminskningarna som bara kan ske i företagen. Förvaltarna kan ha incitament att vikta om innehaven i fonderna för att förbättra siffrorna i stället för att verka för minskade utsläpp. Ytterligare begränsningar är att metoden kan användas endast för aktier. De brister och ofullständigheter som finns när det gäller redovisningen av koldioxidavtryck innebär att ett krav i lag på sådan redovisning skulle riskera att bidra till att kapital allokeras fel. Fonder som av en tillfällighet – geografi, tillgångsslag, enstaka placeringar – får ett ”bra” koldioxidavtryck riskerar att attrahera kapital trots att andra fonder mycket väl kan, såsom redogörs för ovan, vara ett bättre alternativ när det gäller faktisk klimatpåverkan. Sådana effekter är särskilt allvarliga när det rör sig om ett av lagstiftaren sanktionerat mått. Investerare har då starka skäl att utgå från att informationen är tillförlitlig och att ett val baserat på informationen leder till önskad effekt. Ett krav i lag på en viss typ av redovisning av koldioxidavtryck skulle även kunna motverka utvecklingen av nya och bättre hållbarhetsmått och index. Argumentet att lagstiftning kan bidra till och skynda på utvecklingen skulle ha mer relevans om det vore så att det saknades engagemang för frågan från fondbolagens sida. är läget dock det motsatta; engagemanget är mycket stort och utvecklingen går snabbt framåt. Om ett specifikt krav på mätning och redovisning av koldioxidavtryck infördes genom lagstiftning skulle det riskera att hämma utvecklingen och spridningen av andra mått och metoder som också behövs. 2017/18:5 skulle ha incitament att lägga sina resurser på att rapportera det lagen kräver, varken mer eller mindre. Regeringen kommer dock att fortsatt följa frågan och kan komma att ompröva sin bedömning i denna del om förutsättningarna på området förändras, eller fondbranschens engagemang för frågorna minskar. I motsats till Konsumenter gör regeringen därför bedömningen att nackdelarna med lagstiftning på detta område överväger fördelarna. I stället bör den dynamiska utvecklingsprocess och självreglering som pågår få ha sin gång och självregleringsinitiativen utvärderas när de har kommit till användning. Utredningen gör bedömningen att effekterna av den franska lagstiftning som införts när det gäller redovisning av koldioxidavtryck (artikel 173 i den franska lagen om energiomställning för grön tillväxt, ’la loi relative à la transition énergétique pour la croissance verte’) bör utvärderas. Den franska lagen syftar till att åstadkomma en energiomställning i , inklusive att minska beroendet av kärnkraft och förbrukningen av fossila bränslen. Lagen innebär inte heller något krav på fondförvaltare att redovisa koldioxidavtryck. Regeringen delar därför Fondbolagens förenings uppfattning att den franska lagstiftningen har ett annat syfte än förslaget i förevarande proposition, varför någon jämförelse med eller utvärdering av det förslaget inte torde vara relevant. 5.4.3Informationsregler för övriga aktörer Regeringens bedömning: Något krav på tillhandahållande av hållbarhetsinformation bör inte gälla för övriga aktörer som distribuerar fondandelar. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. anser att det vore önskvärt att informationen fanns tillgänglig på webbplatserna hos de mellanhänder som förmedlar och säljer fondandelarna i fråga. Skälen för regeringens bedömning: I många fall är det fler aktörer än fondförvaltaren och investeraren som är inblandade när en investerare köper fondandelar. Endast en bråkdel av kunderna vänder sig direkt till en fondförvaltare för att köpa fondandelar. I stället är det vanligtvis någon mellanhand som hanterar kundkontakten. När kunder väljer fonder inom premiepensionssystemet vänder de sig till , som hanterar informationsutbytet och orderläggningen. Den som investerar i fonder inom ramen för sin tjänstepension eller genom en privat fondförsäkring vänder sig till försäkringsföretaget, en bank eller en försäkringsförmedlare för information om och hantering av köp och försäljningar av fondandelar. Även direktsparande i fonder sker vanligen genom värdepappersinstitut eller försäkringsförmedlare. framför att det vore önskvärt att hållbarhetsinformationen fanns tillgänglig även på webbplatserna hos de mellanhänder som förmedlar och säljer fondandelar. Regeringen anser visserligen att sanno- likheten för att hållbarhetsredovisningen får önskad genomslagskraft bland investerare ökar om kravet även skulle omfatta de aktörer som distribuerar fonder. Det finns emellertid även andra aspekter att beakta.