prop · H403125 · 2017-02-28 00:00:00 — I förordningen regleras enbart verkningarna av insolvensförfaranden inom EU. insolvensförordning är tillämplig på kollektiva insolvensförfaranden som innebär att gäldenären helt eller delvis berövas rådigheten över sina tillgångar och att en förvaltare utses. Vilka nationella förfaranden som omfattas anges i en bilaga till förordningen. Av bilagan framgår att de svenska insolvensförfaranden som omfattas av förordningen är konkurs och företagsrekonstruktion. insolvensförordning gäller inte för försäkringsföretag, kreditinstitut eller investmentföretag av vissa slag, t.ex. värdepappersföretag och företag för kollektiva investeringar. Försäkringsföretag och kreditinstitut regleras i gränsöverskridande insolvenshänseende i stället av bl.a. och rådets direktiv /17/EG av om rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag respektive och rådets direktiv /24/EG av om rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut. När det gäller behörighetsfrågan är huvudregeln att ett insolvensförfarande ska inledas i den medlemsstat där gäldenären har sina huvudsakliga intressen. Ett förfarande som inleds i den staten kallas i förordningen för huvudinsolvensförfarande. Förordningen tillåter dock att det under vissa förutsättningar inleds territoriellt begränsade insolvensförfaranden även i andra medlemsstater (territoriella insolvensförfaranden). Förordningen innehåller även vissa bestämmelser om samordning mellan flera pågående förfaranden. En grundläggande utgångspunkt insolvensförordning är att medlemsstaterna ska erkänna varandras insolvensförfaranden. Det innebär att om ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande har meddelats och fått verkan i en medlemsstat, ska det erkännas i alla andra medlemsstater. En annan viktig beståndsdel insolvensförordning är lagvalsbestämmelserna. Utgångspunkten enligt dessa är att det är lagen i den medlemsstat där förfarandet pågår som ska tillämpas. Det finns dock vissa undantagsbestämmelser som rör bl.a. sakrättsligt skyddade anspråk och borgenärers kvittningsrätt. insolvensförordning har i svensk rätt kompletterats genom Prop. 2016/17:125 lagen (2005:1046) med kompletterande bestämmelser till insolvens- förordningen (kompletteringslag) och förordningen (2005:1056) om kungörande och registrering av vissa insolvensförfaranden. kompletteringslag innehåller bestämmelser om bl.a. ansökan i ett insolvensförfarande och om kungörande och registrering av utländska insolvensförfaranden. Den kompletterande förordningen innehåller bestämmelser om bl.a. kungörande och registrering av insolvensförfaranden och avgifter. De nordiska länderna ingick en konvention om konkurs. Konventionen innehåller bestämmelser om gränsöverskridande verkningar av konkurser i de nordiska länderna. Konventionen, som i vissa delar ändrades 1980, är införlivad i svensk rätt. Bestämmelser finns i bl.a. lagen (1981:6) om konkurs som omfattar egendom i annat nordiskt land och lagen (1981:7) om verkan av konkurs som inträffat i annat nordiskt land. insolvensförordning ska i förhållanden mellan medlemsstaterna ersätta de konventioner som tidigare ingåtts. Förordningen ska dock inte tillämpas i en medlemsstat i den utsträckning som den är oförenlig med de förpliktelser som uppstår i samband med konkurs och som härrör från en konvention som har ingåtts med ett tredjeland före ikraftträdandet av förordningen. Det innebär för svensk del att insolvensförordning ska tillämpas i förhållande till , medan den nordiska konkurskonventionen ska tillämpas i förhållande till och de övriga nordiska länderna som inte omfattas av förordningen. insolvensförordning syftar till att skapa mer av en ”andra chans- kultur” för gäldenärer. Jämfört med insolvensförordning om- fattar förordningen fler förfaranden som avser enskilda personer och även fler förfaranden som syftar till rekonstruktion i stället för likvida- tion av företag. Förordningens tillämpningsområde