prop · H403218 · 2017-08-30 00:00:00 — Någon indikation bör således finnas på att föremålet finns i den stat dit utredningsordern kommer att sändas. Enligt andra stycket ska, i denna paragraf och i 14 och 15 §§, en skrift- lig handling jämställas med ett föremål. Klargörandet motsvarar be- stämmelsen i 27 kap. 1 § andra stycket . 14 § När en utredningsorder för beslag har verkställts i den andra medlems- staten, ska följande bestämmelser i 27 kap. tillämpas: –2 § fjärde stycket om åklagarens skyldighet att anmäla verkställt beslag av ett skriftligt meddelande, –6 § första stycket om rättens prövning, –7 § om tid för åtals väckande, –8 § första och fjärde styckena om hävande av beslag, –11 § om underrättelseskyldighet, och –13 § om protokoll och om rätt för den som drabbats av ett beslag att få ett bevis om beslaget. Den som berörs av beslaget ska, i förekommande fall, underrättas om möjlig- heten att begära rättens prövning av beslaget. Om föremålet inte har överlämnats till när brottmålet avgörs, ska rätten med tillämpning av 27 kap. 8 § femte stycket pröva om beslaget fortfarande ska bestå. Paragrafen innehåller regler om det förfarande som ska tillämpas när en utredningsorder för beslag har verkställts i den andra medlemsstaten. Paragrafen grundar sig delvis på artikel 14 i direktivet och är utformad efter förebild av 2 kap. 3 § lagen (2005:500) om erkännande och verk- ställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut. Övervägandena finns i avsnitt 7.7.6. Paragrafen är tillämplig efter det att beslaget har verkställts i den andra medlemsstaten, men innan föremålet i fråga har överlämnats till . Efter att föremålet överlämnats hit tillämpas 15 §. I första stycket anges de bestämmelser i 27 kap. som ska tillämpas när beslaget har verkställts i den andra medlemsstaten. Det får förutsättas att den åklagare som sänder över utredningsordern anger att han eller hon ska underrättas när beslaget har verkställts i den andra medlemsstaten. I de fall åklagaren har utfärdat en utredningsorder för beslag av ett skriftligt meddelande med stöd av 27 kap. 2 § andra stycket 2–8 , ska åklagaren enligt fjärde stycket i samma paragraf alltid anmäla ett verkställt beslag till rätten. Därefter prövar rätten om skäl finns för åtgärden. För övriga fall av beslag ska den som har drabbats av åtgärden kunna begära rättens prövning av beslaget (27 kap. 6 §). Om rätten fastställer beslaget efter en sådan prövning, ska rätten sätta ut tid för väckande av åtal, om åtal inte redan väckts (27 kap. 7 §). Denna tid kan förlängas efter en begäran av åklagaren. Bestämmel- serna om hävande av beslag i 27 kap. 8 § första och fjärde styckena ska också tillämpas. Beslag ska t.ex. hävas om skäl för åtgärden inte längre finns. Det kan bli fallet om erkännandet av utredningsordern i den andra medlemsstaten har undanröjts efter ett överklagande. Ett verkställt beslag kan hävas av åklagaren om inte rätten fastställt beslaget (se även kommentaren till 20 §). Hänvisningen till 27 kap. 11 och 13 §§ rätte- gångsbalken innebär bl.a. att den hos vilken beslag sker utan dröjsmål ska underrättas om beslaget och på begäran erhålla bevis om detta. Skyldigheten att föra protokoll över beslaget innebär att den svenska åklagaren, utifrån den redogörelse som den verkställande myndigheten har lämnat, ska beskriva det beslagtagna godset i protokollet. Det gäller, precis som i ett internt fall, inget absolut krav på att dokumentationen sker efter det att beslaget har verkställts. Det bör vara godtagbart att upprättandet av en detaljerad förteckning över föremålen eller handlingarna sker först sedan dessa förts över till . Av andra stycket följer att den som berörs av beslaget ska underrättas om möjligheten att begära rättens prövning av den utredningsorder som utfärdats för beslag. Underrättelseskyldigheten bör kunna fullgöras genom att en upplysning om möjligheterna att begära rättens prövning tas in i den underrättelse som ska lämnas enligt 27 kap. 11 § rättegångs- balken. I