prop · H403218 · 2017-08-30 00:00:00 — anger dock att det av den föreslagna bestämmelsen inte framgår närmare vilken prövning åklagaren förväntas göra eller vilka villkor som åklagaren kan ställa beträffande dels själva avlyssningen eller övervakningen, dels det material som redan inhämtats. Skälen för regeringens förslag: I artikel 31 i direktivet finns regler om att en medlemsstat i vissa fall ska underrätta en annan medlemsstat om avlyssning av telekommunikation. På samma sätt som föreslås i avsnitt 7.7.8 bör relevanta begrepp i 27 kap. användas här. En närmare redogörelse för artikel 31 återfinns i avsnitt 9.7.1. I promemorian föreslås en bestämmelse i lag om att en underrättelse ska lämnas till åklagaren samt att åklagaren prövar om det finns förutsätt- ningar för åtgärden. Regeringen instämmer i att underrättelse ska lämnas till åklagare och att åklagaren handlägger ärendet om tillstånd till avlyss- ningen eller övervakningen. Vidare bör det i lagen framgå att en under- rättelse ska vara upprättad i enlighet med formuläret i bilaga C till direktivet. Regeringen ställer sig dock tveksam till att endast åklagare ska pröva om åtgärden ska tillåtas. I promemorian konstateras, vilket regeringen instämmer i, att det tillståndsförfarande som regleras i artikel 20 i EU- konventionen, i direktivet har ersatts med en upplysningsskyldighet och att en återkoppling enligt direktivet endast behöver ske om något tillstånd inte ges. Eftersom en åklagare kan neka tillstånd (se 4 kap. 26 a § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp) föreslås den ord- ningen gälla, även när det är fråga om en underrättelse enligt artikel 31 i direktivet. Med hänsyn till den korta tid som svenska myndigheter har till sitt förfogande har den lösning som föreslås i promemorian sina fördelar. ska påpekas att om ingen återkoppling sker, innebär det in- direkt att tillstånd ges till avlyssning och övervakning på svenskt terri- torium. I det avseendet anser regeringen att en domstol bör ha sista ordet (se även prop. 2004/05:144 s. 179). Däremot ska åklagaren, såsom , själv kunna besluta om att inte tillåta avlyssningen eller övervakningen om han eller hon redan vid sin prövning ser att förutsättningarna för att vidta motsvarande åtgärd i en svensk förundersökning eller rättegång i brottmål inte är uppfyllda. Sammanfattningsvis bör det av den nya lagen framgå att åklagaren ska pröva om förutsättningarna för att tillåta en avlyssning eller övervakning är uppfyllda, och om så är fallet, överlämna ärendet till domstolen för motsvarande prövning. 2016/17:218 åklagaren eller domstolen att kraven inte är uppfyllda ska beslut fattas om att inte tillåta avlyssningen eller övervakningen. Samma forum- och förfaranderegler som gäller när åklagaren överläm- nar till domstol att pröva frågan om erkännande och verkställighet av en utredningsorder bör gälla i de nu aktuella ärendena (se avsnitt 8.5.4 och Det bör framgå av den nya lagen. När det sedan gäller den materiella prövningen efterlyser Säkerhets- och integritetskyddsnämnden vissa förtydliganden. samma förutsättningar som gäller för att erkänna och verkställa en utredningsorder som avser hemlig avlyssning eller hemlig övervakning av elektronisk kommunikation bör gälla i nu aktuella fall (se avsnitt Det innebär att den gärning som underrättelsen avser ska motsvara ett brott enligt svensk lag. Vidare ska de förutsättningar som anges i 27 kap. för motsvarande åtgärd vara uppfyllda, t.ex. när det gäller strafftrösklar. Som angetts ovan måste en återkoppling till den andra medlemsstaten ske (artikel 31.3). Detta ställer krav på att domstolen kan meddela ett beslut skyndsamt så att åklagaren inom denna tidsfrist hinner återkoppla till den andra staten. Med hänsyn till att åklagaren måste lämna besked inom denna korta tidsfrist och att domstolens beslut, om så inte sker, riskerar att bli verkningslöst bör domstolens beslut inte kunna Dessa