anges i artikel 1. insolvensförordning är den tillämplig på kollektiva förfaranden som grundar sig på lagstiftning om insolvens och som innebär att en gäldenär helt eller delvis berövas rådigheten över sina tillgångar och att en förvaltare utses. Tillämpningsområdet utvidgas dock till att omfatta även förfaranden i vilka en gäldenärs tillgångar och verksamhet är föremål för kontroll eller övervakning av en domstol. kontroll inbegriper situationer där domstolen ingriper först efter över- klagande (skäl 10), innebär det utvidgade tillämpningsområdet för svensk skuldsanering tillkommer som ett insolvensförfarande som 2016/17:125 omfattas av förordningen. Ytterligare förfaranden som kan omfattas av de gemensamma EU-reglerna är sådana som innebär att ett tillfälligt uppskjutande av enskilda verkställighetsförfaranden beviljas av en domstol eller på grund av lag i syfte att möjliggöra förhandling mellan gäldenären och dennes borgenärer. Några sådana förfaranden finns inte i svensk rätt. De nationella insolvensförfaranden som omfattas av insolvensförordning anges i bilaga A till förordningen. Svenska insolvensförfaranden enligt bilagan är konkurs, företagsrekonstruktion och skuldsanering. Förordningen ska inte tillämpas på insolvensförfaranden som rör försäkringsföretag, kreditinstitut, värdepappersföretag eller andra företag eller institut, i den utsträckning dessa omfattas av direktiv /24/EG. Förordningen är inte heller tillämplig på företag för kollektiva investeringar. Motsvarande undantag från tillämpningsområdet finns insolvensförordning. insolvensförordning ska i de flesta delar börja tillämpas (artiklarna 84 och 92). Förordningen gäller inte för . När det fortsättningsvis talas om medlemsstaterna avses därför samtliga medlemsstater utom . På motsvarande sätt som insolvensförordning ersätter förordning eventuella konventioner i förhållanden mellan medlemsstaterna (artikel 85). Liksom får därför den nordiska konkurskonventionen träda tillbaka i förhållandet mellan och i de fall ett insolvensförfarande omfattas av EU:s gemensamma regler. 5.2Behörighetsregler och olika förfaranden Artikel 3 insolvensförordning innehåller regler om internationell behörighet. I likhet med insolvensförordning skiljer förordningen på huvudinsolvensförfaranden och territoriella insolvensförfaranden. Domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen finns (centre of main interest, s.k. COMI) har behörighet att inleda ett huvudinsolvensförfarande (artikel 3.1). Territoriella insolvensförfaranden kan inledas om platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen finns inom en annan medlemsstats territorium och gäldenären har ett driftställe i den medlemsstat där förfarandet inleds. Denna typ av förfarande omfattar endast den del av gäldenärens egendom som finns inom den senare medlemsstatens territorium (artikel 3.2). insolvensförordning slopas det hittillsvarande kravet på att det territoriella insolvensförfarandet ska vara ett likvidationsförfarande. Anledningen till detta är att förordningen i högre grad syftar till att underlätta rekonstruktioner av verksamheter som bedöms ha ekonomiska möjligheter att överleva. Ett territoriellt förfarande som inleds efter det att ett huvudinsolvensförfarande har inletts är ett sekundärt insolvensförfarande (artikel 3.3). I vissa fall är det möjligt att inleda ett territoriellt insolvensförfarande innan ett huvudinsolvensförfarande har inletts. territoriellt insolvensförfarande blir automatiskt ett sekundärt insolvens- Prop. 2016/17:125 förfarande när ett huvudinsolvensförfarande inleds (artikel 3.4). insolvensförordning förtydligas flera begrepp som har betydelse vid prövningen av den internationella behörigheten, särskilt begreppen platsen för de huvudsakliga intressena (COMI) och driftställe (se artiklarna 2.10 och 3.1). Dessa förtydliganden syftar bl.a. till att försvåra att en gäldenär före inledandet av ett insolvensförfarande väljer att flytta sitt driftställe