prop · H403107 · 2017-02-21 00:00:00 — I avsnitt 7.2 föreslår regeringen en skyldighet för arbetsgivaren att i viss omfattning tillhandahålla sådana handlingar som räknas upp i artikel 9.1 tillämpningsdirektivet och översättning av dessa, under förutsättning att arbetsgivaren är bunden av ett kollektivavtal för utstationerade arbetstagare i förhållande till den arbetstagarorganisation som gör en sådan begäran. Skyldigheten har flera likheter med andra skyldigheter som följer av t.ex. medbestämmandelagen när det finns ett kollektiv- avtalsförhållande. För att möjliggöra en effektiv kontroll på en lämplig skyddsnivå av att arbetsgivaren följer villkoren i kollektivavtalet – genom kontroll av handlingarna – bör skyldigheten också vara förenad med en sanktion vid överträdelser. Därför bör en skadeståndsskyldighet följa som sanktion för den utstationerande arbetsgivare som bryter mot den föreslagna skyldigheten att tillhandahålla och översätta handlingar. Regeringen föreslår att skyldigheten att tillhandahålla handlingar och översättning ska regleras i utstationeringslagen och inte i med- bestämmandelagen. Medbestämmandelagens skadeståndsbestämmelser kan därför inte bli tillämpliga. Därför bör det i utstationeringslagen införas en bestämmelse om skade- ståndsskyldighet till den avtalsslutande arbetstagarorganisationen vid brott mot skyldigheten att tillhandahålla handlingar och översättning. Skadeståndsskyldighet för brott mot skyldigheten att utse en förhandlingsbehörig företrädare Som ovan konstaterats är skadestånd den normala sanktionen för brott mot lagstadgade förpliktelser som har samband med kollektiva för- 2016/17:107 handlingar, t.ex. brott mot förhandlingsrätten i 10 § medbestämmande- lagen. Omfattningen av skadeståndsskyldigheten framgår av 54, 55 och 60 §§ medbestämmandelagen. I avsnitt 7.3 föreslår regeringen en skyldighet för arbetsgivare att utse en företrädare med behörighet att förhandla om och sluta kollektivavtal. Ett krav att utse en förhandlingsbehörig företrädare är en tillåten kontrollåtgärd enligt artikel 9.1 tillämpningsdirektivet. En sådan skyldig- het har enligt regeringen vissa beröringspunkter med sådana förpliktelser som har samband med kollektiva förhandlingar och som regleras i medbestämmandelagen. En skadeståndsskyldighet bör därför gälla för en utstationerande arbetsgivare som bryter mot skyldigheten att utse en förhandlingsbehörig företrädare. Regeringen föreslår att skyldigheten att utse en förhandlingsbehörig företrädare ska regleras i utstationeringslagen och inte i med- bestämmandelagen. Medbestämmandelagens skadeståndsbestämmelser kan därför inte bli tillämpliga. Därför bör det i utstationeringslagen införas en bestämmelse om skade- ståndsskyldighet till arbetstagarorganisationen vid brott mot skyldigheten att utse en förhandlingsbehörig företrädare. Skadeståndsskyldighet för brott mot repressalieförbudet I avsnitt 8.3 föreslår regeringen att det ska införas ett skydd mot repressalier i utstationeringslagen, som ett genomförande av artikel 11.5 i tillämpningsdirektivet. Utredningen föreslår skadestånd till den enskilda arbetstagaren som enda sanktion för brott mot repressalieförbudet. Som redan angetts ska utgångspunkten enligt regeringen vara att det bör följa en skadeståndsskyldighet som sanktion för brott mot de nationella bestämmelser som föreslås för genomförande av tillämpningsdirektivet. LO och () ifrågasätter om skadestånd är en tillräcklig sanktion och menar att en ogiltighetspåföljd också bör övervägas vid brott mot repressalieförbudet. Enligt LO är ett skadestånd otillräckligt om en utstationerad arbetstagare blir uppsagd eller avskedad med anledning av att denne försöker tillvarata sina rättig- heter. Skadeståndssanktionen bör enligt LO kompletteras med en möjlig- het att ogiltigförklara en uppsägning eller ett avskedande. Enligt bör en ogiltighetssanktion övervägas för att i möjligaste mån likställa