prop · H50358 · 2017-12-06 00:00:00 — Detta visar sig på flera sätt i svensk rätt, inte minst i 2 kap. 11 § regeringsformen som slår fast att en rättegång ska genomföras rättvist och inom skälig tid (se prop. 2009/10:80 s. 160). Oskuldspresumtionen som princip och allmän rättsgrundsats är således lagfäst genom inkorporeringen av men kommer i övrigt inte till direkt uttryck i lagstiftningen. Däremot kommer den till indirekt uttryck på flera sätt. I och förundersökningskungörelsen finns bestämmelser som syftar till att upprätthålla oskuldspresumtionen i straffrättsliga förfaranden, t.ex. regler om jäv och om hur en förundersökning får bedrivas. anser att oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip bör lagfästas. Regeringen delar dock utredningens och flera av remissinstansernas uppfattning att en sådan bestämmelse inte skulle tillföra någonting i sak. Direktivet kräver inte att principen som sådan lagfästs. Någon ytterligare författningsreglering av själva rättsprincipen bedöms därför inte vara nödvändig. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga Artiklarna 4 och 5 i direktivet innebär att den svenska rättsordningen måste garantera att misstänkta och tilltalade inte framställs som skyldiga innan skulden fastställts enligt lag. Artikel 4 är en av de artiklar i direktivet som får ett visst genomslag även innan en person är skäligen misstänkt, dvs. direktivets huvudsakliga starttidpunkt, se avsnitt 5.2 ovan. Undantag från artikel 4 får göras när det är absolut nödvändigt av skäl som rör brottsutredningen eller ligger i allmänhetens intresse. Det är inte avsett att artikel 4 ska påverka åtgärder av åklagaren som syftar till att bevisa att den misstänkte eller tilltalade är skyldig eller hindra preliminära avgöranden av processuell karaktär, såsom beslut om anhållande och häktning. Undantag från artikel 5 får göras av säkerhetsskäl eller för att hindra den misstänkte eller tilltalade från att avvika eller ha kontakt med tredje part. Rätten till en rättvis rättegång är, som nämns ovan, grundlagsfäst i 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen. Det är också kravet på domstolars och andra förvaltningsmyndigheters skyldighet att i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen och iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 § regeringsformen). Av bestämmelserna i 23 kap. 4 § följer att både förundersökning och brottsbekämpande verksamhet ska bedrivas objektivt. Kraven på objektivitet i dessa bestämmelser gäller under hela det straffrättsliga förfarandet, dvs. både före och efter att någon underrättats om skälig misstanke. Åklagaren och den som biträder honom eller henne ska även bedriva sitt arbete objektivt efter att åtal väckts, se 45 kap. 3 a § . Också bestäm-melserna om domarjäv i 4 kap. 13 § ska garantera opartiskhet och hindra domare från att uttala sig offentligt om en misstänkts eller tilltalads skuld innan frågan har slutligt avgjorts. Liknande jävsbestämmelser finns för poliser, åklagare och andra tjänstemän. vid efterlyser tydligare och mer restriktiva regler om användande av hand- och fotfängsel under huvudförhandlingen. I 1 kap. 6 § häkteslagen (2010:611) anges att verkställighet av ett frihetsberövande inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än vad som följer av lagen eller som är nödvändiga för att upprätthålla ordning och säkerhet. Vid förhandlingar i domstol ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen, se 5 kap. 9 § . Ordföranden är då skyldig att beakta bestämmelserna i häkteslagen och förväntas aktivt ta ställning till om den misstänkte eller tilltalade ska hållas fängslad under förhandlingen. Utgångspunkten är att hand- och fotfängsel inte ska användas under förhandlingen, om det inte är oundgängligen påkallat av säkerhetsskäl (jfr JO 1958 s. 54, JO 1973 s. 200 och JO dnr 2244-1993). Regeringen gör sammanfattningsvis bedömningen att svensk rätt uppfyller kraven i artiklarna 4 och 5 i direktivet. Principen om