prop · H50362 · 2017-12-19 00:00:00 — Det framstår som anmärkningsvärt om infrastrukturförvaltaren skulle ha rätt enligt lagen att försvara sig mot krav från tredje man med reglerna om specialpreskription också när en anställd hos förvaltaren – kanske i ledande ställning – genom ett brotts- ligt förfarande som sker i tjänsten och rör driften orsakar tredje man skador. I utredningens förslag fanns ett undantag för brottsligt förfarande. Lagrådet anser att frågan bör bli föremål för ytterligare överväganden. Det förhållandet att infrastrukturförvaltaren har ett strikt ansvar enligt lagen hindrar i princip inte att anspråk framställs med stöd av allmänna skadeståndsrättsliga regler. För att ansvar ska föreligga krävs det då normalt att förvaltaren har vållat skadorna uppsåtligen eller av vårds- löshet. Enligt 22 § ska infrastrukturförvaltaren få åberopa de begränsningar som enligt lagen gäller för det strikta ansvaret också när ersättning som hade kunnat grundas på detta ansvar görs gällande på annan grund, t.ex. enligt skadeståndslagen. Lagrådet konstaterar att 22 § inte kommer från någon internationell överenskommelse. Den har inte heller betydelse för att förhindra ett kringgående av de transporträttsliga särskilda beräknings- och begräns- ningsreglerna, eftersom dessa inte gäller för infrastrukturförvaltarens ansvar. Skadeståndet ska bestämmas enligt allmänna regler. Även om lagtexten ger intryck av ett vidare tillämpningsområde, ligger paragrafens betydelse i att förvaltaren ges möjlighet att åberopa lagens bestämmelser om specialpreskription även när anspråk framställs med stöd av allmänna skadeståndsregler. Detta leder till att preskriptionstiden för anspråk från en skadelidande tredje man i regel blir avsevärt kortare än den tioårsfrist som annars i allmänhet gäller. Reglerna om en kort specialpreskription i 21 § kan motiveras av ett intresse att balansera det strikta ansvar som infrastrukturförvaltaren har enligt lagen. Men situationen är en annan när ansvar görs gällande på grund av att förvaltaren har handlat uppsåtligen eller vårdslöst. Allmänt sett bör kostnader för att ersätta en skada som har sin grund i vållande så långt som möjligt hamna hos skadegöraren och inte hos de skadelidande. Det brukar anses att det ska krävas beaktansvärda skäl för att i speciallagstiftning begränsa den skadelidandes möjlighet att vända sig mot skadegöraren med stöd av det grundläggande skadeståndsrättsliga ansvaret. I fråga om fordringar på ersättning i ett avtalsförhållande ska enligt remissens förslag detsamma gälla som i COTIF 1999, dvs. en special- preskription . I remissen hänvisas till att gränsdragningen mellan det inomobligatoriska och det utomobligatoriska ansvaret inte alla gånger är självklar, vilket skulle tala för att samma specialpreskription bör gälla också när ett anspråk framställs med stöd av skadeståndslagen. Principiellt sett finns det dock en skillnad mellan ett ansvar som grundas på en parts åtaganden i ett avtal och ett ansvar som grundas på någons uppsåtliga eller vårdslösa handlande. Vid det utomobligatoriska ansvaret aktualiseras dessutom i praktiken inte sällan komplicerade frågor, t.ex. vilka krav som ska ställas för att det ska anses föreligga vårdslöshet och vilka längre bort liggande skador som ska omfattas av ansvaret. Visserligen ska enligt järnvägstrafiklag reglerna om special- preskription i den lagen tillämpas inte bara när ett anspråk grundas på det strikta spårdriftsansvaret utan också när det framställs med stöd av skadeståndslagen. Lagen utgår emellertid från att det är ett och samma statliga subjekt som är innehavare av spåranläggningen och som bedriver transportverksamhet. Förhållandena på järnvägsområdet är nu väsentligt annorlunda. Lagrådsremissen bygger på tanken att den som förvaltar infrastrukturen i princip bör ha ett fullt eget ansvar för sin verksamhet. Enligt Lagrådets mening är det tveksamt om den reglering som föreslås i 22 § med dagens synsätt i tillräcklig grad tar hänsyn till de skadelidandes intressen. Som exempel kan nämnas en olycka med ett lastat godståg i ett tättbebyggt område med omfattande ödeläggelse i omgivningen och svårbedömda omständigheter. Ifall det skulle misstänkas att olyckan beror på vårdslöshet på infrastrukturförvaltarens sida kan det framstå som alltför långtgående om de skadelidande skulle förlora all rätt till ersättning inom en så från händelsen som föreslås. Utredningsförslaget innebar att vanliga preskriptionsregler skulle gälla när en talan grundas på infrastrukturförvaltarens ansvar enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Vid remissbehandlingen av förslaget fram- kom ingen invändning mot detta. Lagrådet anser att frågan bör bli föremål för ytterligare överväganden och förordar att den föreslagna regeln i 22 § inte nu tas in i lagen. Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsminister , ordförande, och statsråden , Baylan, Bucht, , , , Hellmark , , , Bah Kuhnke, Strandhäll, Shekarabi, , , , , Regeringen beslutar proposition Ny järnvägstrafiklag