prop · H403218 · 2017-08-30 00:00:00 — Därutöver föreslås i detta avsnitt att åklagaren får ansöka om rättens förordnande enligt 28 kap. 4 § första stycket och 13 § första stycket om husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Slutligen föreslås i avsnitt 7.7.6 att den som har drabbats av en utredningsorder för beslag eller för en åtgärd enligt 27 kap. 15 § ska kunna begära rättens prövning enligt 27 kap. 6 § samma balk. I samtliga dessa fall kan rättens beslut överklagas enligt bestämmel- serna i 49 kap. eller lagen (1996:242) om domstols- ärenden om åtgärden hade vidtagits i . I enlighet med regeringens utgångspunkt i avsnitt 9.1.1 bör ett motsvarande beslut som meddelas i samband med ett utfärdande av europeisk utredningsorder också kunna överklagas. Ett överklagande bör ske enligt vad som är föreskrivet i rätte- gångsbalken eller annan författning för beslut angående den åtgärd som avses i utredningsordern, vilket mot bakgrund av bör anges i lagen. Med hänsyn till vad samt och tingsrätter anför bör det i lagen även tydligt anges vilka beslut som kan överklagas. Vidare bör det också framgå att ett utfärdande av en utredningsorder inte får överklagas. En fråga som Hovrätten över och lyfter fram är tillämpningen av 49 kap. 7 § . Enligt denna bestämmelse får part överklaga ett beslut av tingsrätten om det medför att målet för- senas i onödan. Enligt regeringens mening bör denna bestämmelse gälla utan att det behöver anges särskilt. I de fall rätten ska fatta ett beslut med stöd av den lag som föreslås pågår ett ärende i mening, och ett sådant beslut får anses vara ett beslut som omfattas av 49 kap. 7 § . Någon skillnad kan inte anses föreligga. Om åklagaren har utfärdat en utredningsorder, ska vid ett bifall till ett överklagande utredningsordern återkallas (se avsnitt 7.8). Om det rör sig om beslagtagna föremål eller handlingar som har hunnit överlämnas till , gäller regler, bl.a. 27 kap. 8–8 b §§ (se avsnitt 7.7.6). 9.1.3Överklagande när är verkställande stat Regeringens förslag: Rättens beslut i fråga om erkännande och verk- ställighet av en utredningsorder ska få överklagas när utredningsorder avser –beslag, kvarhållande av försändelse enligt 27 kap. 9 § rättegångs- balken eller en åtgärd enligt 27 kap. 15 § samma balk, –husrannsakan och andra åtgärder enligt 28 kap. , –hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervak- ning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraövervakning, hemlig rumsavlyssning, och –rättsmedicinsk undersökning enligt 16 § lagen om obduktion m.m. 2016/17:218 Vid överklagande ska gälla vad som är föreskrivet i rättegångs- balken eller annan författning för beslut angående den åtgärd som avses i utredningsordern. Övriga beslut i fråga om erkännande eller verkställighet av en utredningsorder ska inte få överklagas. Ett beslut av domstol i fråga om förordnande av offentlig försvarare eller målsägandebiträde ska få överklagas enligt den ordning som gäller enligt rättgångsbalken. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I pro- memorian föreslås inga uttryckliga regler om möjligheten att överklaga rättens beslut enligt vissa bestämmelser i 27 och 28 kap. rättegångs- balken eller enligt 16 § lagen (1995:832) om obduktion m.m. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot promemorians förslag. samt och tingsrätter framför synpunkter som motsvarar dem som framförs när det gäller överklagande av beslut i samband med utfärdande av en europeisk utredningsorder i (se avsnitt 9.1.2). Därutöver påpekar att det enligt lagförslaget är möjligt att överklaga en verkställbarhetsförklaring, men däremot inte ett beslut att inte erkänna och verkställa en utredningsorder. Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av regeringens all- männa överväganden i avsnitt 9.1.1, bör samma utgångspunkter gälla för möjligheten att överklaga ett beslut i samband med utfärdandet av en europeisk utredningsorder i som för beslut som meddelas i sam- band med ett erkännande och verkställighet i av en europeisk utredningsorder. I avsnitt 8.5.2 föreslås att åklagaren ska överlämna ett ärende till dom- stol för prövning om utredningsordern ska erkännas och verkställas i de fall utredningsordern avser kvarhållande av försändelse, andra hemliga tvångsmedel enligt 27 kap. och rättsmedicinsk under- sökning enligt 16 § lagen om obduktion m.m. Vidare föreslås att åklaga- ren bör överlämna ett ärende till domstol för prövning av om utrednings- ordern ska erkännas och verkställas, om utredningsordern avser en åtgärd som i en svensk förundersökning eller rättegång skulle föranleda en tillämpning av 28 kap. 4 § första stycket eller 13 § . I avsnitt 8.7.1 föreslår regeringen att en verkställighet av en ut- redningsorder för en viss åtgärd ska ske på samma sätt som när en mot- svarande åtgärd verkställs i en svensk förundersökning eller rättegång, om inte annat anges i den nya lagen. Det innebär att en verkställbarhets- förklaring som har meddelats av åklagaren och avser beslag eller en åt- gärd enligt 27 kap. 15 § kan bli föremål för domstolens prövning (se avsnitt 8.7.11). Ett beslut av domstol i de fall som redogörs för ovan bör enligt rege- ringens mening kunna överklagas. Detta bör uttryckligen framgå av den nya lagen, vilket också efterfrågats av flera remissinstanser. Vidare bör, med hänsyn till vad framför, det uttryckligen fram- gå att inte bara verkställbarhetsförklaringen, dvs. ett bifall, kan överkla- gas utan även ett beslut om att inte erkänna och verkställa en utrednings- order. Ett överklagande bör ske i den ordning som gäller enligt rätte- gångsbalken eller annan författning för beslut avseende en motsvarande Vidare bör det framgå av lagen att övriga beslut i fråga om er- Prop. 2016/17:218 kännande eller verkställighet av en utredningsorder inte får överklagas. När det gäller omfattningen av prövningen, är den kopplad till förut- sättningarna för att erkänna och verkställa utredningsordern. Det innebär att i vissa fall, t.ex. beslag, får prövningen som utgångspunkt endast ske gentemot de vägransgrunder som är tillämpliga, medan beträffande vissa utredningsåtgärder kan en prövning göras gentemot de förutsättningar som gäller enligt svensk lag, t.ex. hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation. Inte i något fall får de sakliga skälen för att utfärda utredningsordern bli föremål för en prövning. I lagen bör även tydliggöras att domstolbeslut i fråga om förordnande av offentlig försvarare eller målsägandebiträde (se avsnitt 8.7.5) överkla- gas i den ordning som gäller enligt (se 49 kap. 5 § 1). Regeringens förslag: Om en myndighet i en annan medlemsstat enligt den nya lagen har överlämnat bevisning eller andra uppgifter på villkor som begränsar möjligheten att använda bevisningen eller upp- gifterna, ska svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. Ett överlämnande av bevisning eller uppgifter från ska få förenas med villkor som begränsar möjligheterna att använda upp- gifterna eller bevisningen om det är motiverat med hänsyn till enskilds rätt eller är nödvändigt från allmän synpunkt. Domstol eller åklagare ska få medge undantag från villkoret, om det begärs. Det ska införas en hänvisning till den nya lagen i 9 kap. 2 § offent- lighets- och sekretesslagen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslagen. Hovrätten över och anför att det bör förtydligas vem som medger undantag från uppställda villkor. efterlyser vissa förtydliganden när åklagare eller domstol ska ställa upp villkor. vid anför att en regel om användningsbegränsning är underordnad rätten till rättvis rättegång enligt regeringsformen och . Skälen för regeringens förslag: I promemorian föreslås bestämmelser om användningsbegränsningar beträffande bevisning och andra uppgifter som lämnas till eller från svenska myndigheter. Sådana begränsningar innebär att bevisningen eller uppgifterna får användas endast på vissa villkor som ställs upp av den som överlämnar uppgifterna. I 5 kap. 1– 3 §§ lagen (2000:561) om internationell rättslig hjälp i brottmål (lagen om internationell rättslig hjälp) finns motsvarande bestämmelser. Bestämmelser om villkor för användning av personuppgifter på om- rådet för straffrättsligt samarbete inom EU finns i rådets rambeslut /977/RIF av om skydd av person- uppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straffrätts- ligt samarbete (dataskyddsrambeslutet). 