prop · H403222 · 2017-09-05 00:00:00 — könstillhörighet eller på något särpräglat drag i utseendet. instämmer därför i att en så utformad bestämmelse dels återspeglar det skyddsintresse förolämpningsbrottet har , dels på ett ändamålsenligt sätt skulle avgränsa straffansvaret till de mest straffvärda fallen. Förolämpningsbrottet bör därför utformas så att det skyddar enskildas självkänsla och värdighet. Straffansvaret bör omfatta förolämpningar som begås genom beskyllningar, nedsättande uttalanden och förödmjukande beteenden Det straffbara handlandet består vid förolämpning i att smäda någon annan genom kränkande tillmäle, beskyllning eller annat skymfligt beteende mot honom. Som utredningen konstaterar framstår denna beskrivning som både ålderdomlig och svårbegriplig. Det straffrättsliga skyddet bör vara tydligt och modernt (jfr avsnitt 4.2). Det är därför angeläget att modernisera bestämmelsen med begrepp som underlättar förståelsen för vilka gärningar som är straffbara. I likhet med utredningen anser regeringen att den nuvarande uppräkningen av de olika sätt en förolämpning kan ske på har fortsatt relevans. Såväl genom ord som genom andra beteenden – som tecken, gester, imitationer och andra handlingar – kan någon ge uttryck för ett budskap som kan vara kränkande för någon annans självkänsla eller värdighet. Någon anledning att förändra det straffbara handlandet i sak finns därför inte i detta avseende. Utredningen föreslår att straffansvaret ska gälla den som agerar mot någon annan genom beskyllningar, nedsättande uttalanden eller förödmjukande beteenden. I lagrådsremissen föreslogs att straffansvaret bör omfatta förolämpningar som begås genom beskyllningar, nedsättande uttalanden eller förödmjukande beteenden. Lagrådet, som har konstaterat att bestämningen av ordet beskyllning föreslås tas bort, har ansett att bestämningarna av uttalanden och beteenden är onödiga och kan utgå eftersom dessa enligt den föreslagna brottskonstruktionen ändå måste kvalificeras genom att de måste vara ägnade att kränka den andres självkänsla eller värdighet på ett kännbart sätt för att de ska vara straffbara. Regeringen kan dock för sin del inte instämma i Lagrådets bedömning att bestämningarna av (nedsättande) uttalanden och (förödmjukande) beteenden skulle vara onödiga. Till skillnad från beskyllning, som innefattar en värdering, är uttalanden och beteenden neutrala begrepp. Framför allt beteenden men även uttalanden är dessutom begrepp som lämnar vitt utrymme för tolkning. Enligt regeringen kan såväl beteenden som uttalanden i vissa fall vara ägnade att kränka någons självkänsla eller värdighet utan att vara förolämpande i egentlig mening. En förändring av det slag som Lagrådet föreslår skulle därför enligt regeringen riskera att leda till en oönskad utvidgning av det straffbara området. Det går inte heller att komma ifrån att den straffbara gärningen med en sådan utformning skulle riskera att skapa oklarhet i förhållande till tillämpningsområdet för ofredandebrottet. I likhet med vad som föreslogs i lagrådsremissen bör straffansvaret därför omfatta förolämpningar som begås genom beskyllningar, nedsättande uttalanden eller förödmjukande beteenden. Som konstateras ovan är det utmärkande för förolämpningsbrottet att det avser uttalanden som riktar sig till den berörda personen själv. Enligt regeringen kommer detta tydligare till uttryck om det anges uttryckligen i lagtexten att handlingen ska vara riktad mot annan i stället för som 2016/17:222 utredningen föreslår ”agerar mot någon annan”. Det straffbara handlandet bör därmed bestå i att rikta beskyllning, nedsättande uttalanden eller förödmjukande beteenden mot någon annan. Endast gärningar som är ägnade att kränka någons självkänsla eller värdighet bör omfattas av straffansvar Straffansvar för förolämpning förutsätter att någon smädar annan. För att tydligt avgränsa straffansvaret till gärningar som verkligen utgör oacceptabla kränkningar av