prop · H403107 · 2017-02-21 00:00:00 — inte bör ställas krav på upplysning om organisationen har medlemmar hos arbetsgivaren eller inte. Kommittén har vidare föreslagit att begäran ska innehålla en upp- lysning om minimivillkoren inom hårda kärnan i den aktuella branschen (eller villkoren inom hårda kärnan beträffande uthyrda utstationerade arbetstagare), dvs. sådana villkor som regeringen föreslår ska få krävas med stöd av stridsåtgärder. TCO ifrågasätter ett sådant krav eftersom det riskerar att begränsa den utstationerande arbetsgivarens vilja till att ingå ett kollektivavtal som reglerar mer än dessa villkor. Kravet på att ange villkoren redan i begäran om förhandlingsbehörig företrädare har ett samband med kommitténs förslag om att arbetsgivaren ska redogöra för arbetsgivarens inställning till önskemålet om att sluta För att arbetsgivaren ska kunna ange sin inställning till önskemålet om att sluta kollektivavtal måste innehållet i det önskade avtalet ha presenterats. Som framgår tidigare i detta avsnitt föreslår regeringen dock inte att det ska införas en skyldighet för arbetsgivaren att ange sin inställning till önskemålet om kollektivavtal. Det innebär att ett viktigt skäl för ett krav på en upplysning om vilka villkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder, faller bort. Det finns i sammanhanget anledning till att på nytt erinra om att det enligt regeringen är eftersträvansvärt att det ingås frivilliga avtal så långt som möjligt vid avtalsförhandlingar. Det kan noteras att det är sällsynt med stridsåtgärder på svensk arbetsmarknad, vilket talar för att det ingås frivilliga avtal i stor utsträckning. Det kan tyda på att de avtalsförhand- lingar som äger rum på den svenska arbetsmarknaden bedrivs i en anda av samförstånd och en önskan om att nå samförståndslösningar. Det framstår mot den bakgrunden som egendomligt att en arbets- tagarorganisation redan i en begäran om förhandlingsbehörig företrädare ska ange vilka kollektivavtalsvillkor som ytterst kan komma att krävas om förhandlingarna inte lyckas och det går så långt att stridsåtgärder Det skulle visserligen kunna hävdas att upplysningen ger arbetsgivaren ett underlag för att bedöma vad som efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder kan behöva uppfyllas, dvs. det skulle öka transparens och förutsägbarhet för arbetsgivaren. De krav på transparens och förutse- barhet beträffande villkoren, som är centralt enligt kommer emellertid tillgodoses genom de bestämmelser som regeringen föreslår i avsnitt 6 om de förbättrade möjligheterna för en arbetsgivare att inför en utstationering få kännedom om vilka villkor och bestämmelser som kan komma att krävas vid utstationering. Regeringen föreslår vidare i avsnitt 5.1 och 5.2 att en arbetstagarorganisation får vidta en stridsåtgärd till stöd för endast vissa begränsade arbets- och anställningsvillkor samt att en stridsåtgärd som vidtas till stöd för mer än dessa villkor är olovlig. innebär att en arbetstagarorganisation som varslar om en stridsåtgärd i Prop. 2016/17:107 det läget tydligt kommer att behöva ange vilka begränsade villkor som En utstationerande arbetsgivaren kommer alltså sammantaget ha flera olika möjligheter att få klarhet i vilka kollektivavtalsvillkor som ytterst kan komma att krävas med stöd av stridsåtgärder. Det innebär enligt regeringen att det inte finns några starka skäl för en bestämmelse om att arbetstagarorganisationen redan i en begäran om förhandlingsbehörig företrädare ska ange vilka kollektivavtalsvillkor som ytterst kan komma att krävas med stöd av stridsåtgärder. En arbetstagarorganisations begäran om förhandlingsbehörig före- trädare bör sammanfattningsvis endast innehålla uppgift om att organi- sationen önskar sluta kollektivavtal samt kontaktuppgifter till en före- trädare som har behörighet att för organisationen förhandla om och sluta kollektivavtal. Om en begäran inte innehåller det som sagts, bör den inte ha verkan som en begäran enligt den föreslagna