förutsättningar bör framgå av den nya lagen. Enligt artikel 31.3 i direktivet ska den stat som tagit emot underrättel- sen, om avlyssningen inte skulle tillåtas i ett liknande inhemskt ärende, till den andra staten anmäla att avlyssningen eller övervakningen inte får utföras eller ska avslutas (punkt a) och att inhämtat material inte får användas eller bara får användas på sådana villkor som ställs upp av den stat som underrättats om avlyssningen (punkt b). att åklagaren, om det saknas förutsättningar för åtgärden, som ett alter- nativ till att åtgärden inte får genomföras eller ska avlutas, ska anmäla att åtgärden får genomföras endast på de villkor som åklagaren anger. sistnämnda är dock inte något alternativ som ställs upp i direktivet, dvs. att avlyssningen eller övervakningen får fortsätta på de villkor som Villkor får bara ställas upp i samband med en anmälan om att åt- gärden inte får utföras eller ska avslutas och kan inte avse annat än hur redan inhämtat material får användas. Detta bör framgå av den nya lagen. Anmälan om att redan inhämtat material inte får användas eller får an- vändas endast under vissa villkor bör lämnas av åklagaren, oavsett om domstolen prövat frågan eller inte. nämnden efterlyser även här förtydliganden om vilka villkor som kan Om avlyssningen eller övervakningen inte skulle varit möjlig i en svensk förundersökning, t.ex. om det rör mindre allvarlig brottslig- het, bör inte heller uppgifterna som hämtats in kunna användas. ningen eller övervakningen sker på svenskt territorium och regeringen ser inte några skäl till en mer tillåtande hållning. I de allra flesta fall blir det således inte aktuellt att ställa upp några villkor, utan i stället endast att anmäla att materialet inte får användas. I vissa fall bör det dock kunna medges att inhämtat material får användas, men då endast under särskilt Ett exempel kan vara att avlyssningen ska pågå under än vad som är förenligt med svenska regler. I dessa fall bör det kunna accepteras att redan inhämtat material får användas, men att t.ex. de förutsättningar som gäller för bevarande och förstöring enligt 27 kap. Prop. 2016/17:218 24 § ska gälla. Sammanfattningsvis ska åklagaren i sin anmälan till den andra medlemsstaten ange att det material som tagits eller tecknats upp inte får användas eller får endast användas på de villkor som rätten eller åklagaren ställt upp. Slutligen bör det i lagen anges att beslut om att inte tillåta avlyssning eller övervakning och om att ställa upp villkor ska innehålla skälen för beslutet. Regeringens bedömning: bör i enlighet med artikel 33 i direktivet om en europeisk utredningsorder underrätta Europeiska kommissionen om att domstol och åklagare är behörig myndighet enligt direktivet såväl när är utfärdande som verkställande Kommissionen bör vidare underrättas om att de språk som godtar vid översändande av utredningsorder är svenska och engelska samt om vilka handlingar som ska sändas över till vid transitering genom . Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 33.1 a och c i direktivet ska varje medlemsstat underrätta kommissionen om den eller de myndigheter som är behöriga i enlighet med artikel 2 c och d när den medlemsstaten är utfärdande eller verkställande stat och om en medlems- stat vill utse en centralmyndighet att bistå den behöriga myndigheten i I avsnitt 6.5 föreslår regeringen att åklagare och domstol ska vara behöriga myndigheter enligt direktivet samt att någon central- myndighet inte behöver utses. Om detta ska kommissionen underrättas. Enligt artikel 33.1 b i direktivet ska medlemsstaterna också underrätta kommissionen om de språk som godtas för en utredningsorder enligt Med hänsyn till förslagen i avsnitt 8.5.6 ska kommissionen underrättas om att en utredningsorder som regel ska vara skriven på eller översatt till svenska och att den i undantagsfall, om det bedöms lämpligt i det enskilda fallet, får vara skriven på eller översatt