2016/17:218 att ersättas av ett dataskyddsdirektiv som ska vara genomfört (om konsekvenserna av detta, se vidare avsnitt 9.6). Dataskyddsrambeslutet föreskriver bl.a. om användningsbegränsningar för personuppgifter som överförs mellan medlemsstaterna (artiklarna 11 och 12). I lagen (2013:329) med vissa bestämmelser om skydd för personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen (lag om skydd för personuppgifter) finns bestämmelser som genomför rambeslutet. Enligt 5 § får personuppgifter användas för vissa andra ändamål än för det som uppgifterna överfördes från första början, bl.a. för att förebygga och beivra brott. Av 8 och 9 §§ följer att en myndighet i en annan medlemsstat eller i kan ställa upp villkor som begränsar användningen av överförda uppgifter. tillämpningsområde gäller dock inte för alla uppgifter som förs över mellan medlemsstaterna utan endast behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad (3 §). Vidare omfattar lagen inte be- handling av personuppgifter som rör nationell säkerhet (4 §). Enligt artikel 20 i direktivet om en europeisk utredningsorder ska medlemsstaterna vid genomförandet av direktivet säkerställa att person- uppgifter skyddas i enlighet med dataskyddsrambeslutet. I skälen 40–42 betonas detta ytterligare. Direktivet innehåller inte några uttryckliga bestämmelser om möjlighet att ställa upp villkor om användningsbegränsningar beträffande bevisning eller andra uppgifter som överlämnas mellan medlemsstaterna. kan dock inte anses hindra att sådana villkor ställs upp, vilket också är den bedömning som görs i promemorian. Ingen av remissinstanserna in- vänder mot denna bedömning. Om en myndighet i en annan medlemsstat ställer upp villkor om användningsbegränsningar avseende den bevisning eller andra uppgifter som överlämnas till en åklagare eller domstol i , bör det i lagen införas en bestämmelse som innebär att sådana villkor kan efterlevas. Utan en sådan bestämmelse finns risk att den andra medlemsstaten ser sig förhindrad att överlämna bevisningen eller En sådan bestämmelse kan utformas efter mönster av 5 kap. 1 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Den nu föreslagna regleringen innebär inte, såsom Juridiska fakultets- nämnden vid påpekar, att enskildas rättigheter enligt regeringsformen eller EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna Däremot kan, som promemorian konstaterar, förunder- sökningsplikten och åtalsplikten i förlängningen få vika för ett villkor om användningsbegränsning från en annan medlemsstat. När en åklagare eller domstol överlämnar bevismaterial eller andra uppgifter till en myndighet i en annan medlemsstat, kan det på mot- svarande sätt finnas skäl att ange villkor som begränsar användningen. Villkoren kan gälla hur länge vissa uppgifter får användas eller att visst material ska förstöras när det rättsliga förfarandet är avslutat i den andra Det kan även vara angeläget att ställa upp villkor till skydd för enskilda intressen, t.ex. om handlingarna innehåller uppgifter om affärs- hemligheter eller om materialet skyddas av upphovsrätt. om villkor och användningsbegränsningar från svenska myndigheters sida finns i 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp. bestämmelse bör införas även i den nya lagen. bör också, på samma sätt som enligt dagens ordning, kunna meddela undantag från villkor om användningsbegränsningar. Som påpekas av Prop. 2016/17:218 Hovrätten över och bör bestämmelsen i lagen formuleras så att det framgår att även annan åklagare än den som meddelat verkställ- barhetsförklaringen får meddela undantag från uppställda villkor. I avsnitt 9.7 föreslås bestämmelser om villkor om användning av upp- gifter efter det att en underrättelse lämnats om gränsöverskridande hem- lig avlyssning och hemlig övervakning av elektronisk kommunikation. 