åklagarens bevisbörda Av artikel 6 i direktivet följer att bevisbördan vid fastställandet av misstänktas och tilltalades skuld åvilar åklagaren och att alla tvivel i skuldfrågan ska vara till den misstänktes eller tilltalades fördel. I beaktandesats 22 i direktivets ingress förtydligas att medlemsstaterna får tillåta användningen av presumtioner om sakförhållanden eller om rättsläget rörande straffrättsligt ansvar. Sådana presumtioner bör dock hållas inom rimliga gränser och med beaktande av vad saken rör och det allmänna kravet på proportionalitet. Presumtionerna bör kunna kullkastas och under alla omständigheter endast användas om rätten till försvar respek- I beaktandesatsen anges också att bestämmelsen inte inskränker domstolens befogenheter att utföra utredningar på eget initiativ eller domstolens oberoende när den bedömer den misstänktes eller tilltalades Principen om åklagarens bevisbörda, som inbegriper grundsatsen att alla tvivel i skuldfrågan ska vara till den misstänktes eller tilltalades fördel, har haft en klar ställning i svensk rätt och det är tydligt att rättstillämparen anser sig bunden av principen (jfr NJA II 1943 s. 446). har uttryckt att den tilltalades skuld ska vara ”ställd utom rimligt tvivel” för en fällande dom (se bl.a. NJA 1980 s. 725, NJA 1982 s. 164, NJA 1996 s. 176 och NJA 2015 s. 702). I det ligger dels ett krav på att åklagaren ska visa att bevisningen lever upp till beviskravet, dels ett krav på att varje rimligt tvivel ska komma den tilltalade till godo. Även om utgångspunkten är att åklagaren har bevisbördan finns det några situationer där bevisbördan för ett enskilt rekvisit kan gå över till den tilltalade, t.ex. i mål om förtal enligt 5 kap. 1 § . situationer som tillåter avsteg från principen om åklagarens bevisbörda är Avstegen kan inte betraktas som stora och det är fråga om en sådan förklaringsbörda eller en sådan presumtion som godtagit (se dom 1988 i målet Salabiaku mot ). Med hänsyn till det och till det utrymme för presumtioner som framgår av beaktandesats 22 bedöms dessa avvikelser från huvudregeln inte strida mot artikel 6 i direktivet. Regeringen kan, liksom utredningen, konstatera att principen om åklagarens bevisbörda och att alla tvivel ska komma den tilltalade till godo är en självklar utgångspunkt i rättstillämpningen. den skapar är tillräckligt klar och precis för att uppfylla direktivets krav. De avsteg från principen som förekommer i svensk rätt bedöms vidare vara förenliga med direktivet. bedömningen att artikel 6 inte föranleder någon författningsreglering. Rätten att tiga och att inte behöva vittna mot sig själv Misstänktas och tilltalades rätt att tiga och att inte behöva vittna mot sig själva framgår av artikel 7. Rätten gäller med avseende på det brott som personen misstänks eller tilltalas för att ha begått (artikel 7.1). hindrar inte att misstänktas och tilltalades samarbetsvilja beaktas vid påföljdsbestämningen (artikel 7.4). Ett utövande av rätten får emellertid inte användas mot den misstänkte eller tilltalade och får inte beaktas som bevis för att de har begått den påstådda gärningen (artikel 7.5). det av rätten att inte vittna mot sig själv ska inte hindra den behöriga myndighetens upptagning av bevis som kan erhållas lagligen genom användning av lagliga tvångsmedel och som finns oberoende av de misstänktas eller tilltalades vilja (artikel 7.3). I beaktandesatserna 24–32 i direktivets ingress finns ytterligare förtyd- liganden av hur rättigheterna enligt artikeln är avsedda att tillämpas. framgår bl.a. att vid prövningen av om rätten att tiga och att inte vittna mot sig själv har kränkts bör tolkning av rätten till en rättvis rättegång i enlighet med beaktas. I svensk rätt finns ett flertal bestämmelser som ska garantera en misstänkts eller tilltalads rätt att tiga och att inte vittna mot sig själv under hela det straffrättsliga förfarandet. Av 36 kap. 1 § framgår att en tilltalad inte får vittna. Vittnesförhör får inte heller hållas