prop · H403171 · 2017-04-11 00:00:00 — I begreppet synnerliga skäl ligger att möjligheten att göra undantag ska tillämpas med mycket stor försiktighet. Rätt att ta ut avgifter 5 § Kommuner och landsting får ta ut avgifter för tjänster och nyttigheter som de tillhandahåller. För tjänster eller nyttigheter som de är skyldiga att tillhandahålla får dock avgifter endast tas ut om det följer av lag eller annan författning. Av paragrafen framgår kommuners och landstings rätt att ta ut avgifter. 1993/94:188 s. 107 f.). I paragrafens första mening regleras att kommuner och landsting har rätt att ta ut avgifter för tjänster och nyttigheter de tillhandahåller. Kommuner och landsting får ta ut avgifter för alla typer av varor, tjänster, andra nyttigheter eller prestationer som tillhandahålls. innebär ingen skyldighet att ta ut avgifter. utgångspunkten är att kommuners och landstings medelsbehov ska täckas Av andra meningen framgår att det krävs stöd i lag eller annan författning för att kommuner och landsting ska få ta ut avgifter inom sådan verksamhet som de är skyldiga att tillhandahålla. avgifter inte får tas ut inom den s.k. obligatoriska verksamheten utan uttryckligt stöd i lag eller annan författning. Om det inom ramen för en specialreglerad, obligatorisk verksamhet finns utrymme för frivilliga uppgifter får dock avgifter för dessa tas ut utan krav på särskilt 2016/17:171 gymnasieskolan. Det förekommer specialreglerad verksamhet som inte innehåller obligatoriska uppgifter för kommuner och landsting, exempelvis i lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. För sådan verksamhet finns en möjlighet till avgiftsuttag om inget annat anges i de författningar som reglerar verksamheten. 6 § Kommuner och landsting får inte ta ut högre avgifter än som motsvarar kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som de tillhandahåller. I paragrafen regleras självkostnadsprincipen. huvudsakligen 8 kap. 3 c § KL (prop. 1993/94:188 s. 108). Självkostnadsprincipen innebär att kommuner och landsting inte får ta ut högre avgifter än som svarar mot kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som de tillhandahåller. Principen gäller som huvudregel för all verksamhet som kommuner och landsting bedriver vare sig det är fråga om frivillig eller specialreglerad verksamhet och är tillämplig såväl mot medlemmar som mot andra. Självkostnadsprincipen hänför sig dock till rätten att ta ut avgifter och är inte tillämplig på t.ex. enskilda affärsuppgörelser av kommersiell karaktär eller i fråga om förvaltning av egendom såsom överlåtelse eller upplåtelse av egendom 1993/94:188 s. Inte heller kommunernas och landstingens medelsförvaltning omfattas av självkostnadsprincipen, se 11 kap. 2 §. Om det inte finns några bestämmelser om grunderna för avgiftssättningen i en speciallag gäller den allmänna självkostnads- principen i kommunallagen. Finns det särskilda bestämmelser i speciallagstiftningen som reglerar avgiftsuttaget för viss verksamhet Som exempel kan nämnas 2 § lagen (2010:879) om allmännyttiga kommunala bostadsaktiebolag. också i 1 kap. 3 § i lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. Självkostnadsprincipen bör som huvudregel gälla oberoende av om verksamheten bedrivs i egen regi eller genom anlitande av utomstående Självkostnadsprincipen syftar på det totala avgiftsuttaget för en Kostnaderna i det enskilda fallet har således inte någon betydelse för tillämpningen av självkostnadsprincipen. kostnaderna för flera verksamheter läggas till grund för Omständigheter som kan ha betydelse för avgränsningen av vad som i självkostnadshänseende är en verksamhet är bl.a. i vad mån verksamheten omfattas av särskild lagstiftning, om den riktar sig till olika kategorier av medlemmar, om avgifterna bestäms kommun- eller landstingsövergripande – vilket bör vara huvudregeln – eller på annat sätt samt vilket organisatoriskt och driftsmässigt samband som råder mellan olika uppgifter. Rent allmänt kan sägas att i princip samtliga kostnader som vid en normal affärsmässig drift är motiverade från företagsekonomisk synpunkt bör kunna läggas till grund för självkostnadsberäkningen. relevanta direkta och indirekta kostnader som verksamheten ger upphov till ska ingå i en självkostnadsberäkning. Utöver externa kostnader och intäkter ska även alla relevanta interna eller kalkylerade poster tas med. 2016/17:171 Beroende på hur olika verksamheter är organiserade varierar det från fall till fall vilka kostnader som är externa eller interna eller om de kan betraktas som direkta eller indirekta. Om kommunen eller självt använder sig av verksamheten får värdet av sådana tjänster inte ligga till grund för avgiftsuttaget från Även kapitalkostnader ingår i självkostnaderna för en verksamhet. Kapitalkostnaderna består av avskrivningar på tillgångar och av ränta och får beräknas utifrån god redovisningssed. ofta på osäkra antaganden. Det är därför inte realistiskt att uppnå en fullständig överensstämmelse mellan faktiska kostnader och intäkter. överuttag av avgifter bör därför kunna godtas så länge avgifterna inte väsentligen överstiger självkostnaderna för verksamheten. avgiftsuttaget bör emellertid inte få överstiga de totala kostnaderna för verksamheten (prop. 1993/94:188 s. 86). kommun eller ett landsting tidigare skattesubventionerat viss verksamhet och haft en lägre avgiftsfinansieringsgrad, kan detta inte senare kompenseras genom högre avgiftsuttag. En fördelning av avgiftsuttaget mellan olika abonnenter eller konsumenter får inte stå i strid med likställighetsprincipen i 3 §. Likställighetsprincipen kan i fråga om fördelning av avgifter allmänt sägas innebära att lika avgift ska utgå för lika prestation och att medlemmar som befinner sig i motsvarande läge ska betala samma 7 § Kommuner och landsting får driva näringsverksamhet, om den drivs utan vinstsyfte och syftar till att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar eller tjänster åt medlemmarna. I paragrafen regleras förutsättningarna för kommuner och landsting att Paragrafen motsvarar huvudsakligen 2 kap. 7 § KL (prop. 1990/91:117 s. 151 f.). Paragrafen reglerar kommunernas och landstingens befogenheter att Bestämmelsen innebär att en kommun eller ett landsting inte får driva företag som har till syfte att ge kommunen eller en ekonomisk vinst. Något absolut förbud mot vinst i en verksamhet finns dock inte. I vilken utsträckning verksamheten får ge överskott och hur detta ska användas får bedömas med tillämpning av självkostnadsprincipen (bet. 2002/03:KU21 s. 7). näringsverksamhet som kommunerna och landstingen får bedriva ska vara att tillhandahålla en anläggning eller tjänst till de egna Bestämmelsen utgör dock inget hinder mot att anläggningarna eller tjänsterna i praktiken också utnyttjas av andra än Vidare är det inget som hindrar att kommunerna och landstingen bildar egna interna företag som enbart betjänar kommunen eller , t.ex. ett internt städbolag. De områden där kommunerna och landstingen har rätt att engagera sig i näringsverksamhet kallas allmänt för sedvanlig 2016/17:171 affärsverksamhet. Tyngdpunkten ligger ofta i att tillhandahålla kollektiva anläggningar eller anordningar av olika slag. Åtskilliga verksamheter kan