9.3Gemensamma frågor om tillfälligt överförande av en frihetsberövad person Regeringens förslag: En frihetsberövad person som tillfälligt förs över till med anledning av en europeisk utredningsorder som har utfärdats i eller i en annan medlemsstat, ska inte få lagföras eller berövas sin frihet eller på annat sätt underkastas in- skränkning i denna frihet på grund av handling, underlåtenhet eller dom som härrör från tiden före inresan till och som inte har angetts i utredningsordern. Detta ska dock inte gälla om personen släpps fri och därefter haft möjlighet att lämna men inte gjort det eller efter en sådan tidsperiod har återvänt hit efter att ha lämnat landet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: I artiklarna 22.8–9 finns be- stämmelser om immunitet när en person som är frihetsberövad i den verkställande staten tillfälligt förs över till den utfärdande staten. Artikel 23 reglerar den omvända situationen och i 23.2 hänvisas till bestämmel- serna om immunitet i artikel 22. Bestämmelserna innebär att en person som tillfälligt överförts inte får lagföras, frihetsberövas eller underkastas någon annan inskränkning i sin personliga frihet i den stat dit personen har förts, för gärningar som har begåtts eller domar som avkunnats före personens avfärd från den stat där han eller hon är frihetsberövad och som inte anges i utredningsordern (punkt 8). Detta skydd ska upphöra om den överförda personen, trots att han eller hon har haft möjlighet att lämna den utfärdande statens territorium, ändå stannat kvar där, eller återvänt dit efter att ha lämnat territoriet (punkt 9). Bestämmel- ser om immunitet i direktivet innebär ett skydd för den enskilde som måste iakttas av medlemsstaterna. En bestämmelse som motsvarar inne- hållet i dessa artiklar bör därför införas i den nya lagen. Bestämmelsen kan utformas efter mönster av 5 kap. 5 och 6 §§ lagen om internationell rättslig hjälp. 2016/17:218 9.3.2 Transitering genom av en frihetsberövad Regeringens förslag: Om en medlemsstat begär tillstånd till transite- ring genom av en frihetsberövad person som ska överföras från en medlemsstat till en annan medlemsstat med stöd av en utfärdad utredningsorder, ska bevilja ett sådant tillstånd och ange under vilka villkor transiteringen får ske. Om det är nödvändigt för att transiteringen ska kunna genomföras, får hålla den som överförs i förvar under som längst . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 22.4 i direktivet ska till- fälligt överförandet av en frihetsberövad person via en tredje medlems- stats territorium beviljas, efter det att en ansökan med alla nödvändiga handlingar har inkommit (s.k. transitering). I enlighet med vad som före- slås i promemorian bör en bestämmelse om detta föras in i den nya lagen. Liknande bestämmelser finns i andra lagar som reglerar det internatio- nella straffrättsliga samarbetet, bl.a. 4 kap. 6 § lagen (2015:96) om er- kännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Euro- peiska unionen och bestämmelsen i den nya lagen bör utformas på motsvarande sätt. Det innebär att om ett tillstånd till transitering begärs av en medlems- stat för att en frihetsberövad person behöver föras genom till en annan medlemsstat, ska bevilja ett sådant tillstånd. En förutsättning för detta är att en sådan begäran är åtföljd av relevanta handlingar. Detta behöver dock inte framgå direkt av den nya lagen. Däremot bör det framgå att anger under vilka villkor