prop · H403108 · 2017-02-14 00:00:00 — Och till detta kommer att det rent allmänt får anses otillfredsställande med ett straffmätningsutrymme som är så snävt att domstolarna som kompensatorisk åtgärd kunde komma att oftare underskrida minimistraffet med stöd av strafflindringsgrunder. Allt detta talar med styrka för att straffskalan för dråp lämnas oförändrad. I samma riktning pekar omständigheter som har att göra med behovet av den föreslagna ändringen. Så får i detta hänseende anses ha gett ett inte obetydligt genomslag åt reform när det slagits fast att utgångspunkten numera bör vara att straffvärdet för ett fall av dråp motsvarar fängelse . Inte heller kan regeringen se att en utebliven höjning av minimistraffet för dråp skulle rubba förhållandet till synnerligen grov misshandel på ett så pass påtagligt sätt att det kunde göras gällande att en rimlig proportionalitet mellan brottstyperna inte längre förelåg. Att minimistraffet för den senare brottstypen föreslås bli höjt framgår av avsnitt 5.3.2. 2016/17:108 Av det sagda följer därmed sammantaget att straffskalan för dråp inte bör ändras. 5.3.2Grov misshandel och synnerligen grov misshandel Regeringens förslag: Minimistraffet för grov misshandel ska höjas från fängelse till fängelse och . För synnerligen grov misshandel ska minimistraffet höjas från fängelse till fängelse . Vidare ska brottsbeteckningen synnerligen grov misshandel införas i . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens såvitt gäller minimistraffen. Något förslag till ny brottsbeteckning lämnas inte. Remissinstanserna: anser att det kan finnas anledning att avvakta ytterligare innan straffskalan för synnerligen grov misshandel ändras. Ingen annan remissinstans yttrar sig särskilt. Skälen för regeringens förslag Vad som närmare bestämt ska avses med begreppet misshandel framgår av 3 kap. 5 § , som reglerar brottstyperna misshandel och ringa misshandel. I 6 § behandlas de båda svårare graderna av misshandel, som utgörs av grov misshandel och synnerligen grov misshandel. Som misshandel ska enligt 5 § anses att någon tillfogar en annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta. Att försätta någon i vanmakt eller i ett annat sådant tillstånd är också misshandel. Med kroppsskada avses inte bara sår, svullnader, benbrott, ledskador och andra för sammanhanget typiska skador utan också funktionsrubbningar av skilda slag, som förlamningar eller skador på syn eller hörsel. Även annat torde kunna omfattas av begreppet skada, t.ex. att raka håret av en person. Sjukdom inbegriper inte bara kroppslig sjukdom utan också psykisk sjukdom och psykisk invaliditet. Med smärta avses ett fysiskt lidande som inte är alltför obetydligt. Vanmakt innebär oförmåga till kroppslig kontroll, t.ex. medvetslöshet eller sömn. Vid bedömning av om en utövad misshandel är grov ska det enligt 6 § första stycket särskilt beaktas om gärningen var livsfarlig eller om gärningsmannen tillfogat offret svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller annars visat särskild hänsynslöshet eller råhet. På motsvarande sätt ska det enligt 6 § andra stycket – vid bedömning av om brottet ska anses utgöra synnerligen grov misshandel – särskilt beaktas om kroppsskadan är bestående eller om gärningen har orsakat synnerligt lidande eller om gärningsmannen har visat synnerlig hänsynslöshet. Som redan framgått av avsnitt 4.1.2 löper straffskalan för synnerligen grov misshandel från fängelse till fängelse . För grov misshandel döms till fängelse i lägst ett och högst . Vad som ska gälla Med grov misshandel och synnerligen grov misshandel avses gärningar som riktar sig direkt mot offrets liv, hälsa och trygghet. också en mycket allvarlig integritetskränkning. Som utredningen funnit hör brottstyperna redan av dessa skäl till kärnområdet för de allvarliga våldsbrotten. De ska därför omfattas av de insatser som regeringen nu gör