prop · H403222 · 2017-09-05 00:00:00 — Den utredning vars betänkande utgjorde beredningsunderlag till lagstiftningen hade föreslagit att tillhandahållarens ansvar för att förhindra fortsatt spridning skulle knytas till om en användare gjort sig skyldig till brott genom att sända in meddelandet. Regeringen ansåg dock att det skulle vara lättare för tillhandahållaren att överblicka det straffbara området om regleringen i stället tog sikte direkt på meddelandets innehåll genom hänvisning till vissa lagrum. Det ansågs även medföra fördelar för utredningen av brott att använda sig av den enklare konstruktionen att utgå direkt ifrån meddelandets innehåll i stället för att utgå från brottslig gärning hos Prop. 2016/17:222 avsändaren (se prop. 1997/98:15 s. 16 f.). ordalydelse framstår det enligt regeringen som naturligare att uppfatta hänvisningen till att meddelandets innehåll ska vara sådant som avses i vissa straffbestämmelser på så sätt att den tar sikte på själva innehållet i meddelandet oberoende av om det nått fram till adressaten eller inte och därmed utgjort en brottslig gärning. Att det bakomliggande hotet fullbordas först när hotet kommer till den hotades kännedom utgör alltså enligt regeringen inte något hinder mot att olaga hot läggs till i BBS- lagens brottskatalog. Eftersom försök till olaga hot endast är straffbart i förhållande till grovt olaga hot innebär det anförda att om olaga hot läggs till i brottskatalogen så kommer tillhandahållarens skyldighet att ta bort ett meddelande att inträda innan den som sänt in meddelandet till tjänsten kan straffas för själva hotet. Det kan visserligen ur rättspolitisk synvinkel diskuteras om det är en rimlig ordning. Enligt regeringen framstår dock inte tillhandahållarens underlåtenhet att ta bort ett uppenbart hotfullt meddelande som mindre klandervärd bara för att hotet ännu inte nått fram till adressaten. Tvärtom framstår det som angeläget att spridning av uppenbart hotfulla meddelanden om möjligt kan förhindras innan meddelandena kan ge upphov till skadeverkningar för den eller de hotade. Vid bedömningen av om tillhandahållaren utifrån meddelandets innehåll har en realistisk möjlighet att bedöma om meddelandet är brottsligt konstaterar regeringen att olaga hot, till skillnad från de aktuella brotten mot allmän ordning, förutsätter att meddelandet är ägnat att framkalla en viss effekt – enligt regeringens förslag allvarlig rädsla – hos en enskild person. Att ett yttrande innebär exempelvis ett hot om våld är ofta tydligt redan genom dess ordalydelse. Även om det i BBS- lagen endast talas om meddelandets innehåll måste också omständigheterna kring yttrandet beaktas (jfr NJA 2007 s. 805 I), vilket innebär att meddelandet kan sättas i sin kontext. hot förutsätter dessutom inte att någon allvarlig rädsla uppkommit i det enskilda fallet utan det är tillräckligt att hotet är ägnat att – dvs. typiskt sett kan – framkalla allvarlig rädsla. Det har också i andra sammanhang ansetts att det vid olaga hot är möjligt att med ledning enbart av själva yttrandet bedöma om det är straffbart eller inte (jfr prop. 2001/02:74 s. 65). Till saken hör vidare att det i sammanhanget endast är i de uppenbara fallen som tillhandahållaren är skyldig att agera. Sammantaget anser regeringen därmed att tillhandahållaren bör ha goda möjligheter att utifrån meddelandets innehåll identifiera vilka meddelanden som denne är skyldig att ta bort. Ett utvidgat ansvar för tillhandahållaren av den elektroniska anslagstavlan att ta bort uppenbart hotfulla meddelanden kan inte heller anses utgöra en oproportionell inskränkning av tillhandahållarens yttrandefrihet (jfr mot , § 159). Tillhandahållarens skyldighet enligt BBS-lagen att ta bort vissa meddelanden bör därför utvidgas till att omfatta även meddelanden vars innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelsen om olaga hot. 2016/17:222 Tillhandahållaren bör vara skyldig att ta bort meddelanden vars innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelsen om olaga integritetsintrång I avsnitt 5.5 föreslår regeringen att det ska införas en straffbestämmelse om olaga integritetsintrång som straffbelägger intrång i den personliga integriteten genom spridning av vissa integritetskänsliga bilder och uppgifter, såsom t.ex. uppgifter om sexualliv eller hälsotillstånd eller bilder där någons nakna kropp helt eller delvis exponeras. Spridning av sådana bilder och uppgifter kan orsaka mycket allvarlig skada för den uppgiften rör. Utredningen föreslår att tillhandahållaren ska vara skyldig att ta bort även meddelanden vars innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelsen om olaga integritetsintrång. Som utredningen framhåller förvärras den kränkning det innebär att få ett integritetskränkande meddelande om sig publicerat på internet av att meddelandet dessutom ligger kvar. För den som blir utsatt för en allvarlig integritetskränkning är det viktigaste att det finns effektiva möjligheter att få bort det kränkande meddelandet och att kränkningen begränsas. Det är också rimligt att den som tillhandahåller en tjänst där kränkningar förekommer har ett visst ansvar för att motverka kränkningar. För att olaga integritetsintrång ska kunna läggas till i brottskatalogen krävs dock som ovan anförs att tillhandahållaren har en realistisk möjlighet att utifrån meddelandets innehåll ta ställning till om det är straffbart. avstyrker förslaget i denna del och invänder att ansvaret enligt lagen har omfattat meddelanden som är enkla att identifiera utifrån objektiva kriterier men att förhållandet närmast är det motsatta med olaga integritetsintrång. Bedömningen av om en uppgift i och för sig är av det slag som avses i bestämmelsen om olaga integritetsintrång bör enligt regeringen vara relativt enkel att göra utifrån meddelandets innehåll. integritetsintrång förutsätter dock för straffansvar även att spridningen utgör ett intrång i någon annans privatliv och att spridningen är ägnad att medföra allvarlig skada för den som uppgiften rör. I detta ligger bl.a. att uppgiften spritts utan samtycke. Från straffansvar undantas dessutom sådana fall där spridningen var försvarlig. Sådana omständigheter kan – som tingsrätten påtalar – i viss utsträckning vara svåra för tillhandahållaren att bedöma utifrån meddelandets innehåll. – såsom vid t.ex. vissa fall av spridning av filmade samlag eller andra allvarliga kränkningar – bör dock tillhandahållaren utifrån meddelandets innehåll och omständigheterna kring det (jfr NJA 2007 s. 805 I) ha tillräckligt underlag för slutsatsen att det uppenbart är sådant som avses i straffbestämmelsen om olaga integritetsintrång. Även risken för att andra meddelanden än de som omfattas av ansvaret tas bort från den elektroniska anslagstavlan och de konsekvenser det innebär för öppenheten på internet och för yttrandefriheten måste beaktas. Mot bakgrund av att skyldigheten endast tar sikte på uppenbart brottsliga meddelanden bedömer regeringen att risken för en tillhandahållare, för att undgå ansvar, tar bort lagligt material, är begränsad. Sammantaget anser regeringen därför att en tillhandahållare av en elektronisk anslagstavla har tillräckliga möjligheter att identifiera vilka meddelanden han eller hon är skyldig att ta bort. I och med att Prop. 2016/17:222 skyldigheten är begränsad till uppenbara fall kan en sådan utvidgning varken sedd för sig eller i förening med tillhandahållarens övriga skyldigheter anses vara oproportionerlig. Tillhandahållarens skyldighet enligt BBS-lagen att ta bort vissa meddelanden bör därför utvidgas till att omfatta även meddelanden vars innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelsen om olaga integritetsintrång. Det finns däremot inte tillräckliga skäl att såsom förordar utvidga ansvaret till att omfatta även förtal och ofredande. Vad som bör gälla för åtalsprövning I avsnitt 5.7 föreslår regeringen att olaga integritetsintrång