med någon som har åtalats för medverkan till den gärning som förhöret gäller eller för en gärning som har samband med den gärningen. Med åtalad jämställs den som är skäligen misstänkt och har underrättats om misstanken enligt 23 kap. 18 § , den som har meddelats strafföreläggande eller föreläggande om ordningsbot eller som till följd av beslut enligt bestämmelser om åtalsunderlåtelse, straffvarning eller särskild åtalsprövning inte har åtalats. Bestämmelsen innebär att dessa personer får höras men att de inte får höras under straffansvar. Den som är misstänkt för ett brott omfattas inte heller av editionsplikt (38 kap. 2 § ). Av 36 kap. 6 § framgår vidare att ett vittne har rätt att vägra yttra sig om en omständighet vars yppande skulle avslöja att vittnet eller någon närstående till honom eller henne skulle ha förövat en brottslig eller vanärande handling. Det finns en motsvarande rätt att vägra lämna ut en skriftlig handling i 38 kap. 2 § . Det finns också bestämmelser om att man under förhör inte får använda medvetet oriktiga uppgifter, löften, tvång, hot, uttröttning eller andra otillbörliga åtgärder för att framkalla erkännande eller uttalande i viss riktning (23 kap. 12 § ). Av 17 § förundersökningskungörelsen följer att särskild hänsyn ska tas vid förhör med misstänkta som är . Att en misstänkt eller tilltalad väljer att tiga eller i övrigt underlåter att medverka får som huvudregel i svensk rätt inte heller användas som bevis mot honom eller henne. En tilltalads underlåtenhet att medverka får dock tillmätas viss betydelse i bevishänseende enligt 35 kap. 4 § . Bestämmelsen är ett utslag av den svenska principen om fri bevisprövning. Utredningen anser att bestämmelsen i 35 kap. 4 § är förenlig med direktivets krav. JO är emellertid av en annan uppfattning och anser att bestämmelsen står i strid med direktivet, eftersom direktivet handlar om en förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och därför syftar till att ge den som utnyttjar sin rätt att tiga ett mer omfattande skydd än vad som följer av . JO anser därför att frågan behöver belysas ytterligare. Regeringen kan konstatera att det av beaktandesats 27 framgår att artikel 7 ska tolkas i ljuset av praxis, och att, som anges i beaktandesats 28, det inte är tänkt att rättigheterna i artikel 7 ska påverka nationella bestämmelser om domstolars och domares bevisprövning, förutsatt att rätten till försvar respekteras. Som JO anför avser direktivet en förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen i medlemsländerna. Regeringen delar dock inte uppfattningen att detta innebär att direktivet ger ett mer omfattande skydd än vad som framgår av praxis. I likhet med ett flertal remissinstanser, bl.a. vid , bedömer regeringen att direktivet snarare syftar till att genom gemensamma minimiregler förtydliga de skyldigheter medlemsländerna redan har 2017/18:58 enligt och EU:s rättighetsstadga. avgöranden bedöms därför kunna vara vägledande vid tolkningen av artikel 7 i direktivet. Enligt praxis är det tillåtet med nationella bestämmelser om bevisverkan av en misstänkts eller tilltalads passivitet, under förutsättning att rätten till en rättvis rättegång och oskuldspresumtionen respekteras (jfr dom i målet mot och i målet Det innebär att den misstänktes eller tilltalades tystnad inte ensamt kan användas som bevis för hans eller hennes skuld, utan det krävs även annan, tyngre vägande bevisning. Det står klart att den tilltalades tystnad inte ensam kan användas som bevis för hans eller hennes skuld i svensk rättstillämpning. Bestämmelsen i 35 kap. 4 § ska enligt motiven tillämpas med stor varsamhet (se NJA II 1943 s. 449). Bestämmelsen påverkar inte kravet på att det är åklagaren som måste prestera tillräcklig bevisning för att styrka brott. Regeringen bedömer därför att bestämmelsen inte är oförenlig med direktivet. Särskilt om rätten att tiga och myndigheters möjlighet att begära in uppgifter En frågeställning som belysts i tidigare