för att förstärka effekten av straffmätningsreform. För det fall att minimistraffet för grov misshandel ska höjas, är fängelse och den nya nivå som kan komma i fråga. Detta följer av bedömningarna i avsnitt 5.1. Det kan då till en början konstateras att en sådan höjning skulle föra till att minimistraffet för grov misshandel hamnade närmare vad som gäller för t.ex. brottstyperna våldtäkt och våldtäkt mot barn och grovt övergrepp i rättssak, som samtliga har ett straffminimum om två års fängelse. Frågan är därmed om förhållandet mellan brottstyperna härigenom rubbas på ett så pass påtagligt sätt att det kunde göras gällande att proportionalitets- och ekvivalenshänsyn inte längre var fullt ut iakttagna. Regeringen kan inte finna att detta skulle vara fallet. Att spannet mellan minimistraffen för grov misshandel och dessa andra brottstyper fortsättningsvis skulle vara i stället kan inte ses som en ny och väsentligt lägre värdering av de skyddsintressen som dikterat straffnivån för de . I stället är det tydligt att dessa brott – med sina högre minimistraff – är att se som särskilt allvarliga. Hänsynen till proportionalitet och ekvivalens hindrar därmed inte en höjning av minimistraffet för grov misshandel till fängelse och . Inte heller finns det andra hinder. Det sagda aktualiserar en höjning av också minimistraffet för synnerligen grov misshandel. I enlighet med vad som sagts i avsnitt 5.1 bör höjningen emellertid inte bli alltför stor och under inga förhållanden överstiga hälften av det gällande minimistraffet. Ett nytt minimum om fem års fängelse framstår mot den bakgrunden som lämpligt, något som skulle innebära att det lägsta straffet för synnerligen grov misshandel kom att ligga i mitten av den sammanlagda straffskalan för misshandelsbrotten. För regeringen är det tydligt att proportionaliteten mellan grov misshandel och synnerligen grov misshandel därigenom skulle förbli i huvudsak densamma. Emellertid anmäler sig också andra proportionalitets- och ekvivalensfrågor. Så kan det till en början noteras att ett till fängelse höjt minimistraff för synnerligen grov misshandel kommer att ligga relativt nära straffminimum för dråp, som är fängelse. Inte heller detta är dock en förändring som på ett så pass påtagligt sätt rubbar förhållandet mellan olika brottstyper att det kunde göras gällande att kraven på proportionalitet och ekvivalens inte längre var uppfyllda. Även framgent får det därför anses finnas tillräckligt utrymme att på ett differentierat sätt straffmäta gärningar som utgör synnerligen grov misshandel, utan att för den skull vara lika allvarliga som försök till dråp. Det är slutligen också att notera att en höjning av minimistraffet för synnerligen grov misshandel bryter den ekvivalens som råder mellan denna brottstyp och andra brottstyper med minimum i straffskalan, t.ex. grov våldtäkt och människorov. Att detta inte utgör tillräckliga skäl att nu föreslå förändrade straffskalor för dessa andra brott har framgått av avsnitt 5.2. Vad som sagts innebär således att minimistraffet för synnerligen grov misshandel ska höjas från fängelse till fängelse . ska minimistraffet för grov misshandel höjas från fängelse till fängelse och . 2016/17:108 I detta sammanhang är det vidare lämpligt att etablera synnerligen grov misshandel som egen, formell brottsbeteckning i . Detta ligger i linje med vad regeringen i andra sammanhang uttalat om det önskvärda i att ge kvalificerade och privilegierade brottsformer egna brottsbeteckningar (se prop. 2015/16:113 s. 79 f.). Därigenom blir det tydligt när en gärning hör till den synnerligen grova svårhetsgraden och straffskalan för det synnerligen grova brottet därmed är tillämplig. En sådan beteckning är också enklare att använda än den omskrivning – misshandel som är att anse som synnerligen grov – som fått tillgripas när det i text funnits anledning att hänföra sig till brottstypen. 