prop · H403107 · 2017-02-21 00:00:00 — Lösningen på det behovet var, som redan framgått, bestämmel- serna om anmälningsskyldighet och kontaktperson enligt 10 och 11 §§ utstationeringslagen. utövar tillsyn över arbetsmiljö- och arbetstids- lagstiftningen samt över bestämmelserna om anmälningsskyldighet och anmälan av kontaktperson vid utstationering. Tillsynen riktas främst mot de verksamheter där riskerna för ohälsa och olycksfall är störst. inspektionsverksamhet består av två delar, dels egeninitierade eller planerade insatser, dels obligatorisk händelsestyrd tillsyn. gjordes 21 000 besök på arbetsplatser, varav 14 000 inspektioner (se prop. 2016/17:1 UO14 s. 74). har som riktmärke att lägga av den totala inspektions- tiden på nationella projekt. Vilka nationella projekt som ska genomföras och vilka arbetsplatser som ska inspekteras utgår från en analys och från prioriteringar och urval i flera steg. Slutligt urval av vilka arbetsställen som ska inspekteras görs bl.a. baserat på ett tillsynsindex som är Arbets- miljöverkets statistiska profileringsverktyg. Det är en ranking av hur angeläget det är att besöka de olika arbetsställena, bl.a. baserat på arbets- ställets storlek, hur många olyckor som har rapporterats, antalet sjukskrivningar, hur drabbad branschen är av arbetsskador m.m. Enligt interna styrdokument ska en inspektion av- slutas med att inspektören bl.a. lämnar en sammanfattande muntlig bedömning och information till den som inspekteras om resultatet av inspektionen. Inspektören ska också bestämma om inspektionen med anledning av synliggjorda risker eller brister ska följas av ett inspektionsprotokoll, ett inspektionsmeddelande eller en underrättelse om ett föreläggande eller ett förbud. Transportstyrelsen ansvarar för tillsynen av tillämpliga bestämmelser om arbetstid vid visst vägtransportarbete, om arbetstid för flygpersonal inom civilflyget samt om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik. Av Transportstyrelsens årsredovisning för framgår att myndighetens tillsyn ska utövas där de största riskerna finns och där myndigheten åstadkommer störst effekt. genomförs mellan 10 000 och 15 000 tillsynsaktiviteter. utövar tillsyn över att diskriminerings- lagen (2008:567) och föräldraledighetslagen (1995:584) följs. I första hand ska försöka få dem som omfattas av lagen att frivilligt följa den. ska genom råd och på annat sätt medverka till att den som utsatts för diskriminering kan ta tillvara sina rättigheter. Vidare tar ombudsmannen emot anmälningar om de förbud mot diskriminering och trakasserier som finns i diskrimineringslagen. Dessutom tas anmälningar emot från Prop. 2016/17:107 föräldralediga som anser att de har blivit sämre behandlade i samband med sin föräldraledighet. kan föra talan för en enskild i domstol. Organiserade arbetstagare företräds dock i första hand av sin arbetstagarorganisation. Den svenska kollektivavtalsmodellen medför ingen skyldighet för arbetstagarorganisationer att agera gentemot utstationerande arbets- givare. Som framgår av avsnitt 5.1 bygger emellertid det svenska genom- förandet av utstationeringsdirektivet på den svenska arbetsmarknads- modellen. Den svenska arbetsmarknadsmodellen innebär att när en arbetsgivare är bunden av ett kollektivavtal i förhållande till en arbets- tagarorganisation, kontrollerar arbetstagarorganisationerna att arbets- givaren tillämpar avtalet på alla arbetstagare, såväl fackligt organiserade som oorganiserade. Det innebär att det är arbetstagarorganisationerna som har huvudansvaret för att övervaka arbets- och anställningsvillkoren även för arbetstagare som utstationeras hit från utlandet. Förekomsten av kollektivavtal utgör en central del av den svenska arbetsmarknads- modellen och det finns därför långtgående möjligheter för en arbets- tagarorganisation att kräva kollektivavtal, ytterst med stöd av strids- åtgärder. Även om det inte finns någon lagreglerad skyldighet för arbetstagarorganisationer att agera