ska åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal eller om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Denna ordning motiveras av att den som har utsatts för ett olaga integritetsintrång kan ha en befogad anledning att vilja undgå den ytterligare exponering som ett åtal kan medföra. Samma argument gör sig gällande även i förhållande till åtal mot tillhandahållaren för att ha underlåtit att ta bort ett sådant meddelande. Motsvarande åtalsprövningsregel bör därför införas för de fall där tillhandahållaren av en elektronisk anslagstavla har underlåtit att ta bort eller förhindra vidare spridning av ett meddelande vars innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelsen om olaga integritetsintrång. Möjligheten att få brottsskadeersättning regleras i brottsskadelagen (2014:322). Brottsskadeersättning är en ersättning som betalas av staten till den som har drabbats av skada till följd av brott och syftar till att tillförsäkra den skadelidande viss ersättning om inte skadan ersätts från annat håll, i praktiken från skadevållaren genom skadestånd eller från en Brottsskadeersättningens storlek bestäms i huvudsak utifrån Om brottsskadeersättning betalas, inträder staten i den skadelidandes rätt till skadestånd intill det betalade beloppet. En ansökan om brottsskadeersättning prövas av . Brottsskadeersättning för kränkning betalas enligt 5 § första stycket för den skada som det innebär att någon allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller Brottsskadeersättning betalas däremot inte för kränkning genom brott som innefattar ett angrepp mot någons ära. Av 5 § andra och tredje 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen (1972:207). ett yrkande om skadestånd kränkning i sak, får 2016/17:222 brottsskadeersättningen i denna del som huvudregel inte bestämmas till ett lägre belopp än vad som följer av domstolens avgörande. Någon övre beloppsgräns föreskrivs däremot inte för ersättning för kränkning. Brottsskadeersättning betalas enligt 10 § till den del skadan inte täcks av annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan. Vid bestämmande av brottsskadeersättning avräknas skadestånd dock endast till den del skadeståndet har betalats eller bedöms bli betalat. En ansökan om brottsskadeersättning får enligt 16 § prövas endast om brottet har anmälts till en brottsutredande myndighet eller sökanden visar giltig anledning till att någon sådan anmälan inte har gjorts, samt den skadelidande i skälig utsträckning har bidragit till att det anmälda brottet kan utredas. 11.2Rätten till brottsskadeersättning utvidgas Regeringens förslag: Rätten till brottsskadeersättning utvidgas till att omfatta även ersättning för den skada det innebär att någon allvarligt kränker någon annan genom grovt förtal. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller har inte några synpunkter på det. Justitiekanslern avstyrker förslaget eftersom brott som inte faller under allmänt åtal enligt myndigheten inte heller bör ge rätt till brottsskadeersättning. Justitiekanslern anser även att praktiska skäl talar mot en utvidgning eftersom i många fall kommer att ha ett ofullständigt underlag för sin bedömning och att skälen för en utvidgning blir svagare om olaga integritetsintrång införs. och påtalar de praktiska problem som kan uppkomma i och med att underlag kan vara ofullständigt och konstaterar att bristen på underlag kan leda till att de drabbade personernas rätt till ersättning i praktiken riskerar att bli nästintill obefintlig. Skälen för regeringens förslag Rätten till brottsskadeersättning för ärekränkningsbrott bör utvidgas Den som har blivit utsatt för ett ärekränkningsbrott kan vara berättigad till skadestånd för kränkning från skadevållaren. Däremot betalas – till skillnad från vad som gäller för övriga brott som kan ge rätt till skadestånd för kränkning – inte brottsskadeersättning för skador som uppkommer genom att någon allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes ära. Som skäl för att brottsskadeersättning har lagstiftaren allmänt uttalat att möjligheten till ersättning inte framstår som lika angelägen i alla situationer (prop. 1987/88:92 Om ändring i brottsskadelagen [1978:413] s. 6 f.). Det kan enligt regeringen ifrågasättas om de tidigare förarbetsuttalandena om att möjligheten till ersättning inte framstår som lika angelägen i alla situationer utgör ett bärkraftigt argument mot att låta ärekränkningsbrotten omfattas av systemet med brottsskadeersättning (jfr även prop. 2013/14:94 En ny brottsskadelag s. 23 f.). Ersättningssystemet enligt brottsskadelagen är behovsinriktat och utgår från ett brottsofferperspektiv. Det innebär att staten griper in för att tillförsäkra ersättning till den som har blivit utsatt för brott. Kvalificerade ärekränkningsbrott kan orsaka allvarliga kränkningar av privatlivet med omfattande sociala och känslomässiga skadeverkningar som följd. Vid en jämförelse med de brott för vilka brottsskadeersättning betalas måste enligt regeringen den kränkning som ett kvalificerat ärekränkningsbrott innefattar anses vara likvärdig med andra brott som brottsskadeersättning för kränkning betalas för. Att ett brottsoffer kan få kompensation för den kränkning som ett brott har inneburit utgör en viktig del i en upprättelseprocess. Ersättning till brottsoffret kan lindra verkningarna av en kränkning och bidra till att den skadelidande får upprättelse för den förnedrande och kränkande handlingen. Internet och annan elektronisk kommunikation har inneburit att inte minst förtalsbrotten dels ökat i antal, dels tagit allvarligare former. är möjligheterna att få skadestånd av gärningsmannen för sådana brott i praktiken begränsade. En rätt till brottsskadeersättning för kränkning skulle därför enligt regeringen fylla en viktig funktion ur ett brottsofferperspektiv. har i rättsfallet NJA 2015 s. 86 uttalat att ett förtalsbrott inte bara kan innebära ett allvarligt intrång i målsägandens anseende och självkänsla utan även i dennes privatliv. Dessutom har att gärningar som rubriceras som grovt förtal, förutom att kränka den skadelidandes ära, även kan utgöra en enligt brottsskadelagen ersättningsgill fridskränkning (se nämndens beslut , dnr 5675/2015 och 7308/2015). Till den del ett ärekränkningsbrott allvarligt kränker någons frid kan alltså brottsskadeersättning betalas för fridskränkningen även enligt gällande rätt, däremot utgår inte någon ersättning för själva ärekränkningen. Den utveckling som skett i praxis och i samhället medför att det finns anledning att ompröva det tidigare ställningstagandet att ärekränkningsbrotten bör undantas från systemet med brottsskadeersättning. De argument som motiverar brottsskadeersättning för kränkning med anledning av brott som innefattar ett angrepp mot någons person, frihet eller frid bör även kunna göras gällande i förhållande till kvalificerade ärekränkningsbrott. Ett annat argument som har anförts för att undanta ärekränkningsbrott från systemet med brottsskadeersättning har varit de särskilda åtalsregler som gäller för dessa brott. Det har ansetts innebära att ärekränkningar i huvudsak är en angelägenhet mellan enskilda, dvs. konflikter där staten inte ska lägga sig i eller ingripa på ena eller andra sidan. I förarbetena till den nuvarande brottsskadelagen uttalade regeringen mot denna bakgrund att en utvidgning av brottsskadeersättningen inte kunde ske utan att åtalsreglerna först ändrades (prop. 2013/14:94 s. 24). utvidgades emellertid möjligheterna att väcka allmänt åtal för ärekränkningsbrott genom att kravet på att allmänt åtal ”av särskilda skäl” skulle vara påkallat från allmän synpunkt slopades. gäller enligt 5 kap. 5 § att om målsäganden anger brottet till åtal eller är , får åklagaren väcka allmänt åtal för 2016/17:222 t.ex. förtal och grovt förtal om detta anses påkallat från allmän synpunkt. I förarbetena uttalades att ändringen innebär en viss