sammanhang, då i förhållande till artikel 6 i , är hur rätten att tiga och att inte vittna mot sig själv påverkar myndigheters möjligheter att i ett tidigt skede kräva in uppgifter av enskilda (se t.ex. prop. 1997/98:10 s. 53 f., SOU 2004:37 s. 293 f. och NJA 2001 s. 563). Direktivets rättigheter omfattar misstänkta och tilltalade i ett straffrättsligt förfarande (artikel 2). Som framgår av avsnitt 5.2 bedöms tidpunkten för när rättigheterna kan göras gällande ofta vara densamma för rättigheterna i oskuldspresumtionsdirektivet och rättigheterna i artikel 6 i . För svenskt vidkommande är det huvudsakligen när någon är skäligen misstänkt för brott. har emellertid uttalat att rätten att tiga och att inte vittna mot sig själv ibland kan få genomslag även innan den tidpunkten. En sådan situation kan uppkomma när uppgifter som inhämtas från en enskild innan ett straffrättsligt förfarande inleds används mot honom eller henne i det senare straffrättsliga förfarandet. I ett sådant fall kan det vara oförenligt med artikel 6 att tvinga fram uppgifter från den enskilde genom t.ex. straff- eller viteshot. En förutsättning för detta är dock att det finns ett nära samband mellan uppgiftsskyldigheten och ett eventuellt straffrättsligt förfarande. Ett förfarande ska antingen ha inletts eller vara nära förestående (se t.ex. domar i målet Weh mot och i målet Funcke mot ). Frågan om hur svensk rätt förhåller sig till detta utvidgade tillämpningsområde för artikel 6 har kommit upp i olika sammanhang, t.ex. på skatte-, miljö- och insolvensrättsområdet (se t.ex. prop. 1997/98:10 s. 53 f., SOU 2004:37 s. 293 f. och NJA 2001 s. 563). Den fråga som har diskuterats är framförallt om myndigheters utredningsbefogenheter ibland kan komma att stå i konflikt med rätten att tiga och att inte vittna Prop. 2017/18:58 mot sig själv. Regeringen har tidigare framhållit att förelägganden som inte är sanktionerade måste kunna användas av skattemyndigheten vid utredningen av skatteärenden eftersom sådana förelägganden inte borde betraktas som tvångsmedel i konventionens mening (se prop. 2001/02:25 s. 205 f. och prop. 2002/03:106 s. 334 f.). Det finns inte anledning att göra en annan bedömning . Det finns inte heller anledning att göra en annan bedömning i fråga om andra myndigheters utredningsbefogenheter. Skyldigheten för myndigheter att i dessa sammanhang beakta rätten att tiga och att inte vittna mot sig själv bör således innebära en begränsning av möjligheterna att använda sig av sanktionerade förelägganden i vissa situationer. Diskussionen om skattemyndighetens utredningsbefogenheter i tidigare lagstiftningsärenden på skatteområdet har lett till att det numera finns en bestämmelse i 44 kap. 3 § skatteförfarandelagen (2011:1244) som förbjuder vitesförelägganden i fall då det finns anledning att anta att den som ska föreläggas har begått en gärning som är straffbelagd eller som kan leda till skattetillägg, återkallelseavgift eller kontrollavgift, och föreläggandet avser en utredning av en fråga som har samband med den misstänka gärningen. Om den som ska föreläggas är en juridisk person, gäller detta förbud även ställföreträdare för den juridiska personen. En liknande bestämmelse finns i 7 kap. 6 § tullagen (2016:253). På miljöområdet har inga motsvarande bestämmelser införts i lag men det är klart att myndigheterna förväntas tillämpa principen, vilket också kommer till uttryck i praxis (se , dom i mål M 5080-03 [MÖD 2004:64]). Det finns alltså i svensk rätt en tydlig princip om att myndigheter inte ska använda sig av sanktionerade förelägganden i fall då det finns en befogad anledning att anta att den som föreläggandet riktar sig till har begått ett brott. På vissa områden är principen lagfäst, på andra områden framgår den av praxis. Den svenska rättsordningen bedöms därigenom vara anpassad till domar på området. Med hänsyn till att artikel 7 i oskuldspresumtionsdirektivet ska ses i ljuset av tolkning av rätten till en rättvis rättegång