bestämmelsen. Det innebär att arbetsgivaren då inte bör vara skyldig att utse någon företrädare. Det bör inte finnas något särskilt formkrav för en arbetstagarorganisations begäran utan den bör kunna göras både skriftligen och muntligen. Även om det inte bör finnas något formkrav bör det dock vara arbetstagar- organisationens ansvar att visa att arbetsgivaren fått del av en begäran och att begäran innehåller de nödvändiga uppgifterna. En utstationerande arbetsgivare som bedriver näringsverksamhet i får räkna med och förbereda sig för att få handlingar på svenska. En arbetstagarorganisation som gör en skriftlig begäran bör därför kunna skriva den på svenska utan att behöva översätta den. De svenska befintliga bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson vid Regeringens bedömning: De svenska bestämmelserna mälningsskyldighet och kontaktperson vid utstationering av arbets- tagare är förenliga med artikel 9 i tillämpningsdirektivet. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: () och TCO delar utredningens bedömning att bestämmelserna om anmälnings- skyldighet och kontaktperson är förenliga med artikel 9 i tillämpnings- delar utredningens bedömning att bestämmelsen om att en kontaktperson ska kunna tillhandahålla vissa handlingar är förenlig med artikel 9.1 b i tillämpningsdirektivet. Föreningen har i övrigt inga synpunkter på utredningens resonemang och menar att det kan ifrågasättas om kravet på anmälningsskyldighet är proportionerligt när det gäller ut- stationering mellan koncernbolag. I övrigt biträder samfundet analysen av det nuvarande regelverket kring anmälningsskyldighet och har ingen invändning mot bedömningen. redningens slutsats att bestämmelserna om kontrollåtgärder 2016/17:107 anmälningsskyldighet är förenliga med tillämpningsdirektivet. har inget att erinra mot utredningens slutsatser i sak. berör inte särskilt frågan. Skälen för regeringens bedömning Anmälningsskyldighet och kontaktperson i utstationeringslagen och förordningen om anmälningsskyldighet vid utstationering av arbets- Utstationeringslagen innehåller bestämmelser om anmälningsskyldighet och kontaktperson vid utstationering av arbetstagare. av tillämpningsdirektivet behöver regeringen bl.a. ta ställning till om de nu nämnda svenska bestämmelserna är förenliga med tillämpnings- direktivets bestämmelser om nationella administrativa krav och Enligt 10 § utstationeringslagen ska en arbetsgivare anmäla en ut- stationering till senast när en utstationerad arbets- tagare påbörjar arbete i . Av 3 § förordningen om anmälnings- skyldighet vid utstationering av arbetstagare framgår vissa krav på hur anmälan ska göras och vad anmälan ska innehålla, bl.a. en utpekad ställ- Enligt 11 § utstationeringslagen ska arbetsgivaren även utse en kontaktperson i och anmäla honom eller henne till Arbets- Kontaktpersonen ska vara behörig att för arbetsgivarens räkning ta emot delgivningar, samt kunna tillhandahålla sådana hand- lingar som visar att kraven i utstationeringslagen är uppfyllda. förordningen om anmälningsskyldighet vid utstationering av arbetstagare framgår vissa krav på hur anmälan ska göras och vad anmälan ska inne- utövar enligt 14–20 §§ utstationeringslagen tillsyn över att bestämmelserna i 10 och 11 §§ utstationeringslagen och i förord- ningen om anmälningsskyldighet vid utstationering av arbetstagare följs. En sanktionsavgift får tas ut om en arbetsgivare i vissa avseenden har överträtt bestämmelserna om anmälningsskyldighet. får även besluta att förelägga en arbetsgivare att vidta rättelse om arbets- givaren i vissa avseende inte fullgör sina skyldigheter, vilket kan förenas Anmälningsskyldighet vid utstationering och skyldighet att anmäla kontaktperson infördes för att ska kunna fullgöra sina skyldig- heter enligt utstationeringsdirektivet och för att skydda utstationerade I propositionen Anmälningsskyldighet vid utstationering 2012/13:71 s. 28) anges bl.a. att för att reglerna i utstationerings- lagen ska fungera i praktiken