någons självkänsla eller värdighet föreslår utredningen att endast gärningar som är ägnade att kränka någons självkänsla eller värdighet ska omfattas av straffansvar. som och ifrågasätter behovet av och motsätter sig en sådan förändring av brottskonstruktionen. Även och motsätter sig en sådan förändring med motiveringen att den föreslagna förändringen riskerar att leda till en utvidgning av det straffbara området. Enligt regeringen bör det krävas goda skäl för att ändra den grundläggande konstruktionen hos en väl etablerad straffbestämmelse. Det har dock – som utredningen redovisar – diskuterats om rekvisitet smädar annan ska uppfattas som en beskrivning av det brottsliga handlandet eller av en effekt som måste uppkomma för att gärningen ska vara straffbar, eller möjligen både och. Som utredningen framhåller framstår det som önskvärt att förtydliga vad som gäller för straffansvar. Att en straffbestämmelse kan behöva förtydligas innebär dock inte i sig att dess tillämpningsområde behöver förändras. Även om den straffrättsliga bedömningen utgår från själva uttalandet eller beteendet måste det alltid bedömas utifrån sitt sammanhang. Alla uttalanden och beteenden som syftar till att förarga eller reta upp någon bör inte omfattas av straffansvar utan det bör krävas att det på ett mer personligt plan kan träffa den angripne. Detta är något som bör ha tydligt stöd i lagtexten. Vilken kränkning av självkänslan eller värdigheten som ett uttalande eller beteende kan orsaka kan skilja sig åt väsentligt från person till person. En reglering med utgångspunkt i effekten skulle därför kunna leda till en bristande förutsebarhet. Dessutom kan det finnas ett intresse av att genom lagstiftningen upprätthålla en norm för vad som inte får sägas eller göras som kan kränka självkänslan och värdigheten. Det gäller inte minst för att avgränsa det straffbara området. Det är enligt regeringens mening därför inte lämpligt att låta den angripnes subjektiva upplevelser och uppfattningar ensamt definiera vad som utgör en straffbar kränkning av självkänslan eller värdigheten. Som utredningen föreslår bör straffbestämmelsen i stället utformas så att gärningar som typiskt sett är ägnade att kränka någons självkänsla eller värdighet bör omfattas av straffansvar. Genom en avgränsning till typiska reaktioner på vissa uttalanden, undantas smärre angrepp på självkänslan eller värdigheten som den enskilde rimligen ska kunna tåla och som därför inte bör omfattas av straffansvar. En sådan förändring av straffbestämmelsen skulle enligt regeringen innebära en begränsning av det straffbara området. Någon risk för att de sammantagna ändringarna i förolämpningsbrottet skulle leda till en omotiverad utvidgning av det slag som , Prop. 2016/17:222 och befarar finns därför inte. föreslås alltså sammanfattningsvis att straffansvaret för förolämpning ska gälla den som riktar beskyllning, nedsättande uttalande eller förödmjukande beteende mot någon annan om gärningen var är ägnad att kränka den andres självkänsla eller värdighet. anser att det bör återspeglas i straffvärdet om en ärekränkande handling har koppling till någon diskrimineringsgrund som t.ex. sexuell läggning. Som regeringen konstaterar i avsnitt 8.3 är de omständigheter som hänvisar till i stor utsträckning sådana som ska beaktas vid straffvärdebedömningen utan att det behöver anges särskilt för enskilda brottstyper. Ansvar för förolämpning bör även fortsättningsvis vara subsidiärt till förtal och grovt förtal. Ändringarna bör genomföras även på det grundlagsskyddade området De föreslagna ändringarna innebär att straffbestämmelsen om förolämpning i förtydligas och moderniseras. För att åstadkomma en sakligt och systematiskt sammanhängande reglering av ansvaret för förolämpning bör motsvarande ändringar göras av brottsbeskrivningen för förolämpning i TF (jfr avsnitt 4.2). 