utstationerade med svenska arbetstagare när det gäller den allvarligaste repressalien, skiljande från anställningen. Det får, som nämns i avsnitt 8.3, anses vara oklart om anställnings- skyddslagen – och den möjlighet som lagen ger att ogiltigförklara upp- sägningar och avskedanden – gäller vid utstationering till . Inom arbetsrätten är, som också () framhåller, skadestånd en allmänt vedertagen sanktion. En rätt till skadestånd innebär att arbetstagaren kompenseras för den skada repressalien orsakat. Skadeståndet har således en reparativ funktion. En skadeståndssanktion kan också, som TCO påpekar, antas ha en preventiv funktion eftersom en risk att bli skadeståndsskyldig kan förväntas ha en avhållande effekt på arbetsgivare som överväger att vidta repressalier mot utstationerade arbetstagare som inlett förfaranden för att tillvarata Skadestånd framstår mot den bakgrunden som en lämplig sanktion för överträdelser av repressalieförbudet. 2016/17:107 anser därför, liksom utredningen, att påföljden bör vara skadestånd vid brott mot repressalieförbudet. Någon ogiltighetssanktion bör således inte införas. Det bör därför införas en bestämmelse i utstationeringslagen om skade- stånd till den utstationerade arbetstagaren vid brott mot repressalie- förbudet. Gemensamt för alla skadestånd Inom arbetsrätten är det brukligt att skadestånd för ett lagbrott eller ett kollektivavtalsbrott utgår dels för den förlust som uppkommit, s.k. ekonomiskt skadestånd, och dels för den kränkning som har inträffat, s.k. allmänt skadestånd. Ekonomiskt skadestånd och allmänt skadestånd är vedertagna sanktioner inom både den kollektiva arbetsrätten (dvs. de bestämmelser som rör arbetstagarorganisationens rättigheter) och den individuella arbetsrätten (dvs. sådana bestämmelser som rör enskilda arbetstagares rättigheter). Det innebär att skadestånd både till en enskild arbetstagare och till en arbetstagarorganisation normalt innefattar både ekonomiskt skadestånd och allmänt skadestånd. Syftet med en rätt till allmänt skadestånd är att möjliggöra ersättning utöver den ekonomiska förlust som uppstår. Det saknas enligt regeringen skäl att beräkna skadestånd för de brott som nämnts ovan på ett annat sätt än vad som är det brukliga inom arbetsrätten. En ersättning som motsvarar både den förlust som upp- kommit och den kränkning som har inträffat är enligt regeringens mening effektiv, proportionell och avskräckande i direktivets mening. Skade- ståndet bör därför innefatta ersättning för den förlust som uppkommit och för den kränkning som har inträffat. Inom arbetsrätten är det även brukligt att det finns en möjlighet till jämkning av skadeståndet. Även beträffande möjligheten att jämka skadeståndet saknas enligt regeringen skäl att avvika från vad som är det brukliga inom arbetsrätten. Skadeståndet bör därför kunna sättas ned eller helt falla bort om det är skäligt. Möjligheten till jämkning innebär också att sanktionssystemet uppfyller kravet på att sanktionerna ska vara proportionella genom att skadeståndet i de enskilda fallen kan anpassas med hänsyn till omständigheterna och vid behov jämkas. 2016/17:107 12 Regeringens förslag: När det gäller inom vilken tid man ska begära förhandling eller väcka talan ska bestämmelserna i lagen om med- bestämmande i arbetslivet tillämpas i mål om –utanförstående utstationerade arbetstagares rätt till vissa kollektiv- avtalsvillkor, –skyldigheten att tillhandahålla handlingar och översättning, –skyldigheten att utse en förhandlingsbehörig företrädare, –repressalieförbudet, och –brott mot ett kollektivavtal som har slutits som en följd av en stridsåtgärd eller varsel om en sådan åtgärd. Om förhandling inte begärs eller talan inte väcks inom föreskriven tid ska rätten till förhandling respektive talan vara förlorad. I mål om utanförstående utstationerade arbetstagares rätt till vissa kollektivavtalsvillkor ska även semesterlagens bestämmelser om preskription tillämpas, om det gäller semesterförmåner i kollektiv- avtal. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Vad gäller utanförstående utstationerade arbets- tagares rätt till vissa kollektivavtalsvillkor instämmer TCO i utredningens bedömning av vad som bör gälla i frågan om preskription. TCO anser att det är mest naturligt att hänvisa till de preskriptionsregler som gäller för arbetstagare i . Enligt () vore det mer lämpligt med en särskild preskriptionsregel. Enligt LO är det en lämpligare ordning att tillämpa den allmänna preskriptionslagen samt semesterlagen (1977:480) alternativt föreslå en egen preskriptions- regel med semesterlagens preskriptionsregel som förebild. Enligt har sådana bestämmelser som hänvisar till preskriptionsreglerna i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbets- livet, medbestämmandelagen, visat sig vara olämpliga. Enligt samfundet bör man i stället direkt i lagtexten ange en preskriptionsfrist på mot- svarande sätt som i 40 och 41 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd, anställningsskyddslagen. Arbetsdomstolen har vissa synpunkter på reglernas utformning. Övriga remissinstanser berör inte frågan särskilt. Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Kommittén lämnar dock inte något förslag om att 33 § semesterlagen ska tillämpas vad gäller utanförstående utstationerade arbetstagares rätt till semesterförmåner i kollektivavtal. Remissinstanserna: TCO tillstyrker förslaget om preskription. har ingen invändning mot förslaget om preskription. () har synpunkter på den lagtekniska utformningen och anser att den föreslagna preskriptionsbestämmelsen är svårläst eftersom den hänvisar till flera olika bestämmelser i dels lagen (1999:678) om utstationering av arbets- tagare, utstationeringslagen, dels medbestämmandelagen. utanförstående utstationerade arbetstagares rätt till vissa kollektivavtals- villkor anser LO att talefristen i stället bör utgå ifrån den tidpunkt då utstationeringen av den berörda arbetstagaren avslutades. Övriga remissinstanser berör inte särskilt förslaget. Promemorians förslag: Överensstämmer inte med regeringens. Promemorian föreslår en reglering där alla utstationerade arbetstagare har rätt till alla arbets- och anställningsvillkor i svenska kollektivavtal, utan någon begränsning till sådana villkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder vid utstationering. Promemorian föreslår att i sådana mål ska de preskriptionsregler gälla som skulle ha tillämpats om talan avsett en inhemsk arbetstagare. Promemorian föreslår också att, vid tillämpning av preskriptionsbestämmelserna i medbestämmandelagen, 66 § andra stycket ska vara tillämplig när den utstationerade arbetstagaren inte är medlem i den avtalsslutande arbetstagarorganisationen. Remissinstanserna: TCO har inget att invända mot de tidsfrister som föreslås. För det fall lagförslaget genomförs anser Arbetsdomstolen att uttrycket ”inhemsk arbetstagare” bör klargöras. Om förslaget om ut- stationerade arbetstagares rätt till vissa kollektivavtalsvillkor genomförs anser att det är ändamålsenligt att koppla preskriptionsbestämmelserna till medbestämmandelagen. Övriga remissinstanser berör inte särskilt förslaget. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 11.4 a i tillämpnings- direktivet följer att nationella bestämmelser om preskriptionstider eller tidsfrister för att lämna in klagomål till arbetsgivare direkt eller för att inleda rättsliga eller administrativa förfaranden inte ska påverkas. En förutsättning för det är emellertid att de inte praktiskt taget omöjliggör eller överdrivet försvårar utövandet av de aktuella rättigheterna. I preskriptionslagen (1981:130) finns regler om preskription av ford- ringar som gäller om inte annat är särskilt föreskrivet. Av preskriptionslagen följer att en fordran normalt preskriberas efter tillkomsten så att den berättigade kan kräva ut sin fordran om