bedöms följaktligen svensk rätt överensstämma med direktivet även i denna del. Särskilt om rätten att tiga och vissa straffbestämmelser Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv får även betydelse utanför den rena processlagstiftningen. har framför allt smitningsbrottets (5 § lagen [1951:649] om straff för vissa trafikbrott) förenlighet med artikel 6 i varit föremål för bedömning i svensk domstol. Enligt bestämmelsen kan t.ex. en person som har kört onykter och orsakat en trafikolycka vara skyldig att vid straffansvar lämna upplysningar om sig själv och händelsen. Bestämmelsen träffar alla situationer där en trafikolycka inträffat, oberoende av om något brott har begåtts i samband med olyckan. De svenska straffbestämmelserna i sig bedöms därför inte strida mot artikel 7 i direktivet, även om rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv kan aktualiseras i vissa av de situationer som träffas av 2017/18:58 bestämmelserna (jfr dom i målet Weh mot ). Rättigheternas genomslag är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet. Rättstillämparen har därför en viktig roll i upprätthållandet av rätten för den enskilde att tiga och att inte vittna mot sig själv. Särskilt om rätten att tiga och rätten till information ska den som skäligen misstänks för brott i samband med underrättelsen om misstanken även underrättas om sin rätt att inte behöva yttra sig (12 § förundersökningskungörelsen). Ändringen är en följd av genomförandet av direktivet om rätten till information. Oskuldspresumtionsdirektivet förordar att den misstänkte eller tilltalade vid samma tillfälle även informeras om sin rätt att inte vittna mot sig själv (beaktandesatserna 31–32). Som nämns i avsnitt 6.1 kommer regeringen att inom direktivets genomförandetid göra de förordningsändringar som kan behövas för att garantera att den som är skäligen misstänkt för brott informeras om sina rättigheter enligt direktivet. anser att den tilltalade bör påminnas om sin rätt att tiga och att inte vittna mot sig själv innan ett förhör under huvudförhandlingen inleds. Regeringen bedömer att det får anses tillräckligt att den tilltalade informeras om denna rätt före huvudförhandlingen i enlighet med vad som sägs ovan. menar att utredande myndighet bör åläggas en skyldighet att upplysa närstående om deras rätt att inte behöva vittna mot en anhörig som är misstänkt eller tilltalad. Direktivet rör endast misstänktas och tilltalades rättigheter. Det finns inte tillräckliga skäl att ta några initiativ till en sådan ändring inom ramen för detta lagstiftningsärende. 6.3Rätten att närvara vid rättegången Regeringens förslag: Möjligheten att avgöra ett mål i den tilltalades utevaro utan att han eller hon delgivits kallelse till förhandlingen tas bort. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Hovrätten för anser att den möjlighet som finns för åklagaren att meddela åtalsunderlåtelse eller straffvarning innan åtal har väckts, trots att den misstänkte vill få till stånd en domstolsprövning, inte är förenlig med direktivet. framför synpunkter på vilken delgivningsform som bör användas vid kallelse till huvudförhandling. framför också synpunkter på delgivningsförfarandet och framhåller att ett större ansvar bör kunna läggas på den tilltalade i dessa sammanhang. Skälen för regeringens förslag Artiklarna 8 och i 9 i direktivet reglerar en misstänkts eller tilltalads rätt att närvara vid rättegången. Huvudregeln är att en misstänkt eller tilltalad ska ges en faktisk möjlighet att närvara vid sin rättegång (artikel 8.1). Medlemsstaterna får dock tillåta att ett mål avgörs i den tilltalades utevaro under vissa förutsättningar (artiklarna 8.2–8.4). Av artikel 9 följer att en misstänkt eller tilltalad i vissa fall ska ha rätt till en ny rättegång. I den svenska rättsordningen garanteras rätten att närvara vid rättegången dels genom ställning som lag, dels genom en rad processrättsliga bestämmelser som ger uttryck för denna grundläggande princip. Huvudregeln