är det således en del av den svenska arbetsmarknadsmodellen att arbetstagarorganisationerna begär kollektiv- avtal och utför övervakning och tillsyn över arbets- och anställnings- villkoren enligt kollektivavtal. Bedömning av myndigheternas och arbetstagarorganisationernas inspektioner i förhållande till tillämpningsdirektivets krav Enligt regeringen bidrar det tillsynsansvar som flera svenska myndigheter har till att svensk gällande rätt uppfyller tillämpnings- direktivets krav i artikel 10 på kontrollsystem och inspektioner. svenska myndigheter som har tillsynsansvar över lagreglerade villkor inom den hårda kärnan är , Transportstyrelsen och Det är framför allt tillsyn som berörs av de aktuella bestämmelserna i artikel 10 eftersom arbetsmiljölagstiftningen är tvingande och i sin helhet gällande i Den tillämpliga arbetstidslagstiftningen, som och Transportstyrelsen utövar tillsyn över, går det att göra omfattande avvikelser från i kollektivavtal. Om så sker ansvarar inte längre myndigheterna, utan de avtalsslutande arbetstagarorganisationerna Tillämpningsdirektivet kräver att inspektionerna främst ska bygga på Det framgår att både och Transport- styrelsen gör riskbedömningar som bl.a. läggs till grund för deras till- Dessa riskbedömningar och dess betydelse för tillsyns- insatserna stämmer överens med kraven i artikel 10 i tillämpnings- tillsyn är något annorlunda uppbyggd utifrån den roll som ombudsmannauppdraget innebär. enligt regeringen väl anpassat och lämpligt utifrån den gällande Enligt artikel 10.2 tillämpningsdirektivet finns ett krav på att medlems- staterna ska säkerställa att inspektionerna och kontrollen enligt artikel 10 inte är diskriminerande eller oproportionerliga. utövar uppfyller kraven om icke diskriminerande och proportionerliga inspektioner och kontroller. bestämmelser som finns i det svenska kontrollsystemet som endast gäller i förhållande till utstationerande företag (t.ex. bestämmelser om anmälningsskyldighet i 10 § utstationeringslagen) har, när de infördes, utförligt motiverats utifrån de krav som ställer. I tillämpningsdirektivet anges dessutom att de relevanta bestämmel- serna i direktivet ska beaktas i inspektions- och kontrollhänseende. artikel 10.3 tillämpningsdirektivet lyfts särskilt fram bestämmelserna om fastställande av att en faktisk utstationering föreligger och förhindrande av att reglerna missbrukas eller kringgås i artikel 4 samt bestämmelserna om administrativt samarbete mellan myndigheter i artiklarna 6 och 7. Dessa bestämmelser kommer framför allt att vara relevanta för Arbets- Som framgår av avsnitt 9 kommer emellertid alla som kan komma att behöva ta ställning till om det är en utstationerings- situation ha att förhålla sig till bestämmelserna. nämnas domstolar eller arbetstagarorganisationer. framför att myndigheten inte gör någon skillnad på utstationerade och andra arbetstagare i sina inspektioner. uppgifter om exakt var de utstationerade arbetar eftersom det inte är obligatoriskt att i registret ange mottagarföretaget i . miljöverket ska rikta inspektioner särskilt gentemot utstationerade, bör det synliggöras exempelvis i instruktion eller anger att de arbetsgivare som inte gör en anmälan om utstationering och där verksamheten inte bedrivs i enlighet med t.ex. gällande bokförings- och skatteregler utgör ett problem för För att utstationeringslagen ska fungera mer effektivt bör kontrollen i samband med att utländska företag bedriver tillfällig verksamhet i förbättras enligt myndigheten. bedrivs med stöd av lagen måste ske effektivt och i sådan omfattning att åsidosättanden kan uppmärksammas. Regeringen har goda möjligheter att påverka till- synsuppdrag som är kopplat till utstationering genom förändring i t.ex. regleringsbrev eller på annat lämpligt sätt. möjlighet att bidra till att arbetsgivare följer arbetsmiljölagstiftningen, bland annat genom att anställa fler inspektörer vilket kommer möjliggöra ökad närvaro på arbetsplatserna. Regeringen