till engelska. Medlemsstaterna får också enligt artikel 33.2 tillhandahålla kommissionen en förteckning över de nödvändiga handlingar som den kräver enligt artikel 22.4 för att kunna tillåta transitering. föreslås att ska vara behörig att motta en sådan begäran och fatta beslut i sådana frågor samt behörig att uppställa villkor för att godkänna sådana transisteringar. kunna lämna ett sådant tillstånd bör kommissionen informeras om att den andra medlemsstatens myndigheter till ska tillhanda- hålla en kopia av utredningsordern samt övriga uppgifter av betydelse för transiteringen, t.ex. om tidpunkt och plats samt om huruvida särskilda säkerhetsaspekter behöver tillgodoses. Regeringens bedömning: Ett genomförande av direktivet om en europeisk utredningsorder bör inte innebära några kost- nadsökningar för det allmänna. Mycket talar i stället för att förslagen totalt sett kan innebära besparingar för . Det kan däremot komma att uppstå vissa kostnader inledningsvis för de myndigheter som ska tillämpa den nya lagstiftningen. nader bedöms kunna hanteras inom myndigheternas befintliga Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att det finns skäl att tro att ökningen av ärenden enligt den nya lagen i förhållande till antalet ären- den enligt lagen (2000:561) om internationell rättslig hjälp i brottmål kan bli betydande eftersom de nya reglerna innebär att förfarandet för bevis- inhämtning förenklas väsentligt i förhållande till tidigare regler för rätts- lig hjälp och därför kan förväntas användas mer. särskilt att om de regler som promemorian föreslår om förhandling i frågor om beslag genomförs, kommer detta att medföra ökade kostnader som måste beaktas. för dessa farhågor. anser att den nya lagen kommer att medföra ett behov av vissa utbildningsinsatser, vilket innebär att myndigheten initialt kommer att få ökade kostnader för utbildning av åklagare som arbetar med ärenden med internationella inslag. Skälen för regeringens bedömning: Direktivet innebär en effektivisering och förbättring av det rättsliga samarbetet inom EU. verkställande staten ska i de flesta fall erkänna och verkställa en utred- ningsorder utan vidare krav på formaliteter och utan att det görs någon prövning av om förutsättningarna för åtgärden är uppfyllda enligt natio- Genomförandet av direktivet medför därför förbättrade möjlig- heter till bevisinhämtning mellan medlemsstaterna inom EU. Det kan konstateras att de nya bestämmelserna om erkännande och verkställighet av utredningsorder enligt den nya lagen ålägger Åklagar- myndigheten, , och de allmänna domstolarna delvis nya uppgifter som ligger på bl.a. Justitie- Det är inte möjligt att med någon exakthet förutse hur många nya ärenden som kommer att behöva handläggas vid myndigheterna. likhet med promemorian bedömer regeringen emellertid att det för- enklade systemet sannolikt kommer medföra en viss ökad inströmning av ärenden att hantera för svenska myndigheter, vilket initialt kan medföra Av den statistik som redovisas i promemorian när det gäller frågor om bistånd enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, framgår att en betydande del av ärendena enligt denna lag grundar sig på begäran från andra EU-stater. bakgrund bör den ökade tillströmningen av ärenden inte bli påtaglig. huvudsak kommer medlemsstaterna endast att byta regelverk för bevis- Prop. 2016/17:218 inhämtning. Eftersom det finns en möjlighet enligt lagen om rättslig hjälp i brottmål att förordna rättsliga biträden bedöms förslagen inte heller medföra någon ökning vad gäller antalet sådana förordnanden. Även om huvudregeln enligt direktivet och den nya lagen är att den verkställande staten ska stå för kostnader som uppstår vid verkställandet av den åtgärd som utredningsordern avser (artikel 21) bör dessa kostna- der inte öka mer än marginellt i förhållande till vad som är fallet . Regeringen delar också bedömningen i promemorian att regelförenk- lingarna