utvidgning av den allmänna åtalsrätten och att allmänt åtal ofta bör kunna anses påkallat från allmän synpunkt när det finns ett klart samhällsintresse i att brottet beivras (se prop. 2013/14:47 Några ändringar på tryck- och yttrandefrihetsrättens område s. 38). Justitiekanslern anför att det ur en systematisk synvinkel vore märkligt om brott som inte faller under allmänt åtal skulle ge rätt till brottsskadeersättning. Som konstateras ovan utgår dock ersättningssystemet enligt brottsskadelagen från ett brottsofferperspektiv medan de särskilda åtalsprövningsreglerna för ärekränkningsbrott syftar till att avgränsa allmänna åtal till fall då det finns ett klart samhällsintresse att brottet beivras. Eftersom brottsskadelagens ersättningssystem och åtalsprövningsregeln kan sägas ha olika principiella utgångspunkter anser regeringen i likhet med utredningen att det inte finns några bärande principiella eller systematiska hinder mot att utvidga rätten till brottsskadeersättning för kränkning till att gälla även kvalificerade ärekränkningsbrott. I praktiken bör dessutom tillämpningen av åtalsprövningsregeln leda till att många av de – objektivt sett – allvarligaste brotten faller under allmänt åtal. Dessa brott är också de brott för vilka behovet av kränkningsersättning – utifrån ett brottsofferperspektiv – kan anses som mest angeläget. Justitiekanslern framhåller att även praktiska skäl talar emot att rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas till att omfatta även vissa ärekränkningsbrott. Enligt Justitiekanslern kan nämligen utredningssvårigheterna till följd av åtalsprövningsreglernas utformning förväntas bli betydande eftersom många anmälningar om förtalsbrott antingen inte leder till att förundersökning inleds eller till att den läggs ner i ett tidigt skede. Även Brottsoffermyndigheten och framhåller de praktiska svårigheter som kan uppkomma och påtalar att bristen på underlag kan leda till att de drabbade personernas rätt till ersättning i praktiken riskerar att bli nästintill obefintlig. I och med att det ankommer på sökanden att ge in utredning kan, som myndigheterna påpekar, det beslutsunderlag som kan lägga till grund för sin prövning visserligen vara ofullständigt. Det kan få till följd att ersättning inte kan betalas om sökanden inte kan visa att han eller hon blivit utsatt för ett brott som kan ge rätt till brottsskadeersättning. Att ersättning inte kan betalas ut i de fall sökanden till följd av utredningssvårigheter inte kan styrka sin rätt till ersättning utgör dock enligt regeringen inte något argument mot att sökanden tillerkänns sådan ersättning i de fall tillräcklig utredning faktiskt kan presteras. Om rätten till brottsskadeersättning begränsas till att gälla vissa kvalificerade ärekränkningsbrott bör dessutom en förundersökning finnas i många fall. I dessa fall bör allmänt åtal nämligen vara påkallat från allmän synpunkt. Enligt regeringen utgör därför inte heller praktiska problem något avgörande hinder mot en utvidgning av rätten till brottsskadeersättning. En sådan utvidgning kan vidare inte väntas medföra svåröverblickbara statsfinansiella konsekvenser eller någon beaktansvärd ökning av antalet oriktiga ansökningar. Sammantaget anser regeringen därför i likhet med utredningen att Prop. 2016/17:222 rätten till brottsskadeersättning bör utvidgas till att gälla även kränkning vid vissa kvalificerade ärekränkningsbrott. Brottsskadeersättning för kränkning bör kunna betalas vid grovt förtal Utredningen föreslår att brottsskadeersättning ska betalas även för den skada det innebär att någon allvarligt kränker någon annan genom grovt förtal. Ingen av remissinstanserna invänder mot att en utvidgning avgränsas till att gälla grovt förtal. Som regeringen konstaterar ovan är det angeläget att utvidga rätten till brottsskadeersättning för kränkning till att omfatta vissa angrepp på någons ära. En sådan nyordning måste dock ha någorlunda överblickbara