prop · H40330 · 2017-01-10 00:00:00 — I de flesta fall finns det också ett behov av hjälp med inköp av mat, kläder och hygienartiklar. Betalning av fritidsaktiviteter och nöjen kan också vara aktuellt. Åtgärder av denna typ garanterar den enskilde viss trygghet och stadga i tillvaron. Den enskildes grundläggande ekonomiska behov kan på detta sätt tillgodoses och betalningspåminnelser och liknande kan undvikas. Genom att avgränsa behörigheten till enklare göromål är möjligheterna för en anhörig att missbruka behörigheten begränsad. Mot denna bakgrund anser regeringen att behörigheten för anhöriga bör omfatta ordinära rättshandlingar med anknytning till den enskildes dagliga livsföring (jfr de angelägenheter som en god man kan sköta utan den enskildes samtycke enligt 11 kap. 5 § andra stycket ). Utredningen föreslår att anhörigas behörighet ska omfatta insättning av den enskildes medel hos bank eller kreditmarknadsföretag. Enligt promemorian saknas det bärande skäl för att låta behörigheten omfatta sådana åtgärder. vid och kommun ansluter sig dock till utredningens förslag i denna del. Enligt regeringen är det viktigt att åstadkomma ett enhetligt och överskådligt system som är lätt att tillämpa. En god mans möjligheter att utan den enskildes samtycke vidta ordinära rättshandlingar med anknytning till den dagliga livsföringen har tillämpats och är väletablerad. I den behörigheten ingår inköp av livsmedel och kläder m.m. och även andra regelbundna betalningar som följer med ett hushåll, t.ex. hyresbetalningar (se prop. 1987/88:124 s. 142 f. och 166). Regeln täcker också bankuttag och överföringsuppdrag m.m. som utgör led i sådana betalningar. Enligt regeringens mening är det självklart att ordinära rättshandlingar som företas för den dagliga livsföringen också bör omfatta insättningar av kontanta medel hos bank eller kreditmarknadsföretag. Sådana åtgärder är knappast förenade med någon risk för missbruk från anhörigas sida. Anhöriga kan därmed hjälpa till med insättningar av medel som den enskilde exempelvis får via en utbetalningsavi. Regeringen anser också att vissa andra typer av åtgärder bör rymmas inom anhörigbehörigheten, vilket beskrivs närmare nedan. Anhörigbehörigheten inverkar inte på den enskildes rättshandlingsförmåga. I avsnitt 6.6 föreslår regeringen att en anhörige ska agera lojalt mot den enskilde och, så långt det är möjligt, samråda med denne. Detta förutsätter att den anhörige har en dialog med den enskilde om vilka åtgärder som bör vidtas. Skulle den enskilde och en anhörig ha olika uppfattningar i en fråga, måste den anhörige överväga om han eller hon kan fortsätta att företräda den enskilde. Några remisinstanser, bl.a. kommun, efterfrågar en närmare beskrivning av vilka rättshandlingar som ska omfattas av anhörigas behörighet. För att undvika att vissa rättshandlingar förbises och för att i möjligaste mån skapa en reglering som kan tillämpas anser regeringen att det varken är möjligt eller lämpligt att göra en uttömande uppräkning av vad som bör ingå i behörigheten. Som framhålls i promemorian bör frågan om tillåtligheten av en enskild rättshandling bedömas utifrån dess ändamål. Avgörande bör alltså vara om rättshandlingen avser en angelägenhet som vanligen har anknytning till den enskildes dagliga livsföring. Mot den bakgrunden faller det sig naturligt att en anhörig exempelvis ska få ingå avtal och sköta betalningar med anknytning till den dagliga livsföringen. Behörigheten att ingå avtal innefattar inte avtal om försäljning av den enskildes egendom, eftersom det inte kan anses vara en ordinär rättshandling. Ett annat tillämpningsområde gäller fullmakter för autogirobetalningar. Generellt sett bör det ingå i behörigheten att upprätta en fullmakt i samband med ett autogiromedgivande. Omvänt bör en ställföreträdare ha rätt att återta eller ändra en sådan fullmakt, även om den enskilde själv har utfärdat den. Detsamma bör gälla andra medgivanden med motsvarande innebörd. Andra typer av fullmakter bör dock inte få utfärdas av den anhörige ställföreträdaren. 