10Ansvar för tillhandahållare av elektroniska anslagstavlor enligt BBS- lagen Lagen (1998:112) om ansvar för elektroniska anslagstavlor (BBS-lagen) reglerar ansvar för tillhandahållare av s.k. elektroniska anslagstavlor. Med elektronisk anslagstavla avses enligt 1 § en tjänst för elektronisk förmedling av meddelanden. Med meddelanden avses text, bild, ljud eller information i övrigt. I lagens förarbeten (prop. 1997/98:15 Ansvar för elektroniska anslagstavlor s. 9) förklaras att definitionen av elektronisk anslagstavla innefattar alla tjänster där någon inrättar en möjlighet för användare att sända in egna och ta del av andras meddelanden. framgår vissa undantag från lagens tillämpningsområde; den gäller t.ex. inte tjänster som skyddas av TF eller YGL eller för e-postmeddelanden. I 5 § föreskrivs en skyldighet för den som tillhandahåller tjänsten att ta bort eller på annat sätt förhindra vidare spridning av vissa meddelanden som sänds in till tjänsten av en användare. tillhandahållaren är skyldig att ta bort är meddelanden vars innehåll uppenbart är sådant som avses i någon av bestämmelserna om uppvigling, hets mot folkgrupp, barnpornografibrott och olaga Tillhandahållaren är även skyldig att ta bort eller 2016/17:222 förhindra vidare spridning av ett meddelande om det är uppenbart att användaren har gjort intrång i upphovsrätt eller i rättighet som skyddas genom föreskrift i 5 kap. lagen (1960:729) om upphovsrätt till konstnärliga eller litterära verk (upphovsrättslagen) genom att sända in meddelandet. Den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla ska enligt 4 §, för att kunna fullgöra sin skyldighet att ta bort vissa meddelanden, ha sådan uppsikt över tjänsten som skäligen kan krävas med hänsyn till omfattningen och inriktningen av verksamheten. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot skyldigheten att ta bort eller förhindra vidare spridning av ett meddelande döms till böter eller fängelse i högst . I ringa fall döms dock inte till ansvar. Enligt 7 § andra stycket ska det inte dömas till ansvar enligt lagen om det för gärningen kan dömas till ansvar enligt eller upphovsrättslagen. Straffansvaret enligt BBS-lagen utvidgas Regeringens förslag: Skyldigheten för den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla att ta bort vissa meddelanden utvidgas till att omfatta även meddelanden vars innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelserna om olaga hot och olaga integritetsintrång. Brott mot BBS-lagen som innebär att någon låter bli att ta bort eller förhindra vidare spridning av ett meddelande vars innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelsen om olaga integritetsintrång ska åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal eller om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några invändningar mot förslaget. och avstyrker förslaget att lägga till olaga hot i lagens brottskatalog eftersom olaga hot fullbordas först när hotet kommer till den hotades kännedom, vilket enligt dessa instanser gör att det inte är möjligt för tillhandahållaren att enbart utifrån meddelandets innehåll bedöma om det finns en skyldighet att ta bort det. Även ifrågasätter om en sådan ordning är lämplig och anför att tillhandahållaren kan identifiera ett meddelande som olaga hot innan brottet är fullbordat. att det bör förtydligas i lagtexten att skyldigheten att ta bort ett olaga hot inträder först när hotet kommer till den hotades kännedom. tingsrätt avstyrker även förslaget att lägga till olaga integritetsintrång och invänder att en sådan utvidgning skulle medföra svårigheter för tillhandahållaren att bedöma vad som utgör ett brottsligt meddelande. anser att det även bör övervägas att utvidga ansvaret till att gälla fall där meddelandets innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelserna om förtal och ofredande. utredningens förslag att utvidga ansvaret enligt BBS-lagen, anser att förslaget ytterligare komplicerar dataskyddsrätten och riskerar att bli en särreglering av ”rätten att bli glömd” och efterlyser ett