bedömer att detta innebär att ges förutsättningar att bidra till att på ett ännu bättre sätt än uppfyller tillämpningsdirektivets krav i artikel 10 på kontrollsystem och inspektioner. Regeringen kommer att fortsätta att följa frågan. Frågan huruvida den svenska modellen, där starka arbetsmarknads- parter huvudsakligen ansvarar för övervakningen av arbetstagares arbets- och anställningsvillkor, säkerställer en lämplig skyddsnivå för de utstationerade arbetstagarna diskuterades vid genomförandet av vissa ändringar i utstationeringslagen. Enligt regeringens mening saknades det skäl att betvivla organisationernas starka intresse av att på eget initiativ agera gentemot utländska arbetsgivare i det syftet. Det konstaterades att det måste vara möjligt att låta arbetstagarorganisationerna ansvara för att upprätthålla en svensk standard på lönen i enlighet med den svenska arbetsmarknadsmodellen (se prop. 2009/2010:48 s. 28). Regeringen anser att samma slutsatser är aktuella. I artikel 10.4 framgår att där det i enlighet med nationell rätt eller praxis är arbetsmarknadens parter som fastställer arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbetstagare får arbetsmarknadens parter också över- vaka tillämpningen av de relevanta arbets- och anställningsvillkoren. EU- rätten betonar, som tidigare konstaterats, ännu tydligare än förut att unionen ska erkänna och främja arbetsmarknadsparternas betydelse och ta hänsyn till skillnaderna i de nationella systemen, se t.ex. artikel 152 EUF-fördraget. Det återspeglas således även i tillämpningsdirektivets artikel 10 om inspektioner. Även i skäl 14 i tillämpningsdirektivet anges att skillnaderna i de nationella arbetsmarknadsmodellerna samt arbets- marknadens parters självständighet ska erkännas. I skäl 15 betonas att arbetsmarknadens parter har en viktig roll när arbetstagare utstationeras eftersom de i enlighet med nationell rätt eller praxis kan fastställa de tillämpliga minimilönerna. Även skäl 30 och 31 i tillämpningsdirektivet betonar vikten av arbetsmarknadens parter i olika avseenden. Allt detta ger sammantaget ett starkt stöd för EU:s medlemsstater att värna sina nationella arbetsmarknadsmodeller. Det innebär enligt regeringen att de svenska arbetstagarorganisationernas övervakning fortsättningsvis kan vara central även för uppfyllandet av tillämpnings- direktivets krav i artikel 10 på kontrollsystem och inspektioner. Det finns flera remissynpunkter på utredningens bedömning av att kraven i artikel 10 på kontrollsystem och inspektioner är uppfyllda. Remissynpunkterna framförs mot bakgrund av det svenska genom- förandet av utstationeringsdirektivet. Enligt LO saknas ett system för att säkerställa att löner och arbetsvillkor är godtagbara under ut- stationeringen när en arbetsgivare med framgång åberopar bevisregeln. Det finns enligt LO inget som hindrar en arbetsgivare att försämra för- månerna för de utstationerade arbetstagarna efter det att bevisregeln åberopats och tillämpats. TCO anser att det bör införas ett krav på att de utstationerande företagen ska utse en kontaktperson som ska vara en företrädare genom vilken arbetsmarknadens parter kan försöka utverka att den utstationerande arbetsgivaren inleder kollektiva förhandlingar. Detta borde enligt TCO i förlängningen möjliggöra för arbetstagar- organisationerna att ta ett större ansvar för att se till att de utstationerade arbetstagarnas rättigheter tillvaratas. Regeringen bedömer att de svenska arbetstagarorganisationernas över- vakning inom ramen för den svenska arbetsmarknadsmodellen bidrar till att svensk rätt uppfyller tillämpningsdirektivets krav i artikel 10 på kontrollsystem och inspektioner. Regeringen föreslår nu utökade möjligheter att uppnå kollektivavtal vid utstationering, se avsnitt 5.1, samt införandet av en skyldighet för utstationerande arbetsgivare att utse en företrädare med behörighet att förhandla om och sluta kollektiv- 2016/17:107 avtal i syfte att förbättra