de fall åklagaren enligt första stycket har en skyldighet att anmäla ett verkställt beslag behövs ingen underrättelse om möjligheten att begära rättens prövning. Bestämmelsen i tredje stycket tar sikte på fall där föremål eller hand- lingar som tagits i beslag i den andra medlemsstaten inte överlämnats till när brottmålet avgörs. Denna situation bör endast kunna inträffa i undantagsfall. I normalfallet kommer bevismaterialet att överlämnas till den svenska åklagaren (se närmare om detta i kommentaren till 8 §). Skulle beslaget ändå bestå när målet avgörs och finns föremålet eller handlingen kvar i den andra staten, ska senast i samband med målets avgörande prövas om beslaget ska bestå. 2016/17:218 15 § Ett föremål som överlämnas till enligt en utredningsorder för beslag ska tas i förvar av åklagaren och anses vara taget i beslag enligt rätte- gångsbalken. I paragrafen finns en bestämmelse om vad som gäller när ett beslagtaget föremål överlämnas till . Övervägandena finns i avsnitt 7.7.6. Be- stämmelsen är utformad efter förebild av 2 kap. 3 § andra stycket lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut. Bestämmelsen rör den situationen att utredningsordern för beslag har verkställts i den andra medlemsstaten och föremålet har överlämnats till . Åklagaren ska ta föremålet i förvar (jfr 27 kap. 10 § första stycket ), vilket dock inte utesluter att den praktiska hanteringen av föremålet sköts av , i enlighet med vad som gäller när ett beslag tas i förvar under en svensk förundersökning. Föremålet ska därefter anses vara taget i beslag enligt . Att föremålet efter överlämnandet ska anses vara taget i beslag enligt innebär inte att de åtgärder som tidigare vidtagits ska vidtas på nytt efter överlämnandet, t.ex. att tid för åtal ska sättas ut eller att den drabbade ska underrättas. Bestämmelsen avser i stället den fort- satta hanteringen av beslagsärendet. Avspärrning och tillträdesförbud m.m. 16 § När en utredningsorder som avser en åtgärd enligt 27 kap. 15 § rättegångs- balken har verkställts i den andra medlemsstaten, ska 14 § tillämpas. Paragrafen innehåller en bestämmelse om förfarandet efter det att en ut- redningsorder för en åtgärd enligt 27 kap. 15 § har verkställts i den andra medlemsstaten. En sådan åtgärd innebär t.ex. att byggnad eller rum avspärras eller att tillträdesförbud meddelas avseende ett visst område i syfte att säkerställa en utredning om brott. Paragraf- rubriken utformas enligt Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 7.7.6. I paragrafen anges att bestämmelserna i 14 § ska tillämpas när en sådan utredningsorder har verkställts. För en närmare redogörelse för dessa bestämmelser hänvisas till kommentaren till 14 §. De åtgärder som ska vidtas får anpassas till den utredningsåtgärd som är aktuell. Hemlig avlyssning och hemlig övervakning av elektronisk kommuni- kation 17 § En utredningsorder får utfärdas för hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation eller hemlig övervakning av elektronisk kommunikation i eller i en annan medlemsstat. Om avlyssningen eller övervakningen ska ske i en annan medlemsstat än den stat till vilken ordern översänds enligt 7 § första stycket, ska det av utrednings- ordern framgå att en underrättelse enligt 4 kap. 12 § har lämnats. I paragrafen finns bestämmelser om hemlig avlyssning och hemlig över- vakning av elektronisk kommunikation. Paragrafen grundar sig delvis på artiklarna 30 och 31 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 7.7.8. I första stycket anges att en utredningsorder får utfärdas för hemlig av- Prop. 2016/17:218 lyssning eller hemlig övervakning av elektronisk kommunikation. följer att avlyssningen eller övervakningen kan avse ett telefonnummer, en annan adress eller elektronisk kommunikationsutrustning som an- vänds eller har använts. En utredningsorder för aktuella åtgärder kan så- ledes rikta sig mot t.ex. ett telefonnummer som används i , i den medlemsstat dit utredningsordern ska sändas över eller i en annan med- lemsstat. Om flera medlemsstater kan bistå med avlyssningen eller över- vakningen, bör utredningsordern sändas över till den stat där den adress som avses i ordern används (se artikel 30.2). Av nämnda 3 §, men även 5 §, följer att samma förutsättningar (27 kap. 18–20 §§ ) och förfarande (27 kap. 21 och 26–30 §§ samma balk) gäller för att ut- färda en utredningsorder av detta slag som när en motsvarande åtgärd vidtas i . Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation om- fattar även inhämtande av historiska trafik- och lokaliseringsuppgifter. Om den medlemsstat dit utredningsordern översänds ska avlyssna eller övervaka ett telefonnummer, en annan adress eller elektronisk kommu- nikationsutrustning i en annan medlemsstat, framgår det av andra stycket att utredningsordern ska innehålla en uppgift om att underrättelse enligt 4 kap. 12 § har lämnats till den medlemsstat i vilken t.ex. telefonnumret En sådan underrättelse ska lämnas av den åklagare som utfärdar Det är inte den medlemsstat som genomför avlyss- ningen eller övervakningen som har detta ansvar. 18 § När en utredningsorder enligt 17 § har utfärdats, ska 27 kap. 22–24 §§ I de fall upptagningen eller uppteckningen av avlyss- ningen eller övervakningen sker i , ska även 27 kap. 31–33 §§ rättegångs- I paragrafen anges vilka bestämmelser i 27 kap. som ska tillämpas när en utredningsorder för hemlig avlyssning eller hemlig övervakning av elektronisk kommunikation har utfärdats. dena finns i avsnitt 7.7.8. En utredningsorder för hemlig avlyssning eller hemlig övervakning av elektronisk kommunikation kan verkställas på två olika sätt (artikel Ett alternativ är att meddelanden eller uppgifter om meddelanden överförs direkt till den utfärdande statens behöriga myndigheter. detta inte är möjligt, kommer utredningsordern verkställas genom att av- lyssningen eller övervakningen spelas in eller tas upp på något annat sätt. Resultatet av avlyssningen eller övervakningen får därefter överlämnas till den utfärdande staten. Bestämmelserna i 27 kap. 22–24 §§ rättegångs- balken ska tillämpas oavsett på vilket sätt avlyssningen eller övervak- Dessa paragrafer uppställer bl.a. vissa begränsningar när det gäller vem eller vilka hemlig avlyssning av elektronisk kommuni- kation kan riktas mot. Detta innebär bl.a. att det inte är tillåtet att genom- föra hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation av telefonsamtal eller andra meddelanden där någon som yttrar sig inte skulle ha kunnat höras som vittne om det som sagts eller på annat sätt kommit fram (se 27 kap. 22 § första stycket och 36 kap. 5 § andra–sjätte styckena). regleras under vilka förutsättningar uppgifter som framkommit om ett annat brott än det som legat till grund för beslutet om avlyssning eller 2016/17:218 övervakning får användas (27 kap. 23 a §). Därutöver finns bestämmelser om granskning och bevarande av upptagning eller uppteckning som har gjorts (27 kap. 24 §). Bestämmelserna i 27 kap. 31–33 §§ ska endast tillämpas när upptagningen eller uppteckningen sker i (dvs. när artikel 30.6 a tillämpas). I dessa paragrafer anges när och under vilka förutsättningar en person som har utsatts för hemlig avlyssning eller hemlig övervakning av elektronisk kommunikation ska underrättas. Tillämpningen av 27 kap. 22 och 24 §§ får i viss mån anpassas om upptagningen eller uppteckningen sker i den andra med- lemsstaten. Granskningen av en upptagning eller uppteckning kan ske först när resultatet av avlyssningen eller övervakningen har överlämnats till . Vidare kommer flera av bestämmelserna inte att behöva tillämpas när utredningsordern utfärdas utan först när verkställigheten av avlyssningen eller övervakningen påbörjas i den andra medlemsstaten. Däremot kan det uppstå situationer när åtgärden behöver upphävas med stöd av 27 kap. 23 § även före en verkställighet. Hemlig kameraövervakning och hemlig rumsavlyssning 19 § När en utredningsorder för hemlig kameraövervakning eller hemlig rums- avlyssning har utfärdats, ska 27 kap. 