förtydligande av hur förslagen förhåller sig till relevant EU-lagstiftning. anser att det finns anledning att överväga ett borttagande av uppenbarhetskravet i lagen. (ordföranden), , , , (), i och Tidskrifter instämmer i utredningens bedömning att det finns ett behov av att se över BBS-lagen på ett övergripande och samlat sätt. Av dessa anser Justitiekanslern, AB, () och Tidskrifter att en utvidgning av straffansvaret enligt lagen bör anstå till dess att lagen i dess helhet kan ses över. anser vidare att förslaget riskerar att leda till att meddelanden raderas för säkerhets skull. Skälen för regeringens förslag Det finns behov att utvidga tillhandahållarens ansvar enligt BBS-lagen Sedan BBS-lagens tillkomst har möjligheterna att uttrycka sig via olika internetbaserade tjänster ökat väsentligt. finns det betydligt större möjligheter för människor att uttrycka sina åsikter, ifrågasätta andras ståndpunkter och att väcka och bilda opinion. innebär de nya sätten att kommunicera och sprida information risker för integriteten, i den meningen att enskilda kan utsättas för integritetskränkningar från andra enskilda. Uppgifter som sprids kan bli tillgängliga för alla och envar . spridning av privata uppgifter kan leda till mycket stora personliga Vid BBS-lagens tillkomst uttalades i förarbetena (se prop. s. 8 f.) att det fanns en brist på kontroll över de elektroniska anslagstavlorna som kan utnyttjas för brottsliga ändamål. särskilt att det visat sig svårt att spåra de användare som ursprungligen avsänder straffbara meddelanden och att de straffrättsliga medverkansreglerna inte alltid är tillräckliga för att på ett tillfredställande sätt reglera ansvaret för spridning av meddelanden. även att de elektroniska anslagstavlorna medger att meddelanden med straffbart innehåll kan nå ett stort antal personer och utöva inflytande över speciellt barn och unga som i hög grad använder sig av tjänsterna. Det ansågs därför finnas starka skäl för att införa en särreglering på området som syftar till att ge tjänsterna en acceptabel struktur och som framför allt klart fastställer tillhandahållarens ansvar för förekomsten av vissa meddelanden i tjänsten. En sådan reglering ansågs också nödvändig för att bygga upp ett rättsmedvetande för hanteringen av elektroniska I likhet med utredningen anser regeringen att de skäl som anfördes vid BBS-lagens införande gör sig gällande i ännu högre grad . svårigheter att spåra användare som avsänder straffbara meddelanden på internet finns fortfarande. Möjligheterna för en enskild person som blir utsatt för ett angrepp att på egen hand ta reda på vem som sänt ett anonymt meddelande och väcka enskilt åtal eller rikta civilrättsliga krav mot denne är begränsade. Även om användaren går att identifiera saknar denne möjlighet att ta bort eller förhindra vidare spridning 2016/17:222 av meddelandet sedan det väl sänts till en elektronisk anslagstavla som någon annan tillhandahåller. För den som blir utsatt för en allvarlig integritetskränkning är det viktigaste att det finns effektiva möjligheter att få bort ett kränkande meddelande. För den enskilde blir därmed att vända sig till tillhandahållaren för att få bort meddelanden det enda till buds stående medlet att få kränkningen att upphöra. sådan rätt till radering eller rätt att bli glömd följer av dataskyddsförordningen och det finns även möjlighet att påföra en administrativ sanktionsavgift när någon underlåter att radera sådana personuppgifter som omfattas av förordningen. dessutom oförhindrade att tillämpa andra sanktioner. omfattar dessutom inte samtliga fall som skulle omfattas av en utvidgning av BBS-lagen. Enligt regeringen är det rimligt att den som tillhandahåller en tjänst – en elektronisk anslagstavla – där kränkningar förekommer också har ett visst ansvar för att motverka missbruk av tjänsten. Att underlåta att ta bort meddelanden som allvarligt kränker den personliga integriteten från en tjänst man tillhandahåller trots