konsekvenser. Rätten till brottsskadeersättning för ärekränkningsbrott bör i linje med det avgränsas till de fall som ur ett brottsofferperspektiv är mest angelägna att ersätta. Genom att – som utredningen föreslår – avgränsa rätten till brottsskadeersättning för kränkning till att gälla vid grovt förtal skulle de mest angelägna fallen komma att omfattas av systemet med brottsskadeersättning. En utvidgning som är begränsad till ett visst brott skulle i och för sig avvika något från hur rätten till brottsskadeersättning för kränkning i övrigt är utformad i och med att rätten till ersättning annars är knuten till det angripna skyddsintresset snarare än till ett specifikt brott. En utvidgning som är avgränsad till grovt förtal har dock den fördelen att den är tydligt avgränsad. I de fall som är så pass allvarliga att de bedöms kunna utgöra grovt förtal bör dessutom allmänt åtal normalt anses påkallat från allmän synpunkt. Även utifrån praktiska överväganden framstår det alltså som ändamålsenligt att knyta rätten till brottsskadeersättning till grovt förtal. I likhet med utredningen föreslår regeringen alltså att rätten till brottsskadeersättning utvidgas så att ersättning betalas för den skada det innebär att någon allvarligt kränker någon annan genom grovt förtal. Regeringens förslag: Lagändringarna i tryckfrihetsförordningen och som avser olaga hot och förolämpning ska träda i kraft . Övriga lagändringar ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regeringens utom vad gäller föreslaget datum för ikraftträdandet i vissa delar. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens förslag och bedömning. anser att det bör övervägas att låta samtliga 2016/17:222 brottsbalksbrott träda i kraft och och anser att den diskrepans det kan medföra i förhållande till det grundlagsskyddade området kan accepteras under en övergångstid. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna bör träda i kraft . Ändringarna i TF bör därför träda i kraft , dvs. efter utgången av det år då förslagen tidigast kan bli slutligt antagna av . De ändringarna avser brotten olaga hot och förolämpning. För att undvika diskrepans och osäkerhet i rättstillämpningen bör motsvarande ändringar av bestämmelserna om olaga hot och förolämpning i träda i kraft som ändringen i TF. Ny strafflagstiftning får enligt 5 § första stycket lagen (1964:163) om införande av inte ges retroaktiv verkan. Några särskilda övergångsbestämmelser behövs därför inte för de föreslagna straffbestämmelserna om olaga integritetsintrång och grovt olaga integritetsintrång. Dessa bestämmelser ska alltså tillämpas endast på brott som begåtts efter ikraftträdandet. Vidare följer av 5 § andra stycket att ändrade straffbestämmelser inte får tillämpas på ett sådant sätt att de ges retroaktiv verkan till den tilltalades nackdel. Inte heller i fråga om övriga straffbestämmelser behövs därför övergångsbestämmelser. Det är angeläget att den utvidgade rätten till brottsskadeersättning för kränkning blir tillämplig . Den utvidgade rätten till brottsskadeersättning bör därför tillämpas från ikraftträdandet. Inte heller beträffande ändringarna i åtalsprövningsreglerna i och BBS- lagen eller ändringen i OSL behövs några särskilda övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Förslagen kan väntas medföra vissa kostnadsökningar bedöms kunna rymmas inom befintliga anslag. Förslagen kan även väntas leda till vissa kostnadsökningar för Datainspektionen och rättsväsendets myndigheter. kostnader bedöms kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag. Utredningens bedömning stämmer i huvudsak överens med bedömer dock att kostnaderna för inte ryms inom befintliga anslag utan Remissinstanserna: instämmer i att utredningens förslag, sedda för sig sannolikt inte medför något behov av resurstillskott innebär att fler brott kommer att kunna ligga till grund för brottsskadeersättning och bedömer att en ökning av förvaltningsanslagen kommer att krävas.