prop · H403218 · 2017-08-30 00:00:00 — Artiklarna 12–16 inne- håller bestämmelser om tidsfrister, överlämnande av bevismaterial som finns i den verkställande staten, rättsmedel, uppskov med verkställig- heten och informationsskyldighet. Bestämmelser om tjänstemäns straff- rättsliga och civilrättsliga ansvar finns i artiklarna 17 och 18. I artiklarna 19 och 20 regleras frågor om sekretess och skydd av personuppgifter, och i artikel 21 finns bestämmelser om hur kostnaderna för verkställig- heten ska fördelas. Kapitel IV innehåller särskilda bestämmelser om vissa angivna utred- ningsåtgärder. Dessa åtgärder är tillfälligt överförande av frihetsberövade personer (artiklarna 22 och 23), hörande genom video- eller telefon- konferens (artiklarna 24 och 25), information om bankkonton och bank- transaktioner (artiklarna 26 och 27), bevisinhämtning i realtid (artikel 28) och hemliga utredningar (artikel 29). I kapitel V finns regler om avlyssning av telekommunikation. I artikel 30 finns bestämmelser om utfärdande av en utredningsorder när tekniskt bistånd från en annan medlemsstat är nödvändigt för att avlyssningen ska kunna genomföras. I artikel 31 stadgas en underrättelseskyldighet när avlyssningen inte kräver tekniskt bistånd från den medlemsstat där den berörda personen befinner sig. Kapitel VI innehåller en bestämmelse om provisoriska åtgärder, dvs. åtgärder i syfte att förhindra att bevisning förstörs, flyttas, överlämnas eller bortskaffas (artikel 32). Ett beslut om att verkställa åtgärden ska, om det är praktiskt möjligt, meddelas efter det att utred- ningsordern har mottagits. Kapitel VII innehåller sedvanliga slutbestämmelser (artiklarna 33–39). I dessa regleras bl.a. frågor om underrättelser till kommissionen, för- hållandet till andra rättsliga instrument och införlivande av direktivet i medlemsstaterna. Där finns även övergångsbestämmelser. 5Gällande svenska regler om bevisinhämtning 5.1Regler för svensk förundersökning och rättegång i brottmål De bestämmelser i som är av intresse vid genomförande av direktivet om en europeisk utredningsorder finns i 23, 27 och 28 kap. Dessa bestämmelser anger vilka åtgärder som de brottsbekämpande myndigheterna kan vidta vid utredning av brott. Det ska dock noteras att även i annan lag finns bestämmelser om åtgärder som kan vidtas vid utredning av brott. I 23 kap. finns bestämmelser om förundersökningen. Syftet med en förundersökning är att utreda vem som skäligen kan miss- tänkas för ett brott och om tillräckliga skäl föreligger för åtal. Kompletterande bestämmelser om förfarandet finns i förundersöknings- kungörelsen (1947:948). Förundersökningen ska enligt 23 kap. 3 § ledas av åklagaren, eller Säkerhetspolisen. Med stöd av särskild lagstiftning får även och leda och genom- föra förundersökningar beträffande vissa brott. Om det under en för- undersökning kan bli aktuellt att begära rättslig hjälp i brottmål, ska en åklagare ta över ledningen av förundersökningen. Under förundersökningen kan olika åtgärder vidtas för att inhämta bevisning. Det kan t.ex. handla om att hålla förhör (23 kap. 6 § rätte- gångsbalken) eller att inhämta yttrande från sakkunnig (23 kap. 14 §). Enligt lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott kan polis eller åklagare inhämta skriftliga medicinska utlåtanden av läkare. Föremål och handlingar eller andra uppgifter som kan få betydelse som bevisning, kan inhämtas genom straffprocessuella tvångsmedel. Det kan bl.a. röra sig om beslag, husrannsakan eller kroppsvisitation, men även hemliga tvångsmedel som hemlig avlyssning av elektronisk kommu- nikation eller hemlig rumsavlyssning. I 27 och 28 kap. finns bestämmelser om dessa olika straffprocessuella tvångsåtgärder. För samtliga åtgärder krävs att proportionalitetsprincipen är uppfylld. Frågor om förhör under förundersökning regleras i 23 kap. rättegångs- Av den grundläggande bestämmelsen framgår att förhör kan hållas med envar som kan antas lämna upplysningar av betydelse för utredningen (6 §). Kapitlet innehåller också bestämmelser om möjlighet att vidta vissa tvångsåtgärder i syfte att kunna genomföra förhör (7–9 §§) och om förhörsvittnen och vilka som i övrigt kan närvara vid förhör 2016/17:218 (10 §). Vidare finns bestämmelser om i vilken utsträckning den miss- tänkte eller hans eller hennes försvarare får ställa frågor till den som hörs (11 §) och förbud mot att använda otillbörliga förhörsmetoder (12 §). Därutöver finns bestämmelser om yttrande av sakkunnig (14 §) och om skyldighet att föra protokoll över utredningen (21 §). I förundersöknings- kungörelsen finns tillämpningsföreskrifter som mer detaljerat reglerar vad som ska iakttas vid förhör. I vissa fall kan förhör vid rätten genomföras under en förundersökning. Det kan ske dels då någon inte vill yttra sig under förundersökningen (23 kap. 13 §), dels då det finns risk för att bevisningen annars går förlorad (23 kap. 15 §). I lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare finns vissa regler som gäller vid förhör med unga. Lagen är ett komplement till och innehåller bestämmelser dels om förundersökningar där den misstänkte inte har fyllt tjugoett år, dels om utredningar av brott där den unge inte är straffmyndig. Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. . För att ett föremål ska kunna tas i beslag krävs att det skäligen kan antas ha bety- delse för utredning om brott, vara avhänt någon genom brott eller vara förverkat på grund av brott (1 §). Beslag syftar således till att bl.a. säkra bevisning. Det krävs också att föremålet är tillgängligt för en sådan åtgärd, dvs. beslutet om beslag ska kunna verkställas. Beslag kan användas oberoende av brottets beskaffenhet och förutsätter inte att en viss person kan misstänkas för brottet. Föremålet kan också ägas eller innehas av någon annan än den misstänkte. Möjligheterna att genomföra beslag beträffande vissa skriftliga hand- lingar och försändelser begränsas enligt bestämmelserna i 2 och 3 §§. För handlingar som tagits i beslag gäller också särskilda regler i fråga om hur och av vem dessa får hanteras (12 §). Bestämmelserna i 4 och 5 §§ reglerar vem som får ta föremål i beslag. Utgångspunkten är att den som har laglig rätt att verkställa en annan tvångsåtgärd även har rätt att ta föremål i beslag. Beslag kan också göras av föremål som inte påträffats i samband med en tvångsåtgärd, men kräver då beslut av undersökningsledare eller åklagare. Polisman kan om det är fara i dröjsmål fatta sådant beslut, men som då ska skyndsamt prövas av undersökningsledare eller åklagare. I vissa fall får rätten besluta om beslag. I de fall ett beslag verkställts utan att domstol fattat beslutet, får den som drabbats av beslaget begära rättens prövning enligt 6 §. I 27 kap. regleras också förutsättningarna för hävande och omprövning av beslag (8 §), om hur beslagtagna föremål ska tas om hand (10 §) och om under vilka former underrättelse om beslaget ska lämnas (11 och 11 a §§). Bestämmelser om beslag finns även i andra författningar, t.ex. 7 § narkotikastrafflagen (1968:64). Husrannsakan, kroppsvisitation och kropps- Regler om husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning finns i 28 kap. . Ett huvudsakligt syfte med bestämmelserna om husrannsakan och kroppsvisitation är att möjliggöra att föremål ska kunna tas i beslag. Även kroppsbesiktning kan användas för det ända- målet. Husrannsakan får ske i hus, rum eller slutna förvaringsställen för att eftersöka föremål som får tas i beslag. Husrannsakan får även genom- föras för att utreda omständigheter som kan ha betydelse för utredning om brottet. Förutsättningarna för husrannsakan anges i 1–3 a §§. Ut- gångspunkten är att det ska finnas anledning att misstänka att ett brott har begåtts och att det brottet har fängelse i straffskalan. Enligt 4 § kan undersökningsledare, åklagare eller rätten besluta om en husrannsakan. Om det är fara i dröjsmål får också polisman, enligt 5 §, utföra en hus- rannsakan utan ett sådant beslut. Om en husrannsakan kommer att bli omfattande eller medföra synnerlig olägenhet, bör rätten fatta beslutet. I 6–9 §§ finns bestämmelser om verkställighet av husrannsakan. Kroppsvisitation regleras i 11, 13 och 13 a §§. Med åtgärden avses en undersökning av kläder och annat som en person bär på sig eller av saker som personen har med sig. Bestämmelser om kroppsbesiktning finns i 12–13 a §§. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människo- kroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Undersökningsledare, åklagare och rätten får besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Vid fara i dröjsmål får även en polisman göra det. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning får som utgångspunkt användas mot den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, men får dock i vissa fall ske även mot någon som inte är misstänkt. De hemliga tvångsmedlen utgörs av hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervakning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraövervakning, hemlig rumsavlyssning samt kvarhållande och kontroll av försändelse. Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation innebär att medde- landen, som i ett elektroniskt kommunikationsnät överförs eller har över- förts till eller från ett telefonnummer eller annan adress, i hemlighet av- lyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel (27 kap. 18 § rätte- gångsbalken). Detta tvångsmedel får som utgångspunkt användas vid för- undersökning som rör brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , vid förundersökning som rör vissa i lagen sär- skilt angivna brott samt vid förundersökning som gäller ett brott med lägre straffminimum än , om det kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . Hemlig avlyssning av elektronisk kommuni- kation får användas endast om någon är skäligen misstänkt för ett brott och åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen (27 kap. 20 § första Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation innebär att upp- gifter i hemlighet hämtas in om t.ex. meddelanden som i ett elektroniskt kommunikationsnät överförs till eller från ett telefonnummer eller annan adress (27 kap. 19 § första stycket ), men meddelanden får även hindras från att nå fram. De uppgifter som kan hämtas in är endast trafik- och lokaliseringsuppgifter. Hemlig övervakning av elektro- nisk kommunikation får användas om någon är skäligen misstänkt för brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex månader eller för vissa i lagen särskilt angivna brott (27 kap. 19 § tredje stycket) eller i syfte att utreda vem som skäligen kan misstänkas för För att tvångsmedlet ska kunna tillåtas gäller också att åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen. Hemlig kameraövervakning innebär att fjärrstyrda tv-kameror, andra optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbar utrustning an- vänds för optisk personövervakning vid förundersökning i brottmål utan att upplysning om övervakningen lämnas. Samma strafftrösklar, krav på misstankegrad samt krav på betydelse för utredningen gäller som för hemlig avlyssning av elektro- nisk kommunikation (27 kap. 20 a § ). endast sådan plats där den skäligen misstänkte kan antas komma att uppehålla sig (27 kap. 20 b §). Om det inte finns någon skäligen miss- tänkt för brottet, får hemlig kameraövervakning användas för att över- vaka den plats där brottet har begåtts eller en nära omgivning till denna plats i syfte att fastställa vem som skäligen kan misstänkas för brottet (27 kap. 20 c §). Med hemlig rumsavlyssning avses enligt 27 kap. 20 d § rättegångs- balken avlyssning eller upptagning som görs i hemlighet med ett tekniskt hjälpmedel som är avsett att återge ljud, och avser tal i enrum, samtal mellan andra eller förhandlingar vid sammanträden eller andra samman- komster som allmänheten inte har tillträde till. vändas för brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fäng- else och för vissa andra särskilt