förutsättningarna för att kollektivavtal ingås, se avsnitt 7.3. I och med att regeringen dessutom föreslår utökade kontroll- befogenheter för arbetstagarorganisationer gentemot utstationerande arbetsgivare som ingår kollektivavtal, se avsnitt 7.2, kommer arbets- tagarorganisationernas möjlighet att övervaka utstationerade arbets- tagares arbets- och anställningsvillkor därmed kunna förbättras. Syftet med förslagen om förbättrade förutsättningar att uppnå kollektivavtal och utökade kontrollbefogenheterna är alltså att säkerställa de utstationerade arbetstagarnas arbets- och anställningsvillkor enligt artikel 3.1 utstationeringsdirektivet. Enligt regeringen kommer de före- slagna ändringarna att bidra till att svensk rätt uppfyller även tillämpningsdirektivets krav i artikel 10 på kontrollsystem och inspektioner på ett ännu mer effektivt och ändamålsenligt sätt, särskilt vad gäller övervakningen av sådana arbets- och anställningsvillkor som regleras i kollektivavtal. Sammantaget innebär det nu sagda att det tillsynsansvar som flera svenska myndigheter har avseende kontroll av lagreglerade arbets- och anställningsvillkor, bidrar till att svensk gällande rätt uppfyller tillämpningsdirektivets krav i artikel 10. Den kontroll och övervakning som arbetstagarorganisationen utför beträffande de villkor som regleras i kollektivavtal bidrar också till att svensk gällande rätt uppfyller tillämpningsdirektivets krav i artikel 10. Den kontrollen och över- vakningen kommer dessutom att kunna ske på ett ännu mer effektivt och ändamålsenligt sätt som en följd av de ovannämnda förslagen om utökade möjligheter att uppnå kollektivavtal, kontrollbefogenheter och förhandlingsbehörig företrädare. Sammanfattningsvis anser regeringen att svensk rätt, med de förslag som lämnas, uppfyller de krav på kontrollsystem samt inspektioner och annan övervakning av utstationerade arbetstagares villkor som artikel 10 tillämpningsdirektivet ställer. Några ytterligare åtgärder är inte påkallade i denna del. 8 Försvar av rättigheter Medlemsstaterna ska, oavsett vilken lag som gäller för anställnings- förhållandet, se till att utstationerade arbetstagare av arbetsgivaren garanteras de arbets- och anställningsvillkor i arbetslandet som anges i artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet. De i artikel 3.1 uppräknade områdena utgör den s.k. hårda kärnan. Utstationeringsdirektivet anger olika möjligheter att fastställa de minimivillkor som ska garanteras utstationerade arbetstagare. Det kan som utgångspunkt enligt artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet ske genom författningsbestämmelser eller allmängiltigförklarade kollektivavtal. I artikel 3.8 andra stycket i utstationeringsdirektivet anges andra sätt Prop. 2016/17:107 som medlemsstaterna kan välja för att garantera de arbets- och anställningsvillkor som omfattas av den hårda kärnan i förhållande till utstationerade arbetstagare om det i medlemsstaten saknas system för att förklara att kollektivavtal har allmän giltighet. Medlemsstaterna kan då utgå från (1) kollektivavtal som gäller allmänt för alla likartade företag inom den aktuella sektorn eller det aktuella arbetet och inom det aktuella geografiska området (den första strecksatsen), eller (2) kollektivavtal som har ingåtts av de mest representativa arbetsmarknadsorganisa- tionerna på nationell nivå och som gäller inom hela det nationella territoriet (den andra strecksatsen). Av artikel 3.7 framgår att tillämpningen av för arbetstagarna för- månligare arbets- och anställningsvillkor inte ska hindras. Beträffande uthyrningssituationer får medlemsstaterna fastställa att ut- hyrda arbetstagare som utstationeras inom medlemsstatens territorium ska garanteras samma villkor som tillämpas på tillfälligt anställda arbetstagare i den medlemsstat inom vars territorium arbetet utförs (artikel 3.9 i utstationeringsdirektivet). Medlemsstaterna får också ålägga utstationerande företag att tillämpa villkor