5.3.3Rån och grovt rån Regeringens förslag: Minimistraffet för grovt rån ska höjas från fängelse till fängelse . Regeringens bedömning: Någon ändring i straffskalan för rån är däremot inte påkallad. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: förklarar sig uttryckligen tillstyrka förslaget. Övriga remissinstanser yttrar sig inte särskilt. Skälen för regeringens förslag och bedömning Rånbrott regleras i 8 kap. 5 och 6 §§ . För rån döms den som stjäl genom våld mot person eller genom hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara eller – sedan gärningsmannen begått stöld och anträffats på bar gärning – med sådant våld eller hot sätter sig till motvärn mot den som vill återta det tillgripna. Detsamma gäller om någon med sådant våld eller hot tvingar någon annan till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvingade eller någon i vars ställe denne är. Med våld jämställs att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Vid bedömning av om brottet ska utgöra grovt rån ska det särskilt beaktas om våldet har varit livsfarligt, om gärningsmannen har tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller annars har visat synnerlig råhet eller på ett hänsynslöst sätt har utnyttjat den rånades skyddslösa eller utsatta ställning eller om gärningen har varit av särskilt farlig art. Straffet för rån är fängelse i lägst ett och högst . Är förfarandet med hänsyn till våldet, hotet eller omständigheterna i övrigt av mindre allvarlig art, döms dock inte för rån utan för annat brott som förfarandet innefattar. För grovt rån döms till fängelse i lägst fyra och högst . Vad som ska gälla Utredningen pekar på en rad faktorer som kvalificerar rånbrott som allvarlig brottslighet. Rån föregås t.ex. ofta av noggrann planering och inte sällan involverar brottsplanen flera personer, med en sinsemellan be- Våldet eller hotet om våld kan vara av mycket all- Vid planerade rån används regelmässigt vapen i form av skjutvapen, stickvapen eller andra tillhyggen. Det förekommer också att både rånoffer och förbipasserande utsätts för direkt livsfara i samband med skottlossning eller explosioner. Regeringen har samma uppfattning om brottens allvar. relse med de flesta andra förmögenhetsbrott är det dessutom uppenbart att rån för med sig en förhållandevis mycket större integritetskränkning. Så kommer offret i direkt konfrontation med gärningsmannen och tving- as till underkastelse. Planerade rån kan också avse mycket betydande be- Utbytet kan användas för att finansiera annan allvarlig brottslighet. Vidare kan rån mot penninginrättningar och värdetransporter skada vikti- Att rånbrott utgör allvarliga brottstyper med jämförelsevis höga straff- värden står således klart. Mot denna bakgrund bör straffskalorna skärpas. Proportionalitetsskäl kunde då tala för att en översyn av minimistraffen för rån och grovt rån borde ge samma resultat som i de behandlade fallen med grov misshandel och synnerligen grov misshandel, vilket allt- så skulle medföra en höjning till fängelse och respek- Emellertid finns det betydelsefulla strukturella skillnader mellan straff- skalorna för rånbrott och misshandelsbrott. Dessa gör sig särskilt gällan- de i fråga om rån av normalgraden. Minimistraffet för rån är alltså fängelse . skala för ringa brott föreskrivs inte. Som framgått finns det i stället en för mindre allvarliga fall tillämplig reglering som innebär att domsto- len då dömer till ansvar för de andra brott som förfarandet innefattar. stället för rån kan domstolen således döma till ansvar för t.ex. misshandel och stöld eller eventuellt grov stöld. Det är därmed tydligt att en rubrice- ring av ett handlande som rån innebär en rätt kraftig kvalificering av de brott som det annars hade kommit i fråga att döma till ansvar för. sällan kan detta innebära att straffvärdet mer än fördubblas. höjning av minimistraffet för rån till fängelse