2016/17:30 En anhörig bör få anförtro medel för den enskilde, exempelvis till den enskildes kontaktperson på ett särskilt boende, för att sköta vissa nödvändiga utgifter. Det kan röra sig om medel för sådant som kläder eller hygienartiklar. För att kunna sköta betalningar för den enskildes räkning behöver anhöriga få göra uttag från den enskildes bankkonton och liknande. Med detta bör likställas att ställföreträdaren dirigerar betalning genom bank- och postgiro. Även medel som utbetalas som ersättning eller bidrag, företrädesvis inom ramen för bistånd från eller socialförsäkringsförmåner, bör få lyftas av en anhörig. Det nu föreslagna regelverket om anhöriga ställföreträdare hindrar inte i sig att den anhörige använder sig av den enskildes betalningsmedel, så länge detta sker inom ramen för den anhöriges behörighet. Den anhörige bör också ha rätt att flytta medel mellan den enskildes konton för att kunna sköta betalningar som hänför sig till den dagliga livsföringen. Överföringar bör också få ske mellan olika banker etc. Överföringarna bör dock inte få avse egentlig förvaltning av den enskildes medel. Köp av aktier, fonder och liknande bör alltså falla utanför behörigheten. I behörigheten att träffa avtal och sköta betalningar får det också anses ligga att den anhörige har behörighet att t.ex. reklamera en felaktig produkt, säga upp avtal och bestrida betalningsansvar, allt under förutsättning att frågan gäller en sådan angelägenhet som täcks av den anhöriges behörighet. Anhörigas behörighet bör även innefatta en rätt att teckna eller avsluta avtal om försäkringar som den enskilde behöver för sin dagliga livsföring, t.ex. hemförsäkring. Även en ansökan om en förmån enligt socialförsäkringsbalken, t.ex. bostadsbidrag, eller bistånd enligt socialtjänstlagen (2001:453), t.ex. hemtjänst, liksom att för den enskildes räkning lämna inkomstdeklaration är grundläggande för den dagliga livsföringen och bör därför ingå i anhörigbehörigheten. Däremot bör processföring hos t.ex. domstol falla utanför den anhöriges behörighet. Ett sådant företrädarskap skulle riskera att leda alltför långt. Anhörigbehörigheten bör således inte medföra någon rätt att föra den enskildes talan vid domstol. Företrädarskapet i en dylik ekonomisk angelägenhet bör i stället bli en uppgift för exempelvis en god man. Det bör inte heller komma i fråga att en anhörig ger bort den enskildes egendom i form av gåvor. Det ska införas en jävsbestämmelse Utredningen föreslår att en uttrycklig jävsbestämmelse införs i lagen som innebär att en anhörig inte har rätt att företräda den enskilde i en fråga där de båda kan ha motstridiga intressen. I promemorian föreslås inte någon sådan reglering. När det gäller de åtgärder som rör den dagliga livsföringen bör det sällan förekomma situationer då en anhörig och den enskilde kan ha motstridiga intressen. Med hänsyn till det och till den lojalitetsplikt som föreslås i avsnitt 6.6 får behovet av en särskild jävsbestämmelse anses vara begränsat. Regeringen anser emellertid att en uttrycklig bestämmelse om jäv understryker betydelsen av att anhöriga endast ska agera med den enskildes bästa för ögonen. Det får inte råda någon tvekan om att den anhörige ska vara förhindrad att vidta åtgärder om det finns en intresse- Prop. 2016/17:30 konflikt mellan den enskilde och den anhörige eller någon närstående till Regeringen föreslår därför att det införs en särskild bestämmelse om jäv. 6.4Turordningsreglerna och de anhörigas inbördes förhållande Regeringens förslag: Den enskildes make eller sambo, barn, barnbarn, föräldrar, syskon och syskonbarn ska i tur och ordning vara behöriga att företräda den enskilde. Den som avböjer uppgiften, inte är anträffbar, är eller som själv är beslutsoförmögen eller har ställföreträdare ska inte beaktas i turordningen. Anhöriga som är gemensamt behöriga ska få lämna fullmakt åt varandra att företräda den enskilde. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår inte att syskonbarn ska vara behöriga. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, däribland Hovrätten för Nedre , , vid , kommun, kommun, kommun och Kommuner och Landsting, instämmer i utredningens förslag eller lämnar dem utan invändning. ombudsmän och (numera Svensk Försäkring) menar att det kan bli svårt för tredje man att bedöma vem som har behörighet att företräda den enskilde. befarar att turordningsreglerna kan leda till konflikter mellan anhöriga när de har olika uppfattningar om huruvida en anhörig ska beaktas i turordningen. Flera remissinstanser har synpunkter på hur anhörigkretsen avgränsas. vid föreslår att anhörigkretsen begränsas till makar och sambor. kommun föreslår att även syskonbarn ska räknas till anhörigkretsen. kommun menar att det kan vara viktigt för hjälpbehövande att det inte blir för många personer runt dem. föreslår att barn som har vuxit upp hos och fostrats av den enskilde ska vara behöriga före syskon. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås inte att syskonbarn ska vara behöriga. Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser, däribland , , , , kommun, , kommun, och , instämmer i promemorians förslag eller lämnar dem utan invändning. Flera remissinstanser har dock synpunkter på hur anhörigkretsen avgränsas. och föreslår att även personer som vid sidan av den föreslagna anhörigkretsen har en nära relation till den enskilde ska vara behöriga. vid menar att anhörigkretsen bör vara densamma som för framtidsfullmakter (se Med hänsyn till svårigheterna att visa sin behörighet anser vid att anhörigkretsen bör begränsas till makar och sambor. och befarar att praktiska problem, t.ex. att anhöriga kommer i konflikt med varandra, kan uppstå när anhöriga måste företräda den enskilde gemensamt. För att undvika sådana problem föreslår och Förvaltare att, om flera anhöriga är i samma turordning, endast den äldste bör vara behörig. menar att praktiska problem kan uppstå om den enskilde inte har förtroende för den som är behörig. uppmärksammar att ett samboförhållande upphör om den ena sambon flyttar till ett särskilt boende och att det problemet inte beaktas i förslaget. Skälen för regeringens förslag Behöriga anhöriga och turordningen dem emellan Både utredningen och promemorian föreslår att den nya ordningen med anhörigbehörighet ska innehålla turordningsregler. En viktig utgångspunkt för regeringen är att anhörigas behörighet inte ska omgärdas av ett alltför vidlyftigt regelverk. Regeringen bedömer dock att det är nödvändigt att ställa upp vissa regler om vilka anhöriga som är behöriga liksom turordningen och förhållandet dem emellan. På så sätt kan konflikter i frågan inom familjen undvikas och det skapas förutsättningar för att behörigheten blir praktiskt genomförbar i det enskilda fallet. För att den nya ordningen ska få en så utbredd tillämpning som möjligt bör den krets av anhöriga som kan komma i fråga som ställföreträdare inte begränsas i onödan. Familjesituationen kan se olika ut och behovet av hjälp kan uppkomma för såväl unga som gamla personer. Redan på grund av detta kan det enligt regeringens mening inte komma i fråga att, som vid föreslår, begränsa anhörigkretsen till makar och sambor. Mot detta måste dock behovet av ordning och reda i företrädarskapet vägas. Det blir praktiskt svårt att tillämpa anhörigbehörigheten om många personer är behöriga . Som kommun framhåller kan det dessutom vara viktigt för hjälpbehövande att det inte blir för många personer runt dem. Enligt regeringens mening faller det sig naturligt att makar och sambor är den kategori som primärt och oberoende av äktenskapets eller samboförhållandets längd bör komma i fråga för att företräda den enskilde. Vid prövningen av om det finns ett samboförhållande ska en helhetsbedömning utifrån omständigheterna i det enskilda fallet göras. Ett samboförhållande får anses bestå om den ena parten t.ex. vistas