på andra områden än de som omfattas av den hårda kärnan, om bestämmelserna rör s.k. ordre public (första strecksatsen i artikel 3.10 i utstationeringsdirektivet). Medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder om bestämmelserna i direktivet inte följs och ska i synnerhet sörja för att arbetstagarna har tillgång till lämpliga förfaranden när det gäller att säkerställa de skyldig- heter som anges i direktivet (artikel 5 i utstationeringsdirektivet). För att göra gällande rätten till de arbets- och anställningsvillkor som garanteras enligt utstationeringsdirektivet ska talan kunna väckas i den medlemsstat inom vars territorium arbetstagaren är eller har varit ut- stationerad, utan att detta i förekommande fall ska påverka möjligheten att i enlighet med internationella konventioner om rättslig behörighet väcka talan i en annan stat (artikel 6 i utstationeringsdirektivet). I artikel 11 i tillämpningsdirektivet finns bestämmelser om försvar av rättigheter, underlättande av klagomål och efterhandsutbetalningar. För att se till att skyldigheterna enligt utstationeringsdirektivet och tillämpningsdirektivet fullgörs ska medlemsstaterna säkerställa att det finns effektiva sätt för utstationerade arbetstagare att lämna in klagomål mot arbetsgivaren direkt. Arbetstagarna ska också kunna inleda rättsliga och administrativa förfaranden i de fall då de anser att de drabbats av förlust eller skada på grund av att tillämpliga bestämmelser inte har följts. Detta ska kunna ske även i den medlemsstat där arbetstagarna är eller har varit utstationerade och efter det att det anställningsförhållande under vilket den påstådda underlåtelsen inträffade har avslutats. Detta framgår av artikel 11.1 i tillämpningsdirektivet. Enligt artikel 11.2 ska artikel 11.1 gälla utan att det påverkar behörigheten för domstolarna i medlemsstaterna enligt relevanta unionsakter eller internationella konventioner. Artikel 11.2 kräver inte något aktivt genomförande från medlemsstaternas sida. 2016/17:107 I artikel 11.3 i tillämpningsdirektivet finns bestämmelser om stöd i rättsliga eller administrativa förfaranden från arbetstagarorganisationer och andra tredje parter. Den artikeln behandlas i avsnitt 8.4. Av artikel 11.4 i tillämpningsdirektivet framgår att artikel 11.1 och 11.3 ska tillämpas utan att det påverkar följande. a)Nationella bestämmelser om preskriptionstider eller tidsfrister för att vidta sådana åtgärder, förutsatt att de inte anses kunna praktiskt taget omöjliggöra eller överdrivet försvåra utövandet av dessa rättigheter. b)Andra befogenheter och kollektiva rättigheter för arbetsmarknadens parter samt för företrädare för arbetstagare och arbetsgivare, i enlighet med nationell rätt eller praxis. c)Nationella bestämmelser som rör ombud och försvar vid domstol. Artikel 11.4 behöver beaktas vid genomförande av andra delar av artikeln men torde inte i sig kräva något aktivt genomförande från medlemsstaternas sida. I artikel 11.5 finns bestämmelser om skydd mot ogynnsam behandling. Den artikeln behandlas i avsnitt 8.3. I artikel 11.6 finns bestämmelser om efterhandsutbetalningar. Den frågan behandlas i avsnitt 8.5. Av skäl 34 framgår bl.a. att det, för att underlätta efterlevnaden av ut- stationeringsdirektivet och säkerställa en effektivare tillämpning av det, bör finnas särskilda mekanismer för de utstationerade arbetstagare som vill lämna in ett klagomål eller inleda ett förfarande. Utstationeringsdirektivets genomförande i svensk rätt Genom 5 § lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare, ut- stationeringslagen, garanteras utstationerade arbetstagare skydd inom de områden som anges i artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet, med undantag för artikel 3.1 c, som rör minimilön. I 7 § utstationeringslagen anges att även vissa bestämmelser i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, medbestämmandelagen, gäller vid utstationering. I finns inga lagregler om minimilön. Eventuella