transiteringen får ske. Den frihetsberövade personen kommer tillfälligt att vistas på svenskt territorium och även om inget sägs i artikel 22.4 direktivet är det rimligt att ställer upp de villkor för transiteringen som behövs. Mot bakgrund av artikel 22.6 i direktivet bör även, såsom föreslås i promemorian, föras in bestämmelser i den nya lagen att den frihets- berövade personen får hållas i förvar om det behövs för att transiteringen ska kunna genomföras. Förvaret bör dock längst vara . Enligt artikel 33.2 får ange till kommissionen en förteckning över de handlingar som är nödvändiga för att ska kunna besluta i fråga om transitering. För dessa frågor hänvisas till avsnitt 10. 9.3.3Avräkning av tid vid vistelse utomlands Regeringens förslag: Den tid som en frihetsberövad person vistas utanför anstalt med anledning av en europeisk utredningsorder som har utfärdats i eller i en annan medlemsstat ska räknas in i verkställighetstiden. Ett tillägg om detta ska göras i 19 § lagen om beräkning av strafftid m.m. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: Artiklarna 22.7 och 23.2 (som hän- visar till artikel 22.7) i direktivet innehåller bestämmelser om avräkning av tid för frihetsberövande i anledning av ett tillfälligt överförande av en När en i frihetsberövad person förs över till en annan medlemsstat, innebär bestämmelserna att tiden för frihetsbe- rövandet på den andra statens territorium ska avräknas från den tid som den berörda personen är eller kommer att vara frihetsberövad i . Frihetsberövanden som har ägt rum utomlands ska enligt 33 kap. 7 § som huvudregel avräknas vid påföljdsbestämningen och i likhet med den bedömning som görs i promemorian anser regeringen att det inte krävs några nya lagregler med anledning av direktivets Inga remissinstanser invänder mot denna bedömning. Om en person verkställer ett fängelsestraff och ett överförande av honom eller henne sker med stöd av gällande regler i lagen om inter- nationell rättslig hjälp framgår av 19 § andra stycket lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. att den tid som en intagen vistas utanför anstalt enligt bl.a. 4 kap. 29, 29 a eller 31 § lagen om internationell rättslig hjälp ska räknas in i verkställighetstiden. För att samma avräk- ning ska kunna ske när en i frihetsberövad person förs över till en annan medlemsstat i anledning av en utredningsorder, bör denna bestämmelse kompletteras med en hänvisning till den nya lagen. Eftersom 11 § lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdoms- vård hänvisar till 19 § lagen om beräkning av strafftid m.m. behövs inga ändringar i den först nämnda lagen. 9.3.4 Förvar och ansvaret för transporten i Regeringens förslag: En frihetsberövad person som tillfälligt förs över till från en annan stat med anledning av en europeisk utredningsorder som har utfärdats i eller i en annan medlems- stat, ska hållas i förvar av . Fängelselagen ska kompletteras med bestämmelser som möjliggör att en person som är intagen i kriminalvårdsanstalt och som med stöd av den nya lagen och 4 kap. 29 a § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål ska föras över från till en annan medlemsstat tillfälligt kan placeras i häkte om det är nödvändigt av säkerhetsskäl eller med hänsyn till transportförhållandena. ska ansvara för att en frihetsberövad person förs till den andra staten. Myndigheten ska också ansvara för transporten i av den frihetsberövade personen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslagen. Kriminalvården efterfrågar en möjlighet att vid ett överförande av en frihetsberövad person även kunna placera personer som inte verkställer fängelsestraff i svensk kriminalvårdsanstalt i häkte, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl eller med hänsyn till transport- 2016/17:218 förhållandena. Vidare anser myndigheten att det av lagen bör framgå vem som ansvarar för att transportera den frihetsberövade. Skälen