22–24 §§ tillämpas. I paragrafen finns en regel om vilka bestämmelser i 27 kap. rättegångs- balken som ska tillämpas när en utredningsorder för hemlig kameraöver- vakning eller hemlig rumsavlyssning har utfärdats. Paragrafen grundar sig på artikel 28.1 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 7.7.9. Bestämmelserna i 3 och 5 §§ innebär att samma förutsättningar (27 kap. 20 a–20 e §§ ) och förfarande (27 kap. 21 och 26–30 §§ samma balk) gäller för att utfärda en utredningsorder av detta slag som när en motsvarande åtgärd vidtas i . Enligt förevarande paragraf ska bestämmelserna i 27 kap. 22–24 §§ tillämpas när en utredningsorder för hemlig kameraövervakning eller hemlig rumsavlyssning i en annan medlemsstat utfärdats. När det gäller tillämpningen av dessa bestämmelser i hänvisas till kommentaren till 18 §. Återkallelse av en utredningsorder 20 § Om den utredningsåtgärd som utredningsordern avser har upphävts, ska utredningsordern återkallas. Detsamma gäller om det i övrigt inte längre finns skäl för att vidta den åtgärd som avses i utredningsordern. Om utredningsordern har utfärdats av en domstol, ansvarar domstolen för åter- kallelsen. I övriga fall ansvarar åklagare för återkallelsen. I paragrafen finns bestämmelser om återkallelse av en utredningsorder. Paragrafen har delvis sin grund i artiklarna 6.3 och 10.4 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 7.8. Bestämmelserna i första stycket innebär att en utredningsorder ska återkallas dels om den utredningsåtgärd som avses i utredningsordern har upphävts, dels om det i övrigt inte längre finns skäl att vidta den utred- ningsåtgärd som är aktuell. Om den åtgärd som utredningsordern avser har upphävts av domstol eller åklagare, ska utredningsordern återkallas. Det kan t.ex. bli aktuellt om domstol vid en prövning enligt 27 kap. 6 § Prop. 2016/17:218 anser att det inte finns skäl för beslag. av överprövning kan leda till att beslutade åtgärder upphävs, vilket måste resultera i en återkallelse av utredningsordern. Användning av tvångs- medel är föremål för en prövning av om åtgärden behövs och det gäller även om utredningsordern avser en sådan åtgärd. Ett exempel är 27 kap. 23 § som innebär att om det inte längre finns skäl för ett beslut om hemliga tvångsmedel, ska beslutet upphävas. En utredningsorder avseende ett sådant tvångsmedel ska hanteras på samma sätt. I fall där en utredningsorder omfattar flera olika åtgärder kan situa- tionen uppstå att endast en av dem ska hävas och utredningsordern ska i så fall endast återkallas vad gäller den åtgärd som hävs. Även om utredningsåtgärden inte upphävs, ska utredningsordern åter- kallas om det inte längre finns något behov av åtgärden i fråga. En själv- klar situation är om förundersökningen läggs ned. Ett annat fall är att den person som skulle höras är aktuell för utredningen. Vidare kan de situationer som föreskrivs i artiklarna 6.3, 10.4 och 21.3 i direkti- vet aktualisera en återkallelse, t.ex. om kostnaderna för att vidta åtgärden är exceptionellt höga eller om den andra statens myndigheter meddelar att de avser att vidta en annan åtgärd och åklagaren eller domstolen anser att en sådan åtgärd inte skulle ge samma resultat. Enligt andra stycket ska en utredningsorder som utfärdats av en dom- stol återkallas av den domstolen. I övriga situationer, dvs. när ordern ut- färdats av en åklagare, ansvarar åklagare för att återkalla utrednings- ordern. Erkännande och verkställighet i av en europeisk utredningsorder Skyldighet att erkänna och verkställa en utredningsorder 1 § En utredningsorder som sänds över från en annan medlemsstat ska erkännas och verkställas i om förutsättningarna enligt 2–4 §§ är uppfyllda och inte annat följer av denna lag. I paragrafen anges den grundläggande skyldigheten att erkänna och verkställa en utredningsorder som sänts över till . Paragrafen har sin grund i artikel 9.1 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 8.1. Be- stämmelsen är utformad efter förebild av 3 kap. 1 § lagen (2015:650) om erkännande och verkställighet av frivårdspåföljder inom Europeiska unionen. En allmän förutsättning för att en mottagen utredningsorder ska er- kännas och verkställas är att den omfattas av definitionen i 1 kap. 3 § 2. Om den inte gör det, ska ordern avvisas eftersom lagen då inte är tillämp- lig. Vid tveksamheter bör samråd ske med myndigheten i den andra staten, eller komplettering begäras enligt 14 §. Vidare krävs att de förut- sättningar för erkännande och verkställighet som gäller för vissa åtgärder enligt 2–4 §§ är uppfyllda och att inte någon vägransgrund enligt 5–7 §§ är tillämplig. I annat fall ska utredningsordern inte erkännas och verk- ställas. Förutsättningar för erkännande och verkställighet av en utredningsorder i vissa fall Förhör genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring 2 § En utredningsorder för förhör genom ljudöverföring får erkännas och verkställas endast om förhöret ska ske med ett vittne, en målsägande eller en sak- kunnig. Om en utredningsorder avser förhör genom ljud- och bildöverföring med en misstänkt eller tilltalad eller med någon som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena , får ordern erkännas och verkställas endast om den som ska höras samtycker till förhöret. Paragrafen innehåller regler om förutsättningarna för att erkänna och verkställa en utredningsorder som avser förhör genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. Av 8 och 11 §§ följer att en utrednings- order för sådant förhör handläggs av tingsrätt om förhöret ska hållas i domstol. I övriga fall handläggs utredningsordern av åklagare. Be- stämmelserna har sin grund i artiklarna 24 och 25 i direktivet. Över- vägandena finns i avsnitt 8.3.1. Av första stycket framgår att en utredningsorder för förhör genom ljud- överföring endast får avse förhör som ska hållas med vittnen, målsägande eller sakkunniga. Om ordern avser ett sådant förhör med en misstänkt eller tilltalad, ska erkännande och verkställighet vägras. Det gäller även om ordern avser förhör med personer som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena , t.ex. en person som har åtalats för med- verkan till den gärning som förhöret gäller. I dessa fall kan ett alternativ vara att höra personen genom ljud- och bildöverföring. Enligt andra stycket får en utredningsorder för förhör genom ljud- och bildöverföring med en misstänkt eller tilltalad eller med någon som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena erkännas och verkställas endast om den som ska höras samtycker till förhöret. Att personen i fråga har gett sitt medgivande till förhöret ska framgå av ut- redningsordern (se formuläret i bilaga A till direktivet, avsnitt H2). Om utredningsordern inte innehåller någon sådan upplysning, bör myndig- heten i den andra staten ges möjlighet att komplettera ordern i enlighet med 14 §. Inget hindrar dock att åklagaren eller tingsrätten kommer överens med den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten om att svensk myndighet bistår med att inhämta den berörda personens inställning till förhöret. Eftersom personen befinner sig i kan det vara en lämplig lösning om den andra myndigheten inte lyckats komma i kontakt med honom eller henne. Kan den misstänktes eller tilltalades inställning inte klargöras, ska erkännande och verkställighet vägras. När det gäller förhör med andra än de som ovan nämnts krävs inget samtycke från den som ska höras. Särskilda bestämmelser om förfarandet vid verkställighet av en utred- ningsorder som avser förhör genom ljudöverföring eller ljud- och bild- överföring finns i 30 och 31 §§. Tillfälligt överförande av en frihetsberövad person 3 § En utredningsorder för tillfälligt överförande av en i frihetsberövad person till en annan medlemsstat får erkännas och verkställas endast om 1.överförandet inte medför att tiden för frihetsberövandet förlängs, och 2.den frihetsberövade personen samtycker till överförandet eller, om sam- tycke inte lämnas, ett överförande ändå är lämpligt med hänsyn till den frihets- berövades personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt. Paragrafen, som utformas enligt Lagrådets förslag, innehåller regler om förutsättningarna för att erkänna och verkställa en utredningsorder som avser tillfälligt överförande av en i frihetsberövad person till en annan medlemsstat. Bestämmelserna har sin grund i artiklarna 22.1, 22.2, 23.1 och 23.2 i direktivet. Reglerna i paragrafen gäller alla typer av fri- hetsberövanden, både sådana som är föranledda av att personen i fråga är misstänkt för eller har dömts för brott och sådana som beror på behov av att omhänderta personen, t.ex. med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Övervägandena finns i avsnitt 8.3.2. Ett tillfälligt överförande av en frihetsberövad person till eller från förutsätter att den frihetsberövade personens närvaro krävs i den andra staten eller i . Det kan t.ex. vara fråga om att en i frihetsberövad person ska föras över till den andra staten för att vallas på en brottsplats, delta vid en konfrontation eller närvara vid ett förhör. Ett tillfälligt överförande av en person till kan bli aktuellt om det i samband med en brottsutredning eller rättegång i den andra staten be- höver vidtas en utredningsåtgärd i , t.ex. en konfrontation eller ett förhör, som kräver att en person som är frihetsberövad i den staten är närvarande. Det är dock den andra statens behöriga myndigheter som prövar om den frihetsberövade personens närvaro krävs i den staten eller i . En utredningsorder som utfärdats för att en person ska över- föras till den andra medlemsstaten för lagföring där omfattas inte av direktivet. I en sådan situation ska i stället bestämmelserna om en euro- peisk eller nordisk arresteringsorder tillämpas. Vid prövningen av om ut- redningsordern ska erkännas och verkställas i ska bestämmelsen i 18 § om möjligheten att vidta en alternativ åtgärd beaktas. En sådan åtgärd kan exempelvis vara att förhör hålls med den frihetsberövade personen genom ljud- och bildöverföring. I paragrafen finns ytterligare förutsättningar för att erkänna och verk- ställa en utredningsorder avseende tillfälligt överförande av en i frihetsberövad person till en annan medlemsstat. Ett sådant överförande ska enligt första punkten vägras om ett över- förande skulle medföra att tiden för frihetsberövandet förlängs. Det kan t.ex. bli aktuellt om den frihetsberövade personen är föremål för någon form av tvångsvård och den inte kan avbrytas utan att tiden för frihets- berövandet förlängs. Om personen i fråga avtjänar ett fängelsestraff, ska det inte hindra ett erkännande och verkställighet på denna grund, eftersom den tid som han eller hon tillbringar i den andra staten enligt regeringens förslag ska räknas in i verkställighetstiden (se avsnitt 13.4). I fall där tidpunkten för villkorlig frigivning, eller för när fängelsestraffet är till fullo verkställt, skulle infalla som den överförda personen vistas i den andra medlemsstaten, är det en uppgift som bör anges i verkställbarhetsförklaringen (se 19 §). I sådant fall ansvarar den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten för att den överförda personen försätts på fri fot, så att tiden för frihetsberövandet inte förlängs. Den omständigheten att tidpunkten för när personen i fråga ska försättas på fri fot kommer att infalla han eller hon befinner sig i den andra staten kan dock medföra att erkännande och verkställighet av utredningsorder vägras, se andra punkten. Av andra punkten framgår att ett bristande samtycke kan utgöra grund för att vägra erkännande och verkställighet. I samband med att åklagaren inhämtar ett yttrande från den svenska myndighet som ansvarar för verk- ställigheten av frihetsberövandet i , ska även den frihetsberövades inställning inhämtas (se avsnitt 8.5.8) Om den frihetsberövade personen inte samtycker till ett tillfälligt överförande, ska en lämplighetsbedöm- ning göras utifrån den enskildes personliga förhållanden och omständig- heterna i övrigt.