bestämmelser om minimilön finns i stället i kollektivavtal. har inte heller något system med allmängiltigförklarade kollektivavtal. När utstationeringsdirektivet genomfördes i svensk rätt genom ut- stationeringslagen reglerades över huvud taget inte rätten för ut- stationerade arbetstagare att utkräva rätt enligt svenska kollektivavtal. infördes dock en reglering som för utstationerade arbetstagare tar sikte på minimivillkor i kollektivavtal om lön och de andra områden som omfattas av utstationeringsdirektivets hårda kärna (prop. 2009/10:48). För uthyrda utstationerade arbetstagare infördes senare regler som bl.a. rör villkor enligt kollektivavtal (prop. 2011/12:178). Bestämmelserna som finns i 5 a och 5 b §§ ut- stationeringslagen är konstruerade så att de begränsar möjligheten till stridsåtgärder vid utstationering till situationer då syftet är att få till stånd vissa typer av villkor. De arbets- och anställningsvillkor som det med stöd av stridsåtgärder kan krävas att utstationerande arbetsgivare ska tillämpa är alltså sådana villkor som avses i nuvarande 5 a och 5 b §§. Sådana villkor kan förenklat benämnas minimivillkor inom den hårda De nuvarande bestämmelserna ger dock inte uttryckligen arbets- tagare någon rätt till dessa villkor. Frågan om möjligheten att inleda förfaranden för att säkerställa ut- stationerade arbetstagares rättigheter enligt utstationeringsdirektivet behandlas i 21 § utstationeringslagen. Av bestämmelsen framgår att svensk domstol är behörig att pröva vissa mål vid utstationering. När det gäller mål om tillämpningen av de regler som det hänvisas till i 5 § första stycket utstationeringslagen, dvs. vissa bestämmelser i semesterlagen (1977:480), föräldraledighetslagen (1995:584), lagen (2002:293) om förbud mot diskriminering av deltidsarbetande arbets- tagare och arbetstagare med tidsbegränsad anställning och diskrimineringslagen (2008:567), anges i 21 § utstationeringslagen att lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister ska tillämpas. Det anges vidare att talan får föras vid tingsrätten i ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. Detsamma gäller mål om tillämpningen av vissa bestämmelser i medbestämmandelagen och, vad gäller uthyrda ut- stationerade arbetstagare, vissa bestämmelser i lagen (2012:854) om uthyrning av arbetstagare. Beträffande sådana mål finns det alltså redan lämpliga förfaranden tillgängliga för utstationerade arbetstagare. Vidare anges i 5 § andra stycket utstationeringslagen att det vid ut- stationering också gäller en rad bestämmelser av mer offentligrättslig natur, nämligen hela eller delar av arbetsmiljölagen (1977:1160), arbets- tidslagen (1982:673), lagen (2005:395) om arbetstid vid visst väg- transportarbete, lagen (2005:426) om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget och lagen (2008:475) om kör- och vilotid vid inter- nationell järnvägstrafik. Sådan offentligrättslig lagstiftning anses i princip omfatta alla arbetstagare i och talan eller klagomål mot arbetsgivaren kan då alltid initieras här i . Talan mot en arbets- givare som brutit mot sådan lagstiftning förs alltså här i landet utan att det behöver regleras särskilt för utstationerade arbetstagare (prop. 1998/99:90 s. 34). Utstationeringslagen innehåller inte några regler om enskilda arbets- tagares rätt när det gäller kollektivavtalsvillkor som kan aktualiseras vid utstationering. Där regleras alltså inte frågan om i vilken mån en utstationerad arbetstagare har rätt till svenska kollektivavtalsvillkor. I utstationeringslagen regleras inte heller något förfarande som innebär att en till utstationerad arbetstagare kan få en tvist om kollektiv- avtalsvillkor prövad här. Bedömningen av dessa frågor får i stället göras utifrån sedvanliga regler om tillämplig lag och domsrätt och med en tillämpning av den lag som i det enskilda fallet är tillämplig, se vidare avsnitt 4.3, 8.2 och 12.2. 2016/17:107 8.2 Rätt till kollektivavtalsvillkor för