angivna brott. lyssning får användas endast om någon är skäligen misstänkt för ett sådant brott som omfattas av lagen och åtgärden är av synnerlig vikt för Hemlig rumsavlyssning får vidare avse endast en plats där det finns särskild anledning att anta att den misstänkte kommer att uppe- Avser åtgärden någon annan stadigvarande bostad än den miss- tänktes, får avlyssning användas endast om det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte kommer att uppehålla sig där (27 kap. 20 e §). Nämnda hemliga tvångsmedel beslutas av domstol på begäran av åklagare (27 kap. 21 § ). Åklagaren får ge tillstånd till ett sådant tvångsmedel, dock inte hemlig rumsavlyssning, om det skulle medföra fördröjning av väsentlig betydelse att begära tillstånd av rätten. Ett sådant beslut ska genast anmälas hos rätten, som skyndsamt ska pröva om det finns skäl för åtgärden. Särskilda bestämmelser finns i fråga om i vilken utsträckning inhämtade uppgifter får användas i de fall då domstolen anser att skäl för åtgärden saknades, om hur för tillstånd som får sättas och om hävande av beslut i de fall då det inte längre finns skäl för åtgärden (27 kap. 21, 21 a och 23 §§). Bestämmelser om granskning, bevarande och förstöring av avlyssnat material finns i 27 kap. 22 §. Den som är eller har varit misstänkt för brott ska som huvudregel Prop. 2016/17:218 underrättas om avlyssning eller övervakning som han eller hon har ut- I vilken utsträckning andra än misstänkta ska underrättas, underrättelse ska ske och möjligheten att i vissa fall underlåta att underrätta, regleras genom särskilda bestämmelser (27 kap. 31–33 §§). I 27 kap. finns också bestämmelser om kvarhållande av försändelse (postkontroll). Rätten får enligt 9 § på ansökan av en åklagare eller undersökningsledare förordna att en försändelse som får tas i beslag och som väntas komma in till ett befordringsföretag ska hållas kvar till dess frågan om beslag har avgjorts. Förutsättningarna för att använda detta tvångsmedel är alltså huvudsakligen knutna till reglerna om beslag (se 1–3 §§). Bestämmelserna reglerar hur länge kvarhållande får ske och prövningen av beslaget. Därutöver finns en särskild be- stämmelse om när underrättelse ska ske (11 §). Av 36 f § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare följer att hemliga tvångsmedel inte får användas mot den som är . 5.2Regler om internationellt straffrättsligt sam- arbete Straffrättsligt samarbete innebär att stater hjälper varandra med åtgärder för att utreda brott, att överföra lagföringen för brott och att verkställa domar och slutliga beslut. Inom EU har en rad rättsakter antagits för att reglera och underlätta det straffrättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna. Dessa rättsakter har i de flesta fall införlivats i svensk rätt genom ny lagstiftning. Nedan redovisas de mest centrala svenska reglerna när det gäller internationellt straffrättsligt samarbete avseende bevisinhämtning. 5.2.2Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål Lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål gäller gene- rellt vid rättslig hjälp med en annan stat, oavsett om har ett avtal med den andra staten eller inte. Lagen innehåller viss särreglering i för- hållande till EU:s medlemsstater och kompletteras av förordningen (2000:704) om internationell rättslig hjälp i brottmål, som innehåller närmare regler om förfarandet. Rättslig hjälp enligt lagen omfattar en rad olika åtgärder, bl.a. förhör i samband med förundersökning, bevisupptagning vid domstol, åtgärder enligt 28 kap. , hemliga tvångsmedel, överförande av frihetsberövade personer och rättsmedicinsk undersökning av en avliden person (1 kap. 2 § första stycket). Uppräkningen i nämnda bestämmelse är uttömmande, men lagen hindrar inte att hjälp lämnas med annan åtgärd om det kan ske utan tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd (1 kap. 2 § andra stycket). Lagens huvudsakliga tillämpningsområde är hjälp i 2016/17:218 rättsliga förfaranden som gäller