till den medlemsstat som har det förmånligaste regelverket (s.k. forum shopping). I artikel 4 finns det bestämmelser om att den domstol som får en ansökan om att inleda ett insolvensförfarande på eget initiativ ska pröva om den enligt artikel 3 är behörig att inleda ett insolvensförfarande och i sitt beslut ange bl.a. om det är fråga om ett huvudinsolvensförfarande eller ett territoriellt insolvensförfarande. Enligt artikel 5 kan ett beslut om att inleda ett huvudinsolvensförfarande överklagas av bl.a. gäldenären och borgenärerna. har prövat avgränsningen mellan insolvensförordning och de gemensamma EU-reglerna om vilken medlemsstats domstol som kan pröva en privaträttslig tvist, som finns i och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordning). Domstolen har fastslagit att insolvensförordningen inte endast ska tillämpas på insolvensförfaranden, utan även på en talan som är direkt hänförlig till insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta. insolvensförordning kodifieras praxis och det anges uttryckligen att domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium insolvensförfarandet har inletts ska vara behöriga att pröva en talan som är direkt hänförlig till insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta (artikel 6). Exempel på en sådan talan är en talan om återvinning riktad mot svarande i andra medlemsstater samt en talan som avser skyldigheter som uppkommer under insolvensförfarandet, såsom förskottsbetalning av förfarandekostnaderna. En talan om fullgörelse av skyldigheter enligt ett avtal som gäldenären ingick före inledandet av insolvensförfarandet utgör däremot inte en direkt följd av förfarandet (skäl 35). På motsvarande sätt som 2000 Att närmare bestämma vilka domstolar eller motsvarande organ i en medlemsstat som har behörighet att inleda ett insolvensförfarande (lokal behörighet) överlämnas till nationell rätt (skäl 26). Några större förändringar görs inte beträffande reglerna om tillämplig lag. Utgångspunkten är fortfarande att det är lagen i den medlemsstat där förfarandet pågår (lex concursus) som gäller och undantag från detta gäller endast om insolvensförordningen föreskriver det (artikel 7). 2016/17:125 Liksom insolvensförordning finns det vissa undantagsbestämmelser som anger att inledandet av ett insolvensförfarande inte ska påverka den tillämpliga lagen. Det gäller bl.a. tredje mans sakrättsliga skydd (artikel 8), borgenärers rätt till kvittning (artikel 9), återtagandeförbehåll (artikel 10) och verkan på registrerade rättigheter (artikel 14). Vissa mindre ändringar görs när det gäller tillämplig lag vid avtal om fast egendom (artikel 11) och vid anställningsavtal (artikel 13). Bakgrunden till dessa ändringar är att det i vissa medlemsstater föreskrivs att uppsägningar och ändringar av dessa avtalstyper för ett inlett insolvensförfarande ska godkännas av domstol. En nyhet insolvensförordning är att det finns en lagvalsregel om verkningar av ett insolvensförfarande på ett pågående skiljeförfarande beträffande egendom eller rättigheter som insolvensförfarandet avser (artikel 18). Enligt insolvensförordning gäller, på samma sätt som enligt förordning, att beslut om att inleda ett insolvensförfarande, som har fattats av en behörig domstol i en medlemsstat och som har verkan där, som utgångspunkt ska erkännas i alla andra medlemsstater (artiklarna 19 och 20). Även andra beslut med anknytning till insolvensförfarandet ska erkännas utan krav på ytterligare formaliteter. När det gäller de senare besluten tas dock en bestämmelse bort om att medlemsstaterna inte behöver erkänna eller verkställa ett beslut, om detta skulle innebära att den personliga friheten eller posthemligheten kränks (artikel 32, jfr artikel 25.3 insolvensförordning). Vidare innebär reglerna om erkännande att en förvaltare i ett insolvensförfarande är behörig att verka i andra medlemsstater under vissa angivna förutsättningar. Förvaltarens behörighet utvidgas till