och skulle denna effekt givetvis förstärkas. Så skulle t.ex. minimistraffet per automatik trefaldigas när en grov stöld övergick till att bedömas som rån. Det säger sig självt att en tröskeleffekt av den digniteten kan göra det mycket svårt att åstadkomma en straffmätning som står i proportion till det enskilda brottets allvar. Av det sagda har alltså framgått att rån av normalgraden i straffvärde- hänseende tar sikte på handlande som kan vara av avsevärt mer skiftande karaktär än vad som är fallet med grov misshandel. Såvitt gäller rån finns därför ett stort behov av en vidare straffskala för att kunna åstadkomma en nyanserad bedömning av straffvärdet. Minimistraffet för rån bör där- för lämnas oförändrat. Motsvarande skäl gör sig dock inte gällande i fråga om straffskalan för Gärningar som får den rubriceringen är ofta väl planerade och rymmer inte sällan ett stort mått av hänsynslöshet. På samma sätt som just föreslagits i fråga om synnerligen grov misshandel ska minimistraf- fet för grovt rån därför höjas från fängelse till fängelse . Även om full ekvivalens därmed även i fortsättningen upprätthålls mel- lan grovt rån och synnerligen grov misshandel kommer motsatsen att gäl- 2016/17:108 la i förhållande till vissa andra brottstyper med minimistraff om fyra års fängelse, t.ex. grov våldtäkt och människorov. Av avsnitt 5.2 har framgått att detta inte utgör tillräckliga skäl att nu föreslå ändrade straffskalor för dessa andra brott. Regeringens förslag: Minimistraffet för grov utpressning ska höjas från fängelse till fängelse och . Vidare ska grov utpressning undantas från en tillämplig bestämmelse om åtalsbegränsning. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: ställer sig uttryckligen bak- om förslaget att undanta grov utpressning från den aktuella bestämmelsen om åtalsbegränsning. Övriga remissinstanser yttrar sig inte särskilt över förslagen. anser att det finns anledning att ändra straffskalan även för utpressning av normalgraden. Skälen för regeringens förslag För utpressning döms enligt 9 kap. 4 § den som genom olaga tvång förmår någon annan till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denne är. Sådant tvång är – som kommer att framgå av avsnitt 5.3.5 – bl.a. misshandel eller annat våld eller hot om brottslig gärning. Vid bedömande av om brottet ska vara att anse som grov utpressning ska särskilt beaktas om gärningen har innefattat våld av allvarligt slag eller har innefattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller som annars har varit av allvarligt slag eller om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Straffet för grov utpressning är fängelse i lägst ett och högst . Vad som ska gälla Vad som särskilt ska beaktas när det avgörs om ett brott ska utgöra grov utpressning är således bl.a. förekomsten vid gärningen av allvarliga former av våld eller hot. På samma sätt som är fallet vid rån är det här fråga om användning av våld eller hot om våld för uppnående av ett visst syfte, i detta fall en förmögenhetsöverföring. Visserligen torde hot om våld därvid vara något vanligare än verklig våldsutövning, men i sammanhanget ska beaktas att gärningsmannen inte sällan anspelningsvis utnyttjar ett våldskapital som kan vara upparbetat genom allvarlig brottslighet bedriven i organiserad form. Att grov utpressning – även på grund av samhällsfarlighet och organisering – utgör en brottstyp som bör föranleda straff på en relativt hög nivå står därmed klart. Redan på denna grund finns skäl att ifrågasätta om gällande straffnivå på ett rimligt sätt återspeglar det grova utpressningsbrottets allvar. Till detta kommer att starka proportionalitetsskäl gör sig gällande. Som framgått av avsnitt 5.3.2 föreslår regeringen i fråga om grov misshandel att minimistraffet höjs från fängelse till fängelse och . Mellan den brottstypen och grov utpressning föreligger bl.a. det sambandet att det i