utredning om eller lagföring för brott (1 kap. 3 §). Rättslig hjälp lämnas i första hand av åklagare eller domstol (1 kap. 4 §). En svensk domstol får endast ansöka om rättslig hjälp utom- lands enligt bestämmelserna i lagen, medan en åklagare kan ansöka om rättslig hjälp utomlands, även om åtgärden inte framgår av lagen, i den utsträckning den andra staten tillåter det (1 kap. 7 §). I lagens andra kapitel finns allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i . Utgångspunkten är att rättslig hjälp ska lämnas under de förut- sättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk för- undersökning eller rättegång (2 kap. 1 § första stycket), men det finns också regler som avviker från vad som skulle gälla i ett svenskt förfar- ande. Det finns inte något generellt krav på dubbel straffbarhet för att rättslig hjälp ska lämnas, men som huvudregel ställs ett sådant krav vid användningen av tvångsåtgärder (2 kap. 2 §). Bestämmelserna i 2 kap. 3–13 §§ i lagen innehåller i huvudsak regler om ansökan, förfarandet och rätten till juridiskt biträde. Av 2 kap. 14 § framgår att det finns såväl obligatoriska som fakultativa hinder mot att lämna rättslig hjälp. Beslut om avslag på någon av grunderna som anges i 14 § ska alltid fattas av regeringen (2 kap. 15 § första stycket), men i övrigt prövas ansökan av den instans som handlägger ärendet (2 kap. 15 § andra stycket). I 3 kap. finns allmänna bestämmelser om rättslig hjälp utomlands. Svenska åklagares möjligheter att begära rättslig hjälp utomlands är i huvudsak oreglerad, eftersom möjligheterna att få rättslig hjälp av andra stater främst styrs av dessa staters internationella åtaganden och natio- nella lagstiftning. En svensk framställning om rättslig hjälp ska enligt huvudregeln skickas till för vidarebefordran till den andra staten, men direktkommunikation mellan behöriga myndigheter är möjligt i vissa fall (3 kap. 2 § första stycket). Lagens 4 kap. innehåller särskilda bestämmelser om de olika åt- gärderna som en ansökan om rättslig hjälp kan avse och i 5 kap. finns övriga bestämmelser, bl.a. regler om villkor om användningsbegräns- ningar, immunitet, sekretess, uppgiftsskyldighet och delning av för- verkad egendom mellan stater. Andra författningar som rör internationell rättslig Lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brotts- utredningar innehåller bestämmelser om gemensamma utrednings- grupper, kontrollerade leveranser och brottsutredningar med användning av skyddsidentitet i . När det gäller inhämtande av information angående bankkonton och banktransaktioner finns enligt flera författningar på finansmarknads- området en skyldighet för olika finansiella företag att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden, om det behövs vid utredning av brott i ett inhemskt eller internationellt ärende (t.ex. 2 kap. 20 § lagen om [2004:46] värdepappersfonder). I lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska av frysningsbeslut regleras ett samarbete som syftar till att säkerställa att bevismaterial inte försvinner, men även en framtida verk- Prop. 2016/17:218 ställighet av ett beslut om förverkande. Lagen, som innehåller regler om såväl översändande av svenska frysningsbeslut som erkännande och verkställighet av andra medlemsstater frysningsbeslut, genomför rådets rambeslut /577/RIF av om verkställighet i Euro- peiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial. Rambeslutet baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande som är en grundläggande princip i samarbetet mellan medlemsstaterna. Princi- pen innebär att medlemsstaterna ska erkänna och verkställa varandras domar och beslut utan att ifrågasätta dem. Endast vissa formella kontroller får ske. Med ett svenskt frysningsbeslut avses dels beslut om kvarstad i brott- mål, dels beslut om beslag för att säkra antingen bevismaterial eller en framtida verkställighet av ett beslut om förverkande. Till skillnad från regler om beslag krävs det inte att föremålet är till- gängligt