det inte skett ett preskriptionsavbrott i form av t.ex. ett skriftligt krav. Fordringar som grundar sig på kollektivavtal eller brott mot arbetsrättslig lagstiftning preskriberas dock mycket tidigare. Exempelvis framgår av 64 § medbestämmandelagen att fordringar som grundar sig på kollektivavtal eller brott mot ett sådant avtal (eller med- bestämmandelagen) preskriberas efter det att den berättigade fått kännedom om den omständighet som anspråket hänför sig till och senast efter det att omständigheten inträffat. Flera arbetsrättsliga lagar hänvisar till de frister för förhandling och talans väckande som framgår i medbestämmandelagen. Andra arbetsrättsliga lagar, t.ex. semesterlagen, innehåller egna preskriptionsfrister. Enligt 33 § semesterlagen ska en arbetstagare som vill begära semesterlön, semesterersättning eller skadestånd enligt den lagen väcka talan från utgången av det semesterår då arbetstagaren enligt lagen skulle ha fått den förmån som begäran gäller. Enligt den nuvarande regleringen i 21 § utstationeringslagen ska de kortare arbetsrättsliga preskriptionsfristerna i respektive fall tillämpas i mål enligt de lagbestämmelser som behandlar sådana villkor som ingår i den hårda kärnan och som det hänvisas till i 5 § utstationeringslagen. Utredningen och kommittén föreslår att preskriptionsfrågorna ska regleras genom hänvisningar till medbestämmandelagens regler. 2016/17:107 ningen föreslår därutöver en hänvisning till semesterlagen när det gäller arbetstagares rätt till semesterförmåner enligt kollektivavtal. remissinstanser har dock invändningar mot en lösning som innebär hän- visningar till tidsfristerna i medbestämmandelagens bestämmelser, sär- skilt när det gäller mål om arbetstagares rätt till kollektivavtalsvillkor. par remissinstanser lyfter också frågan om en sådan ordning innebär att preskriptionsfristerna blir för korta. Enligt LO innebär en tillämpning av preskriptionsfristerna i med- bestämmandelagen en mycket kort preskriptionsfrist för utanförstående En tillämpning av 66 § andra stycket med- bestämmandelagen skulle innebära att arbetstagaren ska väcka talan efter det att han eller hon fått kännedom om den omständighet som yrkandet hänför sig till och senast efter det att omständigheten har inträffat. Enligt LO är det troligt att en ut- stationerad arbetstagare först mot slutet av perioden av utstationering vågar göra gällande sina rättigheter då det föreligger en betydande risk för att bli hemskickad. Det finns enligt LO en uppenbar risk att den utstationerade arbetstagarens krav i en sådan situation redan till viss del har preskriberats. Som svar på utredningens förslag anför LO att det vore lämpligare att tillämpa den allmänna preskriptionslagen samt semesterlagen alternativt föreslå en egen preskriptionsregel med semesterlagens preskriptionsregel som förebild. Som svar på kommitténs förslag framför LO att talefristen bör utgå ifrån den tidpunkt då ut- stationeringen av den berörda arbetstagaren avslutades. universitet () vore det lämpligare att ha en egen preskriptionsbestämmelse i utstationeringslagen för arbets- och an- ställningsvillkor enligt kollektivavtal. skulle detta medföra ännu fler särskilda preskriptionsbestämmelser inom Detta kan enligt motiveras med att en till utstationerad arbetstagare, som normalt inte tillhör en svensk fackförening, måste ha en rimligt enkel möjlighet att – även utan stöd av en fackförening – kunna förstå och kunna få rimlig tid på sig att använda sig av det tillämpliga regelverket för att få ut sina lagliga rättigheter. Enligt regeringens mening bör dock utgångspunkten vara att mot- svarande tidsfrister som gäller i jämförbara inhemska situationer ska gälla också i utstationeringssituationer. Av artikel 11.4 a i tillämpnings- direktivet framgår också som nämnts att nationella bestämmelser om preskriptionstider eller tidsfrister inte ska påverkas, såvida de inte praktiskt taget omöjliggör