på sjukhus eller annan vårdinrättning, om inte parterna har avsett något annat. Detta utvecklas närmare i författningskommentaren. I allmänhet är det också vanligt att barn engageras i den enskildes angelägenheter vid t.ex. sjukdom eller skada. Barnen bör därför också ingå i den krets av anhöriga som är behöriga att företräda den enskilde. När yngre vuxna drabbas av beslutsoförmåga ter det sig också naturligt att låta föräldrarna fungera som ställföreträdare. Utredningen och promemorian föreslår vidare att barnbarn och syskon ska vara behöriga och att turordning ska vara make eller sambo, barn, barnbarn, föräldrar respektive syskon. När det gäller syskon framhålls att de i vissa fall räknas till kategorin närmaste släktingar, t.ex. som ansökningsberättigad i förmynderskapsärenden (se 11 kap. 15 § och prop. 1987/88:124 s. 175). I lagrådsremissen föreslogs att anhörigkretsen och turordningen ska vara den som föreslås av utredningen och i promemorian. Lagrådet uppmärksammar att syskonbarn, liksom syskon, tillhör den arvsklass som näst efter bröstarvingar är arvingar men att dessa inte föreslås vara behöriga. Regeringen konstaterar att kretsen av behöriga anhöriga måste avgränsas på något sätt. Detta bör lämpligen ske med utgångspunkt i vilka anhöriga som i allmänhet får anses stå den enskilde närmast och därmed är de som i första hand är beredda att bistå honom eller henne när behov uppstår. Även om detta inte nödvändigtvis behöver motsvara kretsen av arvsberättigade, har regeringen inte anledning att ha en annan uppfattning än den som Lagrådet, liksom kommun, ger uttryck för, att syskonbarn ska vara behöriga. Regeringen föreslår därför att även syskonbarn ska vara behöriga och att de i turordning ska komma efter syskon. Bland annat föreslår att personer med en nära relation till den enskilde, t.ex. vänner, inkluderas i anhörigkretsen. Regeringen anser att andra personer än de som ovan föreslås ingå i anhörigkretsen i och för sig kan vara väl så lämpliga att bistå den enskilde. En god vän kan dock i allmänhet förväntas ha svårt att i förhållande till tredje man visa sin ställning. Av det skälet bör inte ytterligare kategorier av närstående fogas till anhörigkretsen. Detta hindrar naturligtvis inte att banker och andra tredje män i samråd med den enskilde och anhöriga finner praktiska lösningar som går utöver den lagreglerade behörigheten för anhöriga. Som och framhåller kan praktiska problem uppstå om den enskilde inte har förtroende för den som är behörig. Det ligger i sakens natur att en behörighet som grundas på lag kan medföra att den som ska företrädas anser att någon annan än den behörige är lämpligare. En motsvarande situation kan dock uppstå i andra sammanhang, t.ex. när det gäller god man. Den som har ett särskilt förtroende för någon och vill att den personen ska vara företrädare kan välja att utse personen som framtidsfullmaktshavare. Problemet med bristande förtroende för en anhörig framstår också som förhållandevis begränsat eftersom anhörigbehörigheten endast avser åtgärder med anknytning till den dagliga livsföringen och dessutom i flera fall kan förväntas bli tillämplig . Syftet med anhörigbehörigheten är att enskilda ska kunna få den hjälp som de behöver. Med den lojalitetsplikt som behandlas i avsnitt 6.6 följer att den enskildes vilja ska beaktas. Om den anhörige inte kan acceptera det eller inte klarar av att hantera det, får godmanskap anordnas och den anhörige avträda. Mot denna bakgrund är det, enligt regeringens uppfattning, rimligt att en enskild som inte aktivt väljer sin företrädare får acceptera att en i lagen angiven turordning gäller. 