vid beslutet. Frysningsbeslutet sänds sedan över till den andra medlemsstaten för erkännande och verkställighet. Ett frysningsbeslut som har meddelats av behörig myndighet i en annan medlemsstat kan på motsvarande sätt sändas över till för erkännande och verkställig- het, om egendomen kan antas påträffas här. Är ett utländskt frysnings- beslut verkställbart i , ska åklagaren meddela en s.k. verkställbar- hetsförklaring (3 kap. 4 §). I denna ska åklagaren ange om frysningen ska verkställas som beslag eller som kvarstad. För att säkra verkställigheten får på åklagarens uppdrag använda tvångsmedel (3 kap. 10–12 §§). När frysningsbeslutet har verkställts ska åklagaren begära rättens prövning av verkställbarhetsförklaringen (3 kap. 16 §). En ny lag införs Regeringens förslag: En ny lag om en europeisk utredningsorder ska Lagen ska innehålla de bestämmelser som krävs för att genomföra direktivet om en europeisk utredningsorder. I lagen ska det upplysas om att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, kan meddela närmare föreskrifter om verk- ställigheten av lagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslaget att en ny anför dock att det kan bli komplicerat för åklagare att förhålla sig till ytterligare en lag som reglerar inter- vården framför synpunkter på den nya lagens struktur. ifrågasätter nyttan av en bestämmelse som upplyser om att regeringen kan meddela verkställighetsföreskrifter. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om en europeisk utred- ningsorder innebär ett åtagande för att som verkställande stat ta emot en utredningsorder och pröva om ordern ska erkännas och verk- Om nödvändiga förutsättningar enligt direktivet är uppfyllda och ingen vägransgrund är tillämplig, är skyldigt att erkänna och För att kunna leva upp till detta åtagande kräver ett genomförande av direktivet en reglering på nationell nivå. omvända fallet, dvs. när det i en svensk förundersökning eller rättegång i brottmål uppstår ett behov av att hämta in bevisning i en annan medlems- stat, innebär direktivet inte en skyldighet att utfärda en utredningsorder. Något annat rättsligt instrument än direktivet, som stöd för att inhämta bevisning i en annan medlemsstat, kommer dock inte att finnas till- gängligt (se artikel 34). Om bevisning ska inhämtas i en annan medlems- stat, måste en utredningsorder utfärdas. Även i dessa fall krävs en reglering på nationell nivå för att genomföra direktivet. Direktivet omfattar i princip all typ av bevisinhämtning, bl.a. förhör, beslag, kroppsbesiktning, tillfälligt överförande av frihetsberövade perso- ner och hemliga tvångsmedel. Dessa åtgärder utgör en sådan inskränk- ning i de grundläggande fri- och rättigheterna som enligt 2 kap. rege- ringsformen endast kan regleras i lag. Med hänsyn härtill och med be- aktande av 8 kap. 2 § första stycket 2 regeringsformen krävs i huvudsak lagbestämmelser för att genomföra direktivet i svensk rätt. I promemorian föreslås en ny lag för att genomföra direktivet. brottsmyndigheten motsätter sig inte förslaget, men anser att en ny lag- stiftning om gränsöverskridande bevisinhämtning riskerar att komplicera tillämpningen för dem som berörs av relevant lagstiftning. har en viss förståelse för detta. En alternativ lagteknisk lösning kan vara att införa kompletterande bestämmelser i bl.a. lagen (2000:562) om inter- nationell rättslig hjälp i brottmål (lagen om internationell rättslig hjälp) och lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar (lag om internationellt samarbete). lagar innehåller bestämmelser som, med några undantag, motsvarar de utredningsåtgärder som omfattas av direktivet. Flera omständigheter talar ändå för att direktivet bör genomföras genom en ny lag. Direktivet baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande, vilket innebär att prövningen av om förutsättningar finns för att vidta en åtgärd görs i den stat där brottsutredningen eller rättegången Lagen om internationell rättslig hjälp och lag om inter-