att omfatta rätten att använda tvångsåtgärder vid utövandet av sitt uppdrag i en annan medlemsstat än inledandestaten. En sådan rätt finns dock endast under förutsättning att tvångsåtgärden beslutats av domstol (artikel 21). insolvensförordning innehåller även bestämmelser om offentliggörande och registrering av insolvensförfaranden beslutade i en annan medlemsstat (artiklarna 28 och 29), infriande av en skuld till gäldenären (artikel 31) och rätten att vägra erkännande på grund av ordre public (artikel 33). Flera av dessa bestämmelser har sina motsvarigheter insolvensförordning och överförs i huvudsak oförändrade eller med endast mindre ändringar. En väsentlig nyhet är att det införs en skyldighet för medlemsstaterna att inrätta ett eller flera . Registren ska innehålla vissa uppgifter om gäldenären och förvaltaren samt information om insolvensförfarandet. Dessa ska kopplas samman och göras tillgängliga elektroniskt via den europeiska e-juridikportalen (artiklarna 24–27). Avsikten med insolvensregistren är att förbättra möjligheterna för berörda borgenärer och domstolar att få del av relevant information i rätt tid och förhindra att parallella insolvensförfaranden inleds (skäl 76). Tredje kapitlet insolvensförordning behandlar sekundära insolvensförfaranden (artiklarna 34–52). Liksom finns gemensamma regler om t.ex. förutsättningar för att inleda ett förfarande (artikel 34), tillämplig lag (artikel 35) och rätt att begära att ett sekundärt insolvensförfarande inleds (artikel 37). Emellertid tillkommer flera nya bestämmelser och de hittillsvarande ändras också i viss utsträckning. Till exempel införs regler om förfarandet för inledandet av ett sekundärt insolvensförfarande (artikel 38), förvaltarens rätt att begära rättslig prövning av ett beslut om att inleda ett sekundärt insolvensförfarande (artikel 39), verkningar av att ett insolvensförfarande avslutas (artikel 48) och omvandling av ett sekundärt insolvensförfarande till en annan typ av insolvensförfarande (artikel 51). insolvensförordning införs det en möjlighet att undvika sekundära insolvensförfaranden, som de lokala borgenärernas fordringar tryggas. Detta åstadkoms genom att förvaltaren i huvudinsolvensförfarandet gör ett ensidigt åtagande att, inom ramen för huvudinsolvensförfarandet, behandla de lokala borgenärerna som om ett sekundärt förfarande hade inletts. Åtagandet måste godkännas av de lokala borgenärerna enligt de nationella regler som gäller för kvalificerad majoritet vid antagande av rekonstruktionsplaner (artikel 36). Om ett åtagande har blivit bindande, måste en begäran om att ett sekundärt insolvensförfarande ska inledas göras från det att godkännandet för åtagandet har meddelats (artikel 37.2). Domstolen ska inte inleda ett sekundärt insolvensförfarande om den är övertygad om att åtagandet ger de lokala borgenärerna tillräckligt skydd (artikel 38.2). Trots att det enligt insolvensförordning finns skyldigheter för förvaltarna i huvudinsolvensförfarandet och sekundärförfarandena att samarbeta med varandra och att sammanslutningar för förvaltare har utarbetat riktlinjer för denna samverkan, har samarbetet inte ansetts fungera särskilt väl i praktiken. Det har dessutom ansetts vara en brist att förordningen inte innehåller några bestämmelser om skyldighet för domstolar eller för domstolar och förvaltare att samarbeta med varandra. Mot denna bakgrund innehåller insolvensförordning flera nya regler om samarbete och kommunikation mellan de aktörer som är involverade i huvudförfarandet och sekundärförfarandena (artiklarna 41–44). Dessa regler omfattar både samarbete mellan förvaltare, mellan olika domstolar och mellan domstolar och förvaltare. De reglerar även kostnaderna för samarbetet och kommunikationen. Syftet med de nya bestämmelserna är att förvaltare och domstolar ska kunna samordna sina ageranden och att underlätta gränsöverskridande samarbete vid insolvensförfaranden i olika medlemsstater som avser samma gäldenär. 