2016/17:30 Flera behöriga anhöriga ska som utgångspunkt agera gemensamt En anhörig som tillhör den turordning som regeringen beskriver ovan är behörig att företräda den enskilde. Det innebär inte att han eller hon är skyldig att träda in och hjälpa den enskilde. Tvärtom måste det stå anhöriga fritt att utan närmare angivande av skäl avböja uppgiften. Att avstå från uppdraget bör alltså inte förutsätta att det finns några särskilda omständigheter. Om en anhörig avböjer uppgiften eller inte är anträffbar behöver, som utredningen och promemorian föreslår, undantag göras från turordningen. I annat fall blir anhörigbehörigheten inte praktiskt tillämpbar. Skulle en anhörig bli tillgänglig, bör personen dock ha möjlighet att inträda och frågan om turordningen får då övervägas på nytt. Det faller sig naturligt att den som är underårig eller som själv har ställföreträdare, t.ex. en god man, eller företräds av en framtidsfullmaktshavare eller annars är beslutsoförmögen inte bör beaktas i turordningen. För att en anhörig som står i tur ska få träda in som ställföreträdare bör det krävas att samtliga anhöriga som står före i tur avböjer uppdraget eller av andra skäl inte har möjlighet att ta sig an det. Därmed kommer det bara att vara personer från samma anhörigkategori, make, sambo, barn, barnbarn etc., som kommer att agera för den enskilde. I flertalet fall begränsar detta den krets som kommer att ha rätt att agera för den enskilde till några få personer. Exempelvis har den enskildes barn inte rätt att företräda honom eller henne förrän personens make eller sambo har avböjt uppdraget eller av någon annan orsak inte kan utföra det. Eftersom flera personer kan vara behöriga finns det behov av att reglera deras inbördes förhållande. Regeringen anser att en sådan reglering bör skapa förutsättningar för enkla beslut och pratiska lösningar mellan de anhöriga. På så sätt kan de vardagliga sysslorna, som inköp av varor och dylikt, skötas av den som för dagen har bäst förutsättningar. Om flera anhöriga är behöriga , exempelvis den enskildes tre barn, bör de visserligen som utgångspunkt företräda den enskilde gemensamt (jfr t.ex. förvaltningen av dödsbo enligt 19 kap. ). De behöver alltså vara överens för att få agera i den enskildes ställe. För att behörigheten ska bli praktiskt tillämpbar bör de dock få ordna den inbördes arbetsfördelningen som det passar dem bäst. Detta kan ske genom att de ger varandra fullmakt att företräda den enskilde, t.ex. genom att en person utses som ansvarig för den enskildes medel. En sådan ordning bidrar till viss stadga och kontroll över den enskildes tillgångar och behov. Det innebär också en trygghet för den enskilde och de anhöriga att det finns en tydlig arbetsfördelning som det underlättar kontakterna med banken och andra tredje män. Om det är flera anhöriga i samma turordning, föreslår alltså regeringen att de företräder den enskilde gemensamt. De bör dock få lämna fullmakt åt varandra att företräda den enskilde. Om de anhöriga inte kan enas eller om en tredje man vägrar att rättshandla med en anhörig, blir det nödvändigt att överväga om en ansökan om godmanskap eller förvaltarskap ska göras. En anhörig ska bedöma om den enskilde är Regeringens förslag: En anhörig ska vara behörig att företräda den enskilde under förutsättning att denne uppenbarligen inte har förmåga att ha hand om sina ekonomiska angelägenheter. Det är den anhörige som ska bedöma om behörigheten gäller. Regeringens bedömning: Det bör inte införas bestämmelser som innebär att anhöriga har rätt att inhämta sekretessbelagda uppgifter om den enskildes hälsotillstånd. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens men innefattar också en rätt för anhöriga att få tillgång till sekretessbelagda uppgifter om den enskildes hälsotillstånd för att kunna bedöma om den enskilde är beslutsoförmögen. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, däribland Hovrätten för Nedre , , vid , vid , kommun, kommun, , kommun, Kommuner och Landsting, och Handikappförbundens samarbetsorgan, instämmer i utredningens förslag eller lämnar dem utan invändning. ombudsmän förutser vissa praktiska tillämpningsproblem, särskilt i fråga om uppgiften för tredje man att bedöma om behörigheten gäller. Bland annat av rättssäkerhetsskäl anser att prövningen av den enskildes beslutsförmåga bör läggas på en myndighet. påtalar behovet av en enkel rättslig ordning för prövning av om behörigheten för anhöriga har inträtt. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, däribland ombudsmän, , , Justitiekanslern, , vid , kommun, kommun, och , instämmer i förslagen och delar bedömningen eller invänder inte mot dem. Flera remissinstanser, däribland , , och Föreningen , anser att förslaget om anhörigbehörighet riskerar att få begränsad praktisk betydelse, eftersom det blir svårt för en anhörig att styrka sin behörighet med motsvarande problem för tredje man att bedöma om en anhörig är behörig. kommun menar att anhöriga bör få en officiell handling som visar att de är behöriga. För att kunna bedöma om behörigheten har inträtt anser och kommun att anhöriga ska få ta del av läkarintyg avseende den enskilde. pekar också på att uppenbarhetsrekvisitet kan bli svårt att tillämpa. i efterfrågar ett förtydligande av vad som gäller om anhöriga gör olika bedömningar av beslutsförmågan. anser att avsaknaden av en lämplighetsprövning av den anhörige innebär en brist i skyddet för den enskilde. Skälen för regeringens förslag och bedömning En behörig anhörig ska bedöma om den enskilde är beslutsoförmögen Som regeringen framhåller i avsnitt 6.1 är det en fördel att anhöriga kan vidta vardagliga åtgärder i stället för att en god man eller förvaltare utses. Avsikten är att skapa en enkel och rationell ordning för anhöriga att hjälpa familjemedlemmar med vardagliga sysslor. Systemet med gode män och förvaltare kan därmed avlastas. Det skapar också förutsättningar för att personer med mera tillfälliga behov av hjälp kan få en ställföreträdare. Eftersom det är fråga om en enkel form av ställföreträdarskap bör även ordningen för bedömningen av om behörigheten kan utnyttjas vara så enkel som möjligt. En viktig utgångspunkt för regeringen är anhörigas goda vilja att bistå sina familjemedlemmar när dessa inte själva kan sköta sina angelägenheter. Både utredningen och promemorian föreslår att det ska ankomma på en anhörig att bedöma om den enskilde är beslutsoförmögen. Regeringen konstaterar att det enda egentliga alternativet till en ordning där anhöriga bedömer beslutsförmågan är att en myndighet, t.ex. en domstol, gör bedömningen. föreslår en sådan lösning. Regeringen anser emellertid att det inte framstår som meningsfullt att, vid sidan om godmanskap, inrätta en ordning som innebär att behörigheten att företräda den enskilde i sådana begränsade frågor som är aktuella ska föregås av en myndighetsprövning. Ett sådant förfarande innebär inte minst att systemet blir omständligt och tidskrävande och att det kommer att kräva betydande resurser för den myndighet som ska pröva frågan. En myndighetsprövning av behörigheten skulle också innebära att en anhörig inte skulle kunna rycka in snabbt vid tillfällig beslutsoförmåga eller i avvaktan på att en långsiktig lösning av den enskildes behov utreds. Några remissinstanser, däribland , och , påpekar att det blir svårt för en anhörig att styrka sin behörighet om han eller hon själv ska avgöra sin behörighet. Bland andra kommun och kommun föreslår därför att behöriga anhöriga ska få någon form av skriftlig handling som visar behörigheten. Behörighetens snäva avgränsning och den skadeståndsskyldighet som föreslås i avsnitt 6.7 är enligt regeringens mening tillräckligt för att dels skydda den enskilde mot illojala förfaranden, dels ge tredje man den säkerhet som behövs för att kunna rättshandla med den enskilde via anhöriga. Eftersom behörigheten inträder först när beslutsoförmågan är uppenbar, se nedan, bör bedömningen av detta i de flesta fall inte heller innebära några svåra avvägningar. En förutsättning för att en anhörig ska få ett intyg om att de är behöriga är att en myndighet prövar detta. Flera fördelar med anhörigbehörigheten, t.ex. att anhöriga snabbt ska kunna hjälpa till i avvaktan på att godmanskap anordnas, skulle därmed gå förlorade.