kan leda till en viss effektivisering och besparing för det svenska systemet, bl.a. genom att antalet kontrollåtgärder bli färre och handläggningen snabbare. Därtill kommer att promemorians förslag om obligatoriska domstolsförhandlingar i samband med prövning av en utredningsorder avseende beslag inte genomförs, utan att sådan förhand- ling endast kommer äga rum i de fall där rättens prövning begärs. Sammantaget bedömer regeringen att de eventuella merkostnader som kan komma att uppstå till följd av genomförandet av direktivet inte för- väntas vara större än att de kan hanteras inom befintliga budgetramar för de myndigheter som berörs. Med hänsyn till att det är svårt att förutse antalet ärenden som kommer att behöva handläggas av svenska myndig- heter och behov av eventuella utbildningsinsatser kan dock frågan, som påpekar, komma att behöva utvärderas efter lagens ikraftträdande. 12Ikraftträdande- och övergångs- bestämmelser Regeringens förslag: De föreslagna bestämmelserna ska träda i kraft . Den nya lagen ska inte tillämpas om ett ärende enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, lagen om vissa former av inter- nationellt samarbete i brottsutredningar, eller lagen om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut som har inletts före ikraftträdandet eller då den andra med- lemsstaten inte har genomfört direktivet om en europeisk utrednings- order. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I pro- memorians föreslås en bestämmelse i lag om att den nya lagen inte är tillämplig i förhållande till en annan medlemsstat som inte har genomfört direktivet. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om en europeisk utred- ningsorder skulle ha varit genomfört . Detta innebär att den nya lagstiftningen bör träda i kraft . den nya lagen träder i kraft kommer ärenden enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, lagen 2016/17:218 (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutred- ningar, eller lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut att ha inletts. Dessa ärenden bör handläggas färdigt enligt dessa lagar. Det bör framgå av en övergångs- bestämmelse till den nya lagen. När den nya lagen träder i kraft kan det finnas medlemsstater som inte genomfört direktivet. Även i dessa fall bör den nya lagen inte gälla. De lagar som nämnts ovan bör då i stället tillämpas. I promemorian föreslås att en motsvarande bestämmelse tas in i den nya lagen. I avsnitt 6.2 gör regeringen den bedömningen att detta i stället bör regleras som en övergångsbestämmelse. 13.1Förslaget till lag om en europeisk utredningsorder Lagen är ny. Den genomför och rådets direktiv /41/EU av om en europeisk utredningsorder på det straffrättsliga området (direktivet om en europeisk utredningsorder). De allmänna övervägandena om behovet av en ny lag finns i avsnitt 6.1. Av avsnitt 6.1 framgår att Lagrådet föreslår ändringar beträffande vissa i lagen använda begrepp. I den omfattning regeringen delar Lag- rådets synpunkter utformas bestämmelserna i lagen i enlighet med Lag- rådets förslag. I 2 kap. 14 § och 3 kap. 9 § ersätts ”domstolen” med ”rätten” och i 3 kap. 11 § tredje stycket, 17, 22 och 24 §§, 30 § andra stycket och 38 § ersätts ”domstolen” med ”tingsrätten”. I 3 kap. 5 § första stycket 4 ersätts ”den andra medlemsstaten” med ”den utfärdande medlemsstaten”. Slutligen används i 1 kap. 4 § 7, 2 kap. 12 §, 3 kap. 3 §, 4 kap. 6 och 8 §§ samt i rubrikerna närmast före 2 kap. 12 § och 3 kap. 3 § och närmast efter 4 kap. 5 § ”tillfälligt överförande av en frihetberövad person” i stället för ”överförande av en frihetsberövad person”. 1 kap. Allmänna bestämmelser 1 § Denna lag innehåller bestämmelser för genomförande av Europaparlamen- tets och rådets direktiv /41/EU av om en europeisk utred- ningsorder på det straffrättsliga området. I paragrafen anges att genom lagen genomförs direktivet om en euro- peisk utredningsorder. I detta ligger att lagens bestämmelser ska tolkas mot bakgrund av direktivets skäl och artiklar. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Lagens tillämplighet gentemot medlemsstaterna 2 § Denna lag gäller inte i förhållande till och . Om Europeiska unionen genom ett särskilt beslut har avbrutit tillämpningen av och rådets direktiv /41/EU, i den ursprungliga lydelsen, i förhållande till en medlemsstat, eller om en medlemsstat har upphört att tillämpa direktivet eller den nationella lagstiftning som genomför direktivet, gäller inte denna lag i förhållande till den staten. Paragrafen behandlar lagens tillämplighet gentemot medlemsstaterna. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Lagen gäller gentemot samtliga medlemsstater i EU utom och , vilket framgår av första stycket. Om en medlemsstat, efter det att lagen har trätt i kraft, utträder ur EU, kommer lagen inte längre vara tillämplig gentemot den staten. Den nya lagens tillämplighet i förhållande till en medlemsstat som inte har genomfört direktivet när lagen träder i kraft, regleras i övergångsbestämmelserna. I andra stycket anges att lagen inte heller gäller i förhållande till en medlemsstat om EU genom ett särskilt beslut har avbrutit tillämpningen av direktivet i förhållande till den staten, eller om medlemsstaten har upphört att tillämpa direktivet eller den nationella lagstiftning som genomför direktivet. Bestämmelsen är utformad efter förebild av 1 kap. 3 § lagen (2015:650) om erkännande och verkställighet av frivårdspå- följder inom Europeiska unionen. Den förstnämnda situationen torde ytterst sällan bli aktuell. I anslutningsfördragen rörande en ny medlems- stat finns dock bestämmelser om tillfälligt upphävande av vissa EU-rätts- akter i förhållande till en ny medlemsstat (se t.ex. artikel 39 i anslutningsfördrag). Dessa skyddsklausuler brukar dock vara tidsbe- gränsade, dvs. gälla efter det att en stat har blivit medlem i EU. Vidare kan tillämpningen av EU-rättsakter avbrytas enligt artikel 7.2 och 7.3 i fördraget om Europeiska unionen. Den andra situationen är när en medlemsstat på grund av ett nationellt beslut upphör att tillämpa direktivet. Detta kan inträffa då en nationell domstol underkänner genomförandet av direktivet, t.ex. för att genomförandet strider mot den statens konstitutionella regler eller till följd av ett avgörande från EU- domstolen. I förhållande till och samt i de fall då andra stycket är tillämpligt får ett samarbete som syftar till att inhämta bevisning i ett straffrättsligt förfarande hanteras enligt nu gällande regelverk. Aktuella lagar är då främst lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar och lagen (2005:500) om erkännande och verkställig- het inom Europeiska unionen av frysningsbeslut. 3 § Med en europeisk utredningsorder avses 1.ett beslut i som innebär att en utredningsåtgärd ska vidtas i en annan medlemsstat i syfte att inhämta bevisning och som har meddelats av en åklagare eller domstol under en förundersökning eller rättegång i brottmål, eller 2.ett beslut i en annan medlemsstat som innebär att en utredningsåtgärd ska vidtas i i syfte att inhämta bevisning och som har meddelats eller god- känts av en domare, domstol, undersökningsdomare eller allmän åklagare i ett straffrättsligt förfarande eller i ett annat förfarande avseende straffbara gärningar som inleds vid en administrativ eller rättslig myndighet, när ett beslut i ett sådant annat förfarande kan leda till ett förfarande inför en domstol som är behörig att handlägga brottmål. Paragrafen, som utformas i enlighet med Lagrådets förslag, innehåller en definition av vad som avses med en europeisk utredningsorder som utfärdas i respektive i en annan medlemsstat och grundas på artiklarna 1.1, 2 c och 4 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.2. I den första punkten definieras en europeisk utredningsorder som utfärdas i . Åklagare och domstolar är behöriga att utfärda en