5.6Information till utländska borgenärer För att utländska borgenärer ska få vetskap om ett pågående insolvensförfarande anges i artikel 54 insolvensförordning att den behöriga domstolen eller den förvaltare som utsetts ska 2016/17:125 underrätta de kända utländska borgenärerna när ett förfarande har inletts. Underrättelsen ska normalt ske genom användandet av ett standardformulär, som ska fastställas av kommissionen. Enligt artikel 53 får en utländsk borgenär anmäla fordringar på det sätt som godtas enligt lagstiftningen i inledandestaten. Vidare anges i artikel 55 att den utländska borgenären får anmäla sin fordran på ett standardformulär, som ska fastställas av kommissionen. Av samma artikel framgår att fordringen ska anmälas inom den tidsfrist som föreskrivs i inledandestaten. För en utländsk borgenär får tidsfristen dock inte understiga från det att beslutet om att inleda insolvensförfarandet offentliggjordes i insolvensregistret. 5.7Insolvensförfaranden för medlemmar i en koncern insolvensförordning finns nya regler om insolvensförfaranden för medlemmar i en koncern (artiklarna 56–77). Dessa skapar inte något gemensamt insolvensförfarande för företag som tillhör samma koncern, utan handlar främst om samarbete och kommunikation mellan förvaltare, mellan domstolar och mellan domstolar och förvaltare. Samarbetet kan ha olika former och t.ex. bestå av skriftliga eller muntliga överenskommelser och upprättande av gemensamma rekonstruktionsplaner. Syftet med de nya reglerna är att säkerställa en effektiv förvaltning av insolvensförfaranden som rör olika företag som ingår i samma koncern. De olika förvaltarna och de berörda domstolarna har därför en liknande skyldighet att samarbeta och kommunicera med varandra som de har som medverkar i huvudinsolvensförfaranden och sekundära insolvensförfaranden rörande samma gäldenär (se artiklarna 56–58). Samarbetet mellan förvaltare ska inte strida mot borgenärernas intressen i respektive förfarande och syftet med samarbetet är att finna lösningar som främjar synergieffekter i hela koncernen. Ytterligare en nyhet insolvensförordning är att det införs en möjlighet till samordning av insolvensförfaranden för medlemmar av en koncern (se artiklarna 61–77). Målet med denna samordning är att säkerställa en ändamålsenlig förvaltning av insolvensförfarandena, med bibehållen respekt för varje koncernmedlems status som separat juridisk person (skäl 54 och 57). Samordning ska ske genom att en person utses till samordnare av de insolvensförfaranden som gäller koncernen. Samordnaren ska bl.a. lämna rekommendationer och föreslå en samordningsplan för koncernen. Utmärkande för hela samordningsförfarandet är att det präglas av frivillighet. Det gäller både de utsedda förvaltarnas rätt att reservera sig mot att delta i förfarandet och verkan av samordnarens rekommendationer och samordningsplan. Regeringens förslag: Kompletterande bestämmelser till insolvensförordning ska tas in i en ny lag. Hänvisningar till den nya kompletteringslagen och insolvensförordning ska införas i vissa lagar. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen lämnar inget förslag om följdändringar i annan lagstiftning. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga synpunkter på utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: insolvensförordning är en EU-förordning och är därför direkt tillämplig. Det innebär att den inte får införlivas utan ska tillämpas direkt. Detta hindrar dock inte att det i nationell rätt införs kompletterande bestämmelser till förordningen. Medlemsstaterna är tvärtom skyldiga att se till att förordningen kan tillämpas i praktiken och får effektivt genomslag. För att reglerna insolvensförordning ska kunna tillämpas på ett ändamålsenligt sätt behövs det, på motsvarande sätt som till insolvensförordning, vissa kompletterande bestämmelser på nationell nivå. De bestämmelser som föreslås komplettera insolvensförordning motsvarar delvis vad som gäller