eller överdrivet försvårar utövandet av de Som nämnts är det en vanlig ordning att svensk arbetsrättslig lagstiftning hänvisar till preskriptionsfristerna i med- En tillämpning av dessa tidsfrister kan inte anses praktiskt taget omöjliggöra eller överdrivet försvåra utövandet av de aktuella rättigheterna enligt tillämpningsdirektivet. arbetsrättsliga preskriptionsfristerna förhållandevis korta. anses vara tillräckliga även för utstationerade arbetstagare, oavsett om dessa är medlemmar i den avtalsslutande arbetstagarorganisationen eller Enligt regeringens mening bör tidsfristerna i medbestämmandelagens preskriptionsbestämmelser tillämpas när det gäller den tid inom vilken förhandling ska begäras eller talan väckas. Detta bör till att börja med gälla i mål om skyldigheten att tillhandahålla handlingar och översätt- Prop. 2016/17:107 ning, mål om skyldigheten att utse en förhandlingsbehörig företrädare, mål om repressalieförbudet samt mål om brott mot ett kollektivavtal som har slutits som en följd av en stridsåtgärd eller varsel om en sådan åtgärd. Även beträffande mål om utanförstående arbetstagares rätt till vissa kollektivavtalsvillkor bör en sådan hänvisning till medbestämmande- lagens preskriptionsfrister göras. Beträffande sådana mål har utredningen föreslagit att det också ska hänvisas till preskriptionsreglerna i 33 § semesterlagen. () anför att det är naturligt med en sådan hänvisning. Regeringen delar den uppfattningen. Det saknas anledning att göra en avvikelse från semesterlagens bestämmelser för situationen att en utanförstående utstationerad arbets- tagare för talan om semesterförmåner enligt kollektivavtal. Med anledning av regeringens förslag i denna del bör det också göras vissa följdändringar av redaktionell karaktär i de nuvarande preskriptionsbestämmelserna. 12.2Behörighet för svensk domstol och tillämplig rättegångsordning Regeringens förslag: Svensk domstol ska vara behörig att pröva mål om –utanförstående utstationerade arbetstagares rätt till vissa kollektiv- avtalsvillkor, –skyldigheten att tillhandahålla handlingar och översättning, –skyldigheten att utse en förhandlingsbehörig företrädare, –repressalieförbudet, och –brott mot ett kollektivavtal som har slutits som en följd av en stridsåtgärd eller varsel om en sådan åtgärd. Sådana mål ska handläggas enligt lagen om rättegången i arbets- tvister. Arbetstagares talan vid tingsrätt ska få föras vid tingsrätten i ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Ut- redningen föreslår att möjligheten att väcka talan i mot en arbetsgivare som inte har hemvist inom EES eller ska tas bort. Remissinstanserna: tillstyrker att arbetstagare ska kunna väcka talan vid svensk domstol om kollektivavtalsvillkor men anser att detta också ska omfatta utstationerade arbetstagare med arbetsgivare som har hemvist i tredje land. TCO instämmer i huvudsak i utredningens bedöm- ning av behörighet för svensk domstol för mål om utstationerade arbets- tagares rätt till vissa kollektivavtalsvillkor, med undantag för att möjlig- heten för utstationerade arbetstagare att väcka talan mot en arbetsgivare som inte har sin hemvist inom EES eller tas bort. Arbets- domstolen är inte övertygad om att det skulle vara omöjligt att ha en regel om domsrätt vid talan mot utstationerande arbetsgivare som inte har hemvist inom EES eller . Även LO ifrågasätter utredningens tolkning av rättsläget i fråga om denna begränsning av domsrätten. har ingen invändning mot förslaget om svensk domstols behörighet att pröva utstationerade arbetstagares rätt till kollektivavtalsvillkor. Arbetsdomstolen har också vissa synpunkter på reglernas utformning. Övriga remissinstanser berör inte särskilt förslaget. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: TCO tillstyrker förslaget om rättegångsregler. Övriga remissinstanser berör inte särskilt förslaget. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att förslaget om reglering av svensk domsrätt och tillämpliga rättegångsbestämmelser framstår som tydligt och ändamålsenligt. anser att det är motiverat med svensk domsrätt, om förslaget om utstationerade arbets- tagares rätt till vissa kollektivavtalsvillkor genomförs. TCO tillstyrker förslaget om domsrätt och anser att en utstationerad arbetstagare ska kunna hävda sina rättigheter i svensk domstol oavsett om rättigheterna grundas på 5 § utstationeringslagen eller på kollektivavtal. LO har inget att invända om de internationella privaträttsliga dimensionerna av för- slaget. Mål om utstationerade arbetstagares lön och anställningsvillkor bör enligt LO behandlas av svensk domstol. Arbetsdomstolen har syn- punkter på bestämmelsernas utformning. Övriga remissinstanser berör inte särskilt förslaget. Skälen för regeringens förslag Svensk domstol bör vara behörig i mål som rör utstationerade arbetstagares rättigheter och skydd enligt utstationeringsreglerna Den viktigaste unionsrättsakten för att bestämma domsrätt är Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen). I I-förordningen finns det allmänna bestämmelser om vilken medlemsstats domstol som kan pröva en privaträttslig tvist. Där finns också särskilda bestämmelser om domstols behörighet vid tvister om anställningsavtal. För tvister om kollektivavtal tillämpas de allmänna bestämmelserna. Sammanfattningsvis gäller då följande. Huvudregeln är att talan mot den som har hemvist i en medlemsstat ska väckas vid dom- stol i den medlemsstaten (artikel 4). Från huvudregeln finns bl.a. följande undantag. Om talan avser avtal får talan också väckas vid domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avser ska uppfyllas (artikel 7.1). I fråga om tvist som gäller verksamhet vid en filial, agentur eller annan etablering, får talan väckas vid domstolen i den ort där denna är belägen (artikel 7.5). Vidare kan parterna träffa avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat ska vara behöriga att pröva en tvist (s.k. prorogationsavtal). En sådan behörighet är då som utgångspunkt exklusiv (artikel 25). När det gäller tvister om anställningsavtal får talan mot en arbetsgivare som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstolarna i den medlemsstat där arbetsgivaren har hemvist. Talan får också väckas i en annan medlemsstat vid domstolen för den ort där eller varifrån arbets- tagaren vanligtvis utför eller senast utförde sitt arbete. Om arbetstagaren inte vanligtvis utför eller utförde sitt arbete i ett och samma land, får talan väckas vid domstolen för den ort där det affärsställe vid vilket arbetstagaren anställts är eller var beläget (artikel 21.1). I vissa fall får även talan mot en arbetsgivare som inte har hemvist i en medlemsstat väckas vid en domstol i en medlemsstat (artikel 21.2). Möjligheterna att avtala om domstols behörighet är mer begränsade vid tvister om anställningsavtal än vad som är fallet vid t.ex. tvister om kollektivavtal. Avvikelser i ett avtal från bestämmelserna om domstols behörighet gäller vid tvister om anställningsavtal endast om prorogationsavtalet ingåtts efter tvistens uppkomst, eller ger arbetstagaren rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i förordningen (artikel 23). Behörig- hetsreglerna i I-förordningen anses vara uttömmande. Enligt artikel 67 i förordningen ska förordningen dock inte påverka tillämp- ningen av de bestämmelser som, på särskilda områden, reglerar domstols behörighet eller erkännande eller verkställighet av domar och som finns i unionsrättsakter eller i nationell lagstiftning som harmoniserats för att genomföra sådana rättsakter. Enligt artikel 5 i utstationeringsdirektivet ska medlemsländerna vidta lämpliga åtgärder om bestämmelserna i direktivet inte följs. De ska i synnerhet sörja för att arbetstagarna eller deras företrädare har tillgång till lämpliga förfaranden när det gäller att säkerställa de skyldigheter som anges i direktivet.