utredningsorder. Även om representanter från andra myndigheter, t.ex. , kan vara undersökningsledare, har de inte behörighet att utfärda en europeisk utredningsorder. En annan sak är att polis och åklagare under en förundersökning har en dialog om behovet av och förutsättningarna för att inhämta bevisning i en annan medlemsstat. Åklagare eller domstol kan också utfärda en utredningsorder efter det att den misstänkte eller den tilltalade eller dennes offentliga försvarare har begärt kompletterande utredning under en pågående förundersökning eller begärt att få höra ett vittne under huvudförhandlingen (se artikel 1.3 i direktivet). En sådan begäran får bedömas i enlighet med bestämmelser, t.ex. 23 kap. 18 och 19 §§ samt 45 kap. 10 § (se även avsnitt 7.2). En europeisk utredningsorder måste utfärdas under en förundersökning eller en rättegång i brottmål. En utredningsorder kan inte utfärdas i sam- band med de utredningar som sker före en förundersökning. Information som behöver inhämtas på detta underrättelsestadium får hanteras inom ramen för det internationella polis- och tullsamarbetet. En utrednings- order kan inte heller utfärdas efter det att domstolens avgörande har fått laga kraft. Däremot kan en utredningsorder utfärdas vid en ansökan om resning i de fall det blir aktuellt att tillämpa 58 kap. 6 a och 6 b §§ rätte- gångsbalken. Detsamma gäller om resning beviljas, eftersom det straff- rättsliga förfarandet då återupptas. En utredningsorder kan inte utfärdas om förundersökningen läggs ned eller avslutas för att åtal inte väcks. I de allra flesta fall kommer den europeiska utredningsordern att utfär- das i samband med en förundersökning eller en rättegång som rör frågan om ansvar för brott och utdömande av en brottspåföljd. Definitionen av en europeisk utredningsorder omfattar emellertid även förfaranden som leder till andra rättsligt reglerade följder av brott, under förutsättning att ett sådant ärende hanteras enligt de bestämmelser som gäller för en för- undersökning eller rättegång i brottmål. Till att börja med rör det sig om förfaranden som syftar till att besluta om förverkande eller att döma ut en företagsbot. Både förverkande och företagsbot utgör särskild rättsverkan av brott och handläggs enligt rätte- gångsbalkens regler om förundersökning och rättegång i brottmål. När det gäller förverkande inkluderas även förfaranden som hanteras enligt lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. och lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall (se 2 § i respektive lag). Vidare omfattas talan om skattetillägg, i de fall en sådan talan förs i samband med åtal för skattebrott enligt 1 och 4 §§ lagen (2015:632) om talan om skattetillägg i vissa fall. Det kan noteras att i dessa fall får inte tvångsmedel användas (se 4 § i nämnda lag och kommentaren till 2 kap. 3 §). En talan om skattetillägg som hanteras inom ramen för ett skatte- rättsligt förfarande vid allmän förvaltningsdomstol, faller däremot utan- för lagens tillämpningsområde. En talan enligt lagen (1985:354) om förbud mot juridiskt eller ekono- miskt biträde i vissa fall omfattas av lagens definition, eftersom ett sådant förbud meddelas enbart mot någon som gjort sig skyldig till brott och talan förs av åklagare vid domstol enligt vad som är föreskrivet om mål som rör allmänt åtal för brott, se 3 och 4 §§ i nämnda lag. gäller en talan om näringsförbud i de fall en sådan talan sker enligt be- stämmelserna i 4 och 15 §§ lagen (2014:836) om näringsförbud. budstalan enligt andra bestämmelser i lagen om näringsförbud omfattas däremot inte (t.ex. 5 och 16 §§). Åtgärder som endast syftar till att styrka ett målsägandeanspråk (t.ex. en skadas omfattning) och som inte är kopplade till åklagarens ansvars- talan faller också utanför definitionen. I samtliga fall då ett förfarande enligt ovan omfattas av definitionen inkluderar det även de fall ett sådant förfarande riktar sig mot en juridisk