är enligt 21 kap. 2 § att den tilltalade ska vara närvarande vid huvudförhandlingen både i tingsrätten och i hovrätten. Rätten att närvara vid huvudförhandlingen i tingsrätten Det är möjligt att under vissa förutsättningar göra undantag från huvudregeln att den tilltalade ska vara närvarande vid huvudförhandlingen i tingsrätten. Den tilltalade ska till att börja med alltid ha delgivits stämning och, utom i sällsynta fall, även kallelse till förhandlingen (45 kap. 9 §, jfr 33 kap. 2 § och 46 kap. 15 a § ). Kallelsen ska innehålla information om att målet kan komma att avgöras trots att den tilltalade uteblir eller endast inställer sig genom ombud (45 kap. 15 § ). En ytterligare förutsättning för prövning i den tilltalades utevaro är enligt 46 kap. 15 a § att saken ska kunna utredas tillfredsställande. Utgångspunkten är att utredningen ska ge tillräckligt underlag för en från rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom (se prop. 1981/82:105 s. 22 f.). Därutöver ska en av följande tre situationer vara för handen: 1.Det finns inte anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. 2.Den tilltalade har, sedan han eller hon delgetts stämning, avvikit eller håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvudförhandlingen. 3.Den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans eller hennes närvaro är därför inte nödvändig. I 46 kap. 15 a § tredje stycket anges att ett mål, i de fall som avses i punkten 2, får avgöras i den tilltalades utevaro även om han eller hon inte har delgetts kallelse till förhandlingen. Bestämmelsen innebär alltså att tingsrätten i vissa fall kan avgöra ett mål utan att den tilltalade har underrättats om huvudförhandlingen och följderna av hans eller hennes utevaro. Enligt direktivet ska en misstänkt eller tilltalad få vetskap om de åtgärder som vidtas i en rättegång och ges möjlighet att bevaka sin rätt i förfarandets olika steg. Detta innefattar en skyldighet för medlemsstaterna att se till att den misstänkte eller tilltalade underrättas om datum och tid för rättegången (beaktandesats 36). I förlängningen bör det 2017/18:58 innebära att den tilltalade måste få information om varje förhandlingstillfälle där skuldfrågan kan komma att avgöras. Även om bestämmelsen i 46 kap. 15 a § tredje stycket enligt förarbetena är avsedd att tillämpas med stor försiktighet och enbart i de fall där den tilltalade bevisligen avvikit eller avsiktligt håller sig undan mer varaktigt (se NJA II 1943 s. 589 och prop. 1981/82:105 s. 10) bedömer regeringen att en tillämpning av bestämmelsen strider mot kravet på information i artikel 8.2 i direktivet. Eftersom den tilltalade inte har delgetts kallelse till huvudförhandlingen kan han eller hon i dessa fall inte sägas ha underrättats om huvudförhandlingen och följderna av en utevaro. Om ett mål har avgjorts i den tilltalades utevaro i strid med artikel 8 uppfyller medlemsstaterna ändå direktivets krav om den nationella rättsordningen ger den tilltalade rätt till en ny rättegång eller tillgång till ett annat rättsmedel som medger en ny prövning av sakfrågan där den tilltalade har möjlighet att delta på ett effektivt sätt och lägga fram sitt försvar (se artikel 9). En tingsrättsdom kan visserligen överklagas till hovrätten men möjligheten att få till en fullständig omprövning i sak beror på om prövningstillstånd meddelas. Regeringen bedömer därför att kravet på prövningstillstånd medför att en rätt till ny prövning inte kan garanteras på det sätt direktivet förutsätter. Inte heller de extraordinära rättsmedlen innebär en sådan andra chans till förhandling som avses i artikel 9 i direktivet. Mot bakgrund av det anförda gör regeringen, i likhet med utredningen, bedömningen att möjligheten att avgöra ett mål i den tilltalades utevaro trots att han eller hon inte har delgetts kallelse till huvudförhandlingen måste tas bort för att svensk rätt ska uppfylla direktivets krav. Rätten att närvara vid huvudförhandlingen i hovrätten