enligt kompletteringslag. En lösning skulle därmed kunna vara att ta in de nya kompletterande bestämmelserna i den nuvarande lagen. En sådan lösning bedöms dock leda till en svåröverskådlig reglering. Regeringens förslag innebär nämligen att det införs flera nya bestämmelser som endast kommer att vara aktuella vid insolvensförfaranden som omfattas av insolvensförordning. insolvensförordning och dess kompletterande bestämmelser att Genom att samla de bestäm- melser som kompletterar insolvensförordning i en ny lag blir det tydligare för tillämparna vilka kompletterande bestämmelser som gäller för insolvensförfaranden som omfattas av de olika versionerna av insol- vensförordningen (se vidare avsnitt 7 om 2000 års insolvensförordnings fortsatta tillämplighet). En sådan lösning skapar också ett ökat utrymme för att göra redaktionella och språkliga ändringar för att regleringen ska bli mer överskådlig. Sammanfattningsvis anser regeringen, i likhet med utredningen, att det är motiverat att kompletteringslag upphävs och ersätts av en ny Konkurslagen (1987:672) och lagen (1996:764) om företagsrekon- struktion innehåller hänvisningar till kompletteringslag. finns det hänvisningar till insolvensförordning i lagen (1981:6) om konkurs som omfattar egendom i annat nordiskt land och lagen (1981:7) om verkan av konkurs som inträffat i annat nordiskt land. hänvisningar bör ändras så att de i stället avser den nya kompletterings- lagen respektive insolvensförordning. 2016/17:125 6.2 Regeringens förslag: I den nya kompletteringslagen ska det anges att konkurs, företagsrekonstruktion, skuldsanering och F-skuldsanering omfattas av insolvensförordning. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga synpunkter på utred- Skälen för regeringens förslag: På motsvarande sätt som bör det av kompletteringslagen framgå vilka svenska insolvensförfaranden som omfattas av EU:s gränsöverskridande regler. Svenska insolvensförfaranden som omfattas av insolvensförordning är konkurs, företagsrekonstruktion och skuldsanering (se bilaga A till insolvensförordning). Till skillnad års insolvensförordning omfattas alltså även skuldsanering av tillämpningsområdet. består det av två skuldsaneringsformer: skuldsanering enligt skuldsaneringslagen (2016:675) och F-skuldsanering enligt lagen (2016:676) om skuldsanering för företagare. Enligt regeringens mening omfattas båda dessa skuldsaneringsformer av förordningen och dess bilaga A, vilket även utredningen har utgått från. har i en skrivelse till kommissionen gett uttryck för denna uppfattning och kommissionen har meddelat att den instämmer i bedömningen. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att det i kompletteringslagen ska anges att de insolvensförfaranden som omfattas av insolvensförordning är konkurs, företagsrekonstruktion, skuldsanering och F-skuldsanering. 6.3Svensk domstols och annan svensk myndighets behörighet Regeringens förslag: En ansökan om konkurs eller företagsrekonstruktion ska anses avse ett huvudinsolvensförfarande, om det inte anges att den avser ett territoriellt insolvensförfarande. Sökanden ska ange och styrka de omständigheter som ligger till grund för svensk domstols behörighet och för det förfarande enligt förordningen som ansökan avser. En ansökan ska avvisas, om dessa omständigheter inte framgår av ansökan och sökanden inte följer ett föreläggande att avhjälpa bristen. En ansökan om skuldsanering eller F-skuldsanering ska alltid anses avse ett huvudinsolvensförfarande. Om det för en talan som har nära samband med ett pågående insolvensförfarande finns svensk domsrätt men det saknas en behörig domstol, ska reservforum vara den tingsrätt som insolvensförfarandet har inletts vid eller, om insolvensförfarandet inte inleds vid domstol, som ett beslut om att inleda insolvensförfarandet kan överklagas till. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att ska vara reservforum för en talan som har nära samband med insolvensförfarandet.