vetskap om dessa meddelanden eller att hålla sig medvetet okunnig om vilka meddelanden som finns, framstår enligt regeringen som klandervärt i en sådan grad som motiverar ett Om brottskatalogen i BBS-lagen utvidgas till att omfatta vissa brott som kränker den personliga integriteten skulle spridning av sådana meddelanden mer effektivt kunna motverkas, vilket i sin tur skulle stärka skyddet för den personliga integriteten. får kraven på tillhandahållarna inte bli orimligt betungande eftersom ett alltför omfattande ansvar riskerar att hämma utvecklingen av Varje utvidgning av det straffbara området som riskerar att begränsa möjligheterna att fritt ge uttryck för sina åsikter måste också vägas noggrant mot yttrandefriheten. Att möjligheterna att sprida uppenbart brottsliga meddelanden begränsas kan enligt regeringen inte i sig vara oförenligt med Avvägningen mot intresset av yttrandefrihet har då redan gjorts vid kriminaliseringen av själva yttrandet. tillhandahållaren att ta bort andras meddelanden blir för stora kan det dock i förlängningen leda till att färre aktörer erbjuder möjligheter för enskilda att uttrycka sig i olika forum. Det skulle också kunna leda till en omotiverat hård självcensur eller förhandsgranskning. gärningen består dessutom i underlåtenhet att ta bort vissa meddelanden. Rättssäkerheten kräver därför att det är tydligt för tillhandahållaren när denne förväntas agera för att undgå straffansvar. Även av rättsfallen mot (no. 64569/09, dom den ), Magyar Tartalomszolgáltatók Egyesülete and Index.hu Zrt mot (no. 22947/13, dom ) och mot 74742/14, beslut ) framgår att intresset av att skydda den personliga integriteten måste vägas mot tillhandahållarens intresse av yttrandefrihet, varvid det bl.a. måste beaktas att konsekvenserna av ansvaret inte blir orimliga. Ett utvidgat ansvar enligt BBS-lagen måste avgränsas så att det inte i större utsträckning än nödvändigt begränsar yttrandefriheten eller minskar möjligheterna till Rättsfallen innebär dock inte något hinder mot att ålägga den som tillhandahåller en interaktiv tjänst en skyldighet att ta bort vissa olagliga kommentarer som sänds in till tjänsten, i vart fall inte om ansvaret begränsas till mer uppenbara fall. Skyldigheten enligt BBS-lagen att ta bort meddelanden omfattar endast vissa meddelanden med uppenbart brottsligt innehåll. Det krävs inte att tillhandahållaren ständigt aktivt kontrollerar varje meddelande som sänds till tjänsten utan endast att denne håller sådan uppsikt som skäligen kan krävas med hänsyn till omfattningen och inriktningen på verksamheten. Om omfattningen av meddelanden som sänds in till tjänsten är stor kan ett sätt att fullgöra uppsiktsskyldigheten vara att inrätta en klagomur där användarna kan påtala förekomsten av straffbara meddelanden (se prop. 1997/98:15 s. 15 f.). En utvidgning av straffansvaret till att omfatta vissa meddelanden som uppenbart kränker den personliga integriteten kan enligt regeringen mot den bakgrunden inte anses oproportionerlig. Som utredningen konstaterar har BBS-lagen kritiserats för att vara svårtillämpad och dåligt anpassad till teknikutvecklingen. Inte minst har begreppet elektronisk anslagstavla ansetts föråldrat. Lagen har också – åtminstone i domstol – kommit att tillämpas i mycket begränsad utsträckning. Flera remissinstanser anser liksom utredningen att det finns ett behov av att se över lagen på ett övergripande och samlat sätt, varav vissa såsom Justitiekanslern, , () och Tidskrifter anser att en utvidgning av straffansvaret enligt lagen bör anstå till dess att lagen i dess helhet kan ses över. Som remissinstanserna påtalar finns det visserligen skäl som talar för att reformera lagstiftningen bl.a. så att den på ett bättre sätt anpassas till dagens kommunikationsformer. En sådan översyn är dock inte möjlig att genomföra inom ramen för detta lagstiftningsärende. En översyn av lagen är enligt regeringen heller inte nödvändig för att tillämpningsområdet