för regeringens förslag: När en frihetsberövad person förs över till grundas frihetsberövandet på ett beslut av en myndighet eller domstol i eller i den andra medlemsstaten. gällande regler i lagen om internationell rättslig hjälp ska en frihetsbe- rövad person som överförs till tas i förvar (4 kap. 34 §). ringen bedömer att motsvarande ordning bör gälla även vid ett tillfälligt överförande till med stöd av en europeisk utredningsorder som har utfärdats i eller i en annan medlemsstat. bestämmelsen bör dock de redaktionella ändringarna som införts genom 2016/17:57 beaktas. En bestämmelse om att den person som överförs ska hållas i förvar av , bör därför föras in i den I 10 kap. 6 § fängelselagen (2010:610) finns en bestämmelse om att i anslutning till vistelse utanför anstalt i samband med ett överförande av en frihetsberövad från till en annan medlemsstat enligt lagen om internationell rättslig hjälp, får en intagen tillfälligt placeras i häkte, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl eller med hänsyn till transport- I promemorian föreslås att bestämmelsen i fängelselagen även ska tillämpas vid ett tillfälligt överförande av en frihetsberövad person som sker med stöd av den nya lagen. detta och en sådan komplettering bör föras in i 10 kap. 6 § fängelselagen. Lagrådet framför i sitt yttrande att till uppräkningen i 10 kap. 6 § fängelselagen av aktuella bestämmelser i lagen om internationell rättslig hjälp borde även 4 kap. 29 a § ha fogats i samband med att sistnämnda bestämmelse infördes i lagen om internationell rättslig hjälp (prop. 2012/13:170). Att så inte skedde torde bero på ett förbiseende. ringen anser därför att paragrafen i fråga bör fogas till uppräkningen i enlighet med Lagrådets förslag. Är den person som ska föras över häktad krävs inte några ytterligare Kriminalvården lyfter frågan om det inte också bör införas be- stämmelser om att andra personer som är frihetsberövade, men som inte är intagna i anstalt, tillfälligt ska kunna placeras i häkte. Det rör sig t.ex. om personer som är tvångsomhändertagna. inte några möjligheter att i detta ärende föreslå bestämmelser om att personer som är frihetsberövade av andra skäl än för verkställighet av ett fängelsestraff ska kunna placeras i häkte. torde det inte ofta bli aktuellt att överföra en person som är föremål för annat frihetsberövande än häktning eller verkställighet av ett fängelsestraff. har en viss förståelse för Kriminalvårdens synpunkter, får transporten, om situationen skulle uppstå, lösas med de medel som är tillgängliga. regler som regeringen föreslår motsvarar dem som gäller för överförande av frihetsberövande personer enligt lagen om internationell rättslig hjälp. I 4 kap. 32 a § lagen om internationell rättslig hjälp finns en regel om att ska se till att personen förs till den andra staten och ansvara för transporten i i samband med ett överförande av en frihetsberövad person till eller från . att tydliggöra vilka myndigheter som ansvarar för att transportera en frihetsberövad person när transporten sker i och transporten avser ett överförande enligt nämnda lag (prop. 2016/17:57 s. 49 f.). som ett tillfälligt överförande av frihetsberövade personer kommer att Prop. 2016/17:218 ske med stöd av den lag som föreslås, bör motsvarande bestämmelser om ansvar för att personen förs över till den andra staten och för transporten i av samma skäl, föras in i den nya lagen. Genom en sådan bestämmelse tydliggörs vem som ansvarar för transporten, vilket också Kriminalvården efterfrågar. Att Polismyndig- heten får överlämna till Kriminalvården att transportera den frihets- berövade personen framgår av 29 a § polislagen (1984:387). 9.4Straffrättsligt ansvar och skadeståndsfrågor Regeringens bedömning: Några bestämmelser behöver inte föras in när det gäller utländska tjänstemäns straffrättsliga ansvar och skydd. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.