första hand torde vara grov misshandel som kommer i fråga som den allvarliga form av våld som kan föranleda att ett utpressningsbrott ska anses som grovt. Ett upprätthållande av proportionaliteten mellan dessa båda brottstyper fordrar därför att också minimistraffet för grov utpressning höjs på det sätt som enligt avsnitt 5.1 kan komma i fråga för brottstyper på den aktuella straffnivån, dvs. Något sådant skulle inte heller på ett avgörande sätt försämra proportionaliteten i förhållande till andra brottstyper. Så skulle minimistraffet för grov utpressning därmed även fortsättningsvis understiga miniminivån för t.ex. grovt övergrepp i rättssak och våldtäkt, som är allvarligare och för vilka är föreskrivet fängelse i lägst . Vidare skulle – med beaktande av de nivåhöjningar som föreslås längre fram i denna proposition – minimistraffet för grov utpressning alltjämt på ett lämpligt sätt överstiga minimistraffen för grovt olaga tvång och grovt olaga hot, som generellt sett får anses som något mindre allvarliga. Att den rådande ekvivalensen i förhållande till rån skulle komma att rubbas är däremot inte av beskaffenhet att påverka bedömningen. Av avsnitt 5.3.3 har framgått att rån av normalgraden i straffvärdehänseende tar sikte på handlande som kan vara av avsevärt mer skiftande karaktär än vad som är fallet med grov utpressning. Av detta följer att det våld eller hot om våld som kvalificerar en gärning som rån inte behöver vara av den allvarliga karaktär som fordras för att ett utpressningsbrott ska bedömas som grovt. Ett minimistraff för grov utpressning som överstiger miniminivån för rån är därför förenligt med principerna om proportionalitet och ekvivalens. Av det sagda följer därmed att minimistraffet för grov utpressning ska höjas från fängelse till fängelse och . Något underlag för den av önskade förändringen av straffskalan för utpressning av normalgraden finns inte i detta lagstiftningsärende. En särskild fråga om åtalsbegränsning I finns för flera kapitel bestämmelser om vad som gäller för åtal av de brott som behandlas i kapitlet. För vissa brottstyper uppställs därvid den begränsningen att – för det fall att målsäganden är närstående till gärningsmannen – åtal får väckas endast om målsäganden själv anger brottet till åtal. Om målsäganden inte gör det, får åklagaren bara väcka åtal om det är påkallat ur allmän synpunkt. Grov utpressning träffas av en i 9 kap. 12 § uppställd sådan åtalsbegränsningsregel. gäller dock att de grova svårhetsgraderna av vissa brott och även vissa brott av normalgraden uttryckligen har undantagits från samma regels tillämpning. Så uppställs det varken för grov stöld, grovt bedrägeri eller rån någon begränsning i åklagarens åtalsrätt. Att en sådan begränsning skulle gälla för grov utpressning – vars minimistraff aldrig understigit och överstiger vad som gäller för övriga nu nämnda brottstyper – är inte rimligt. Bestämmelsen ska därför ändras på så sätt att den från sin tillämpning uttryckligen undantar även grov utpressning. 2016/17:108 5.3.5 Regeringens förslag: Minimistraffet för grovt olaga tvång ska höjas från fängelse till fängelse . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag tvång är enligt 4 kap. 4 § att genom våld eller vissa slag av hot tvinga en annan person att göra, tåla eller underlåta något. straffbarhet förutsätts närmare bestämt att tvånget sker genom misshan- del eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning. kan emellertid också utövas genom hot att åtala eller ange annan för brott eller genom hot att lämna ett menligt meddelande om någon annan. vitt gäller de två senare kategorierna av hot förutsätts för straffansvar att tvånget är otillbörligt. Vid bedömning av om brottet ska utgöra grovt olaga tvång ska särskilt beaktas om gärningen har innefattat våld av allvarligt slag eller har inne- fattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller som annars har varit av allvarligt slag eller om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Straffet för grovt olaga tvång är fängelse i lägst och högst Vad som ska gälla I likhet med vad som är fallet med rån- och utpressningsbrott är det vid olaga tvång fråga om användning av våld eller hot om våld för att uppnå ett visst syfte. Även om utpressning är en kvalificerad form av olaga tvång och rån i sin tur en kvalifikation av utpressning, torde själva våldet eller hotet vid ett fall av grovt olaga tvång ofta vara lika allvarligt som i en rån- eller utpressningssituation. Vidare kan grovt olaga tvång – på samma sätt som konstaterats i fråga om grov utpressning – vara av betydande samhällsfarlighet, inte minst när gärningsmannen anspelar på våldskapital som kan vara upparbetat genom grov organiserad brottslig- Även grovt olaga tvång innefattar därmed angrepp på enskildas fys- iska integritet i sådan utsträckning och av sådan dignitet att en straffnivå- höjning framstår som påkallad i detta sammanhang. skäl är det dessutom angeläget att minimistraffet för brottstypen alltjämt på ett lämpligt sätt relaterar till minimistraffen för grov utpressning och När de senare föreslås bli höjda till fängelse och bör således även miniminivån för grovt olaga tvång an- En tillämpning av de principer som lagts fast i avsnitt 5.1 leder till att den straffnivåhöjning som kan komma i fråga för grovt olaga tvång är tre Med ett nytt minimistraff om fängelse kommer den befintliga relationen till grov utpressning och grov misshandel där- med att i allt väsentligt bibehållas. Visserligen sker en viss för- skjutning uppåt i förhållande till rån, vars minimistraff enligt vad som Prop. 2016/17:108 tidigare framgått ska bevaras vid fängelse . därigenom alltjämt med tillräcklig tydlighet att rån är en typiskt sett allvarligare brottstyp. Minimistraffet för grovt olaga tvång ska därför höjas från fängelse till fängelse . Regeringens förslag: Minimistraffet för grovt olaga hot ska höjas från fängelse till fängelse . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: förklarar sig uttryckli- gen tillstyrka förslaget. Övriga remissinstanser yttrar sig inte särskilt. Skälen för regeringens förslag hot är enligt 4 kap. 5 § att lyfta vapen mot någon annan eller annars hota med brottslig gärning på ett sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom. Vid bedömning av om brottet ska utgöra grovt olaga hot ska särskilt beaktas om hotet har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller annars varit av allvarligt slag eller om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. För grovt olaga hot döms till fängelse i lägst och högst . Vad som ska gälla Samtliga av de brottstyper som i avsnitt 5.3.3–5.3.5 föreslås få förhöjda minimistraff – grovt rån, grov utpressning och grovt olaga tvång – innefattar moment av hot om brottslig gärning. För regeringen står det klart att den uppvärdering av hotbrottslighet som detta ger uttryck för bör få genomslag också när allvarliga hot är att bedöma som isolerade gärningar. Till detta kommer att skälen för de insatser som görs för att förstärka effekten av straffmätningsreform inte gör sig mindre starkt gällande bara på den grunden att det våld som ett hot syftar på inte kommit att förverkligas. Tvärtom bör den nu föreslagna höjningen av minimistraffet för grov misshandel medföra en strängare syn också på grovt olaga hot, eftersom allvaret i ett hot bör ses ljuset av allvaret hos den våldshandling som det hotas med. Även straffskalan för grovt olaga hot ska därför skärpas. Det nya minimistraffet ska vara fängelse . En sådan höjning leder till att straffskalan för brottstypen även fortsättningsvis kommer att vara identisk med den som gäller för grovt olaga tvång som förhållandet till straffskalorna för grov utpressning och grov misshandel förblir i huvudsak oförändrat. 2016/17:108 5.3.7