ska kunna utvidgas. Som utredningen framhåller bör den begränsade tillämpningen åtminstone delvis kunna förklaras med de tydliga avgränsningar som följer av uppenbarhetsrekvisitet och av kopplingen till vissa uppräknade brott. Även om begreppet elektronisk anslagstavla i sig är något föråldrat så är innebörden – en tjänst där någon inrättar en möjlighet för användare att sända in egna och ta del av andras meddelanden – fortfarande relevant. Det är inte heller ovanligt att det på olika nättjänster, exempelvis chatforum anges att de modereras i enlighet med BBS-lagen, vilket talar för att lagen fyller en normbildande funktion. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att det inte finns några hinder mot att utvidga det straffbara området inom ramen nuvarande lagstiftning. Sammanfattningsvis anser regeringen att det finns ett behov att utvidga tillhandahållarens ansvar till att omfatta även vissa meddelanden som allvarligt kränker den personliga integriteten. En sådan utvidgning bör genomföras inom ramen för nuvarande lagstiftning under förutsättning att utvidgningen begränsas till vissa meddelanden som tillhandahållaren har en realistisk möjlighet att identifiera. 2016/17:222 Tillhandahållaren bör vara skyldig att ta bort meddelanden vars innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelsen om olaga hot Skyldigheten att ta bort meddelanden är enligt hittillsvarande lydelse – förutom vid intrång i upphovsrätt eller närstående rättighet – begränsad till vissa brott mot allmän ordning. Det finns dock som regeringen anför ett behov att utvidga skyldigheten till att omfatta även vissa allvarliga brott mot den personliga integriteten. Utredningen föreslår bl.a. att skyldigheten att ta bort meddelanden utvidgas till att omfatta även meddelanden vars innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelsen om olaga hot. Som utredningen betonar utgör olaga hot ofta allvarliga angrepp på någons personliga integritet och det blir allt vanligare att elektroniska anslagstavlor används som tekniska plattformar för att framföra hot. Sådana hot drabbar ofta personer som utnyttjar sin yttrandefrihet i opinionsbildande syfte. Hotfulla meddelanden kan också trigga andra personer att skriva meddelanden med följden att det uppstår drevliknande angrepp mot den utsatta personen. Möjligheterna att ingripa mot var och en som skickar sådana meddelanden – inte minst om det sker anonymt – är ofta begränsade. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att det finns ett stort behov av att kunna motverka spridning av hot via internet och att det straffrättsliga skyddet mot kollektiva angrepp skulle förstärkas om tillhandahållaren var skyldig att ta bort hotfulla meddelanden. Det finns mot denna bakgrund starka skäl för att utvidga BBS-lagen till att omfatta även meddelanden som utgör olaga hot. En förutsättning för att skyldigheten enligt BBS-lagen att ta bort meddelanden ska kunna utvidgas till att omfatta olaga hot är dock att tillhandahållaren av en elektronisk anslagstavla har en realistisk möjlighet att utifrån meddelandets innehåll ta ställning till om det är straffbart. Utredningen konstaterar att ett olaga hot fullbordas först när hotet kommer till den hotades kännedom och drar därav slutsatsen att tillhandahållarens skyldighet att ta bort meddelandet skulle inträda först när meddelandet når den hotade. ombudsmän, , och avstyrker utredningens förslag eftersom det, med en sådan tolkning, inte skulle vara möjligt för tillhandahållaren att enbart utifrån meddelandets innehåll bedöma om det finns en skyldighet att ta bort det. Regeringen kan emellertid för sin del inte ställa sig bakom utredningens bedömning att det följer av hänvisningen till meddelandets innehåll att ett hot måste ha kommit till den hotades kännedom för att tillhandahållaren skulle vara skyldig att ta bort meddelandet. I förarbetena till BBS-lagen övervägdes hur tillhandahållarens ansvar skulle utformas.