och för att ska kunna uppfylla sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet är det nödvändigt att arbets- tagarorganisationer och myndigheter får kännedom om att en utländsk arbetsgivare utstationerar arbetstagare i . arbetstagarorganisationer och myndigheter även måste ha en reell möjlighet att kontakta arbetsgivaren. Regeringen hänvisade också till att det fick anses vara en förutsättning för ett fungerande gränsöverskridande informationssamarbete att det går att identifiera de arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i . Regeringen gjorde bedömningen att de nya bestämmelserna inte kunde anses strida mot den fria rörligheten För att bestämmelserna om anmälningsskyldighet inte skulle Prop. 2016/17:107 bli onödigt betungande infördes undantaget från anmälningsskyldigheten vid sådana kortare utstationeringar som inte avsågs pågå . Bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson motsvarar åtgärder i artikel 9.1 Som redan konstaterats innehåller artikel 9 i tillämpningsdirektivet bestämmelser om vilka typer av sådana krav och åtgärder som får införas. Det finns dock inget krav på eller någon skyldighet för medlems- staterna att införa de administrativa krav och kontrollåtgärder som artikeln ger möjlighet till. Skyldigheten enligt 10 § utstationeringslagen och 4 § förordningen om anmälningsskyldighet vid utstationering av arbetstagare att anmäla en utstationering till senast när en utstationerad arbets- tagare påbörjar arbete i motsvarar tillåtna åtgärder som nämns i artikel 9.1 a i tillämpningsdirektivet. Skyldigheten i 11 § utstationeringslagen och 5 § förordningen om anmälningsskyldighet vid utstationering av arbetstagare om att utse en kontaktperson i och anmäla honom eller henne till Arbetsmiljö- verket motsvarar de tillåtna åtgärderna i artikel 9.1 e och artikel 9.1 a iii i tillämpningsdirektivet. I 11 § tredje stycket utstationeringslagen anges att kontaktpersonen ska kunna tillhandahålla sådana handlingar som visar att kraven i ut- stationeringslagen är uppfyllda. Av förarbetena (prop. 2012/13:71 s. 34) framgår att de handlingar som avses är t.ex. anställningsavtal som visar att arbetstagarna har sådana villkor inom den hårda kärnan som är minst lika förmånliga som minimivillkoren enligt ett svenskt kollektivavtal för den aktuella branschen, nödvändig dokumentation enligt arbetsmiljö- lagstiftningen och arbetstidsjournaler. Tanken är inte att handlingarna ska hållas tillgängliga på plats i utan att de ska kunna tillhandahållas på begäran. Den svenska bestämmelsen i 11 § tredje stycket ut- stationeringslagen avviker något från ordalydelsen i artikel 9.1 b i tillämpningsdirektivet som anger att handlingarna ska tillhandahållas eller bevaras på ett tillgängligt och tydligt angivet ställe på medlems- statens territorium. Den svenska regleringen är inte lika tydlig men bör förstås som att en utstationerande arbetsgivare, genom den angivna kontaktpersonen, på begäran ska kunna tillhandahålla handlingarna på en plats i . Regeringen anser därför att bestämmelsen i 11 § tredje stycket motsvarar en tillåten åtgärd i artikel 9.1 b i tillämpnings- direktivet. Sammanfattningsvis finner regeringen att bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson i 10 och 11 §§ utstationerings- lagen och 4 och 5 §§ förordningen om anmälningsskyldighet vid ut- stationering av arbetstagare motsvarar flera av de exempel på tillåtna åtgärder som anges artikel 9.1 i tillämpningsdirektivet. 2016/17:107 Bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson är förenliga med artikel 9.1 En reglering som motsvarar tillämpningsdirektivets krav på anmälnings- skyldighet och kontaktperson får i princip anses EU-rättsligt tillåten. Skälet till det är, som regeringen redan utvecklat, att de krav eller åtgärder som nämns i artikel 9.1 i tillämpningsdirektivet i sig är att anse som motiverade och proportionerliga och att en åtgärd som motsvarar någon av de åtgärder som nämns i artikel 9.1 i tillämpningsdirektivet därför också är förenlig med . Även om artikel 9 skulle tolkas som att ett krav eller en åtgärd enligt första punkten är tillåten i sig men att en proportionalitetsbedömning ändå måste göras utifrån hur kravet eller åtgärden är utformad i det enskilda fallet, menar regeringen att de svenska bestämmelserna om anmälningsskyldighet är förenliga med unionsrätten och tillämpnings- direktivet. Detta gäller samtliga sektorer och branscher. När bestämmelserna om anmälningsskyldighet infördes redogjordes för syftet med regleringen samt för behovet av åtgärderna och den efter- frågade informationen. Det gjordes en proportionalitetsbedömning i enlighet med unionsrätten varvid de föreslagna bestämmelserna bedömdes inte strida mot den fria rörligheten för tjänster. Regeringens resonemang i den delen framgår av förarbetena (prop. 2012/13:71 s. 29), bl.a. följande. Ett krav på anmälan är att anse som en inskränkning i den fria rörligheten. Syftet med kravet är att skydda de utstationerade arbets- tagarna, vilket måste anses utgöra ett tvingande skäl av allmänintresse. Lagstiftningen är ägnad att säkerställa att detta mål uppnås och kan inte anses gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet. Kravet på anmälan utgör därför en tillåten inskränkning i den fria rörligheten för tjänster. Motsvarande bedömning gjordes angående kravet på att anmäla kontaktperson (prop. 2012/13:71 s. 37). Ett par remissinstanser, bl.a. och ifrågasätter om anmälningsskyldigheten kan anses vara motiverad och proportionerlig. anser inte att bestämmelserna om kontrollåtgärder avseende anmälningsskyldighet är förenliga med tillämpningsdirektivet. Enligt myndigheten är anmälnings- plikten motiverad utifrån skyddet för arbetstagare inom byggbranschen men det är oklart varför en sådan administrativ börda läggs på företag inom exempelvis företagstjänstesektorerna. menar att det kan ifrågasättas om kravet på anmälningsskyldighet är proportionerligt när det gäller utstationering mellan koncernbolag och att det bör övervägas att ha en annan form av anmälningsskyldighet i dessa fall. TCO framhåller i stället att för att det i praktiken ska vara möjligt att tillvarata utstationerade arbetstagares rättigheter på arbetsmarknaden är en anmälningsplikt nödvändig. När bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson infördes fanns inte tillämpningsdirektivet. Det var därför nödvändigt att göra en sådan proportionalitetsbedömning som då gjordes. Redan då gjordes bedömningen att regleringen var förenlig med . finns dessutom artikel 9.1 i tillämpningsdirektivet som anger att medlemsstaterna särskilt får införa vissa åtgärder. de uppgifter som ska lämnas vid en utstationering enligt bestämmelserna Prop. 2016/17:107 om anmälningsskyldighet och kontaktperson, anses nödvändiga för att syftet med regleringen ska uppfyllas. De svenska åtgärderna tillgodoser ett efterfrågat informationsbehov och är vidare nödvändiga för att man effektivt ska kunna övervaka att de skyldigheter som fastställs i tillämpningsdirektivet och utstationeringsdirektivet fullgörs. Det är dess- utom fråga om sådana uppgifter som enligt artikel 4 i tillämpnings- direktivet kan vara relevanta vid en bedömning av om en situation är att betrakta som en utstationeringssituation. Det finns mot denna bakgrund inte någon anledning att nu göra en annan bedömning än den som gjordes vid införandet av bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson. Regeringens slutsats är att bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson är förenliga med artikel 9.1 i tillämpningsdirektivet. Det är sammanfattningsvis fråga om åtgärder som, förutom att de mot- svarar tillåtna åtgärder i artikel 9.1, dessutom är nödvändiga för att man effektivt ska kunna övervaka att de skyldigheter som fastställs i tillämpningsdirektivet och utstationeringsdirektivet fullgörs. De bedöms alltså vara motiverade och proportionerliga i enlighet med unionsrätten. Den svenska regleringen om tillsyn och sanktioner som är knuten till systemet med anmälningsskyldighet och kontaktperson får enligt regeringen dessutom anses förenlig med artikel 9 och 20 i tillämpnings- direktivet. Sammanfattningsvis anser regeringen alltså att de svenska bestämmel- serna om anmälningsskyldighet och kontaktperson samt därtill kopplade sanktionsbestämmelser är förenliga med artikel 9 i tillämpnings- direktivet. De svenska bestämmelserna uppfyller även kravet på att förfarandena ska vara användarvänliga Som redan nämnts följer av artikel 9.4 i tillämpningsdirektivet att medlemsstaterna ska se till att förfarandena och formaliteterna i samband med utstationering av arbetstagare i enlighet med artikeln kan hanteras på ett användarvänligt sätt av företagen, på distans och så långt som möjligt på elektronisk väg. Det finns olika sätt att göra en anmälan till . En sådan kan göras både skriftligen, per e-post eller vanlig papperspost, och elektroniskt direkt i registret via en e-tjänst. Regeringen anser mot denna bakgrund, och i likhet med utredningen, att förfarandet är användarvänligt och att svensk rätt är förenlig med och uppfyller kraven i artikel 9.4 i tillämpningsdirektivet. Svenska bestämmelserna om information om åtgärder Som redan nämnt ska medlemsstaterna enligt artikel 9.5 första stycket i tillämpningsdirektivet informera tjänsteleverantörerna om alla åtgärder som avses i artikel 9.1 och 9.2 som de tillämpar eller som de har genom- fört. Informationen ska göras allmänt tillgänglig på en enda nationell webbplats på det eller de mest relevanta språken, enligt vad medlems- staten har fastställt. 2016/17:107 Det är som enligt utstationeringslagen utövar tillsyn över att bestämmelserna om anmälningsskyldighet följs. lämnar information om anmälningsskyldighet m.m. via en enda webbplats. Någon författningsreglering som motsvarar bestämmel- serna i artikel 9.5 finns inte. Regeringen konstaterar dock att det är fråga om sådana tillämpningsföreskrifter av administrativt slag som riktar sig till en myndighet och som kan meddelas av regeringen med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen. Regeringen avser att göra nödvändiga för- ordningsändringar för att säkerställa detta. Slutligen finns i artikel 9.5 i tillämpningsdirektivet dels bestämmelser om skyldigheter för kommissionen, dels om att medlemsstaterna ska lämna viss information till kommissionen. Dessa bestämmelser kräver inga lagstiftningsåtgärder. Inte heller det som sägs i artikel 9.3 i tillämpningsdirektivet kräver någon åtgärd. Några författningsändringar eller andra åtgärder är inte nödvändiga med anledning av artikel 10 i tillämpningsdirektivet Regeringens bedömning: Några särskilda författningsändringar eller andra åtgärder, utöver vad som föreslås om kontrollbefogenheter för den avtalsslutande arbetstagarorganisationen samt skyldighet att utse en förhandlingsbehörig företrädare, är inte nödvändiga med anledning av tillämpningsdirektivets bestämmelser om inspektioner i artikel 10. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. ningens bedömning gjordes dock utan att det lämnats några förslag om kontrollbefogenheter för den avtalsslutande arbetstagarorganisationen eller skyldighet att utse en förhandlingsbehörig företrädare. Remissinstanserna: är av uppfattningen att tillämpningsdirektivets krav på inspektioner är uppfyllda med nuvarande reglering, med beaktande av att utredningens uppdrag endast var att bedöma om det svenska kontrollsystemet var förenligt med bestämmel- serna i artikel 10 i tillämpningsdirektivet och inte att överväga några grundläggande förändringar i det svenska genomförandet av ut- TCO instämmer i utredningens bedömning men anser att det även bör införas ett krav i enlighet med direktivet att de utstationerande företagen ska utse en kontaktperson som ska vara en företrädare genom vilken arbetsmarknadens parter kan försöka utverka att den utstationerande arbetsgivaren inleder kollektiva förhandlingar. anser beträffande inspektioner att en stor brist i det svenska genom- förandet är att det saknas ett system för att säkerställa att löner och arbetsvillkor är godtagbara under utstationeringen när en arbetsgivare med framgång åberopar bevisregeln. Enligt LO är lösningen på detta problem införandet av en möjlighet för arbetstagarorganisationer att träffa s.k. bekräftelseavtal alternativt ett borttagande av bevisregeln. påpekar bl.a. att den tillsyn som bedrivs med stöd av lagen måste ske effektivt och i sådan omfattning att åsidosättanden Övriga remissinstanser berör inte särskilt frågan. Skälen för regeringens bedömning Inspektioner i svensk rätt Vid genomförandet av tillämpningsdirektivet behöver regeringen bl.a. ta ställning till om den svenska ordningen för hur inspektioner utförs, är förenlig med tillämpningsdirektivets bestämmelser om inspektioner. Av artikel 10 i tillämpningsdirektivet följer, som konstaterats ovan, att medlemsstaterna ska se till att det införs lämpliga och effektiva kontroll- system samt att det genomförs effektiva och lämpliga inspektioner. I de medlemsstater där arbetsmarknadens parter fastställer arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbetstagare får de enligt artikel 10.4 i tillämpningsdirektivet också övervaka tillämpningen av dessa villkor, under förutsättning att en lämplig skyddsnivå garanteras. Bestämmelserna om inspektioner i artikel 10 och dess genomförande i svensk rätt är enligt regeringen nära kopplade till frågan om det svenska genomförandet av utstationeringsdirektivet. Detta har sin grund i att syftet med inspektioner är att kontrollera och följa upp efterlevnaden av de bestämmelser som fastställs i både utstationeringsdirektivet och i tillämpningsdirektivet. Vid utstationering gäller, i enlighet med den svenska arbets- marknadsmodellen, att lagstiftning verkar tillsammans med kollektiv- avtal. Som utvecklas i avsnitt 5.1. kännetecknas den svenska arbets- marknadsmodellen, förenklat beskrivet, av att arbetsmarknadens parter i stor utsträckning kan göra avsteg genom kollektivavtal från de grund- läggande lagbestämmelser som finns på arbetsrättens område. I 5 § utstationeringslagen räknas de svenska lagbestämmelser som utgör den hårda kärnan enligt artikel 3 i utstationeringsdirektivet upp, förutom vad gäller minimilön. Till hårda kärnan hör bestämmelser i semesterlagen (1977:480), föräldraledighetslagen (1995:584), diskrimineringslagstiftning, arbetsmiljölagen (1977:1160) och arbets- tidslagstiftning. Bestämmelser om minimilön finns, i den mån sådana finns, uteslutande i kollektivavtal. Genom kollektivavtal kan det också göras avvikelser från flera av lagbestämmelserna, t.ex. om semestertid och arbetstid. Det faktum att lagstiftning verkar tillsammans med kollektivavtal medför att ansvaret för övervakning och kontroll av utstationerade arbetstagares arbets- och anställningsvillkor delas mellan statliga myndigheter och arbetsmarknadens parter. Något förenklat kan det beskrivas som att ansvaret för övervakning och kontroll av sådana arbets- och anställningsvillkor som regleras i lag ligger hos myndigheter, medan arbetsmarknadens parter kontrollerar tillämpningen av de villkor som regleras i kollektivavtal. Det finns skäl att på nytt nämna bestämmelserna om anmälnings- skyldighet och kontaktperson enligt 10 och 11 §§ utstationeringslagen. Bestämmelserna tillkom, som redan framgått, i syfte att säkerställa att reglerna i utstationeringslagen ska fungera i praktiken och för att ska kunna uppfylla sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet. Eftersom utstationeringsdirektivets genomförande i bygger på att både statliga myndigheter och arbetsmarknadens parter ansvarar för övervakning och kontroll av utstationerade arbetstagares arbets- och anställningsvillkor ansågs det nödvändigt att både organisationer och myndigheter kan få kännedom om att en utländsk arbetsgivare ut- stationerar arbetstagare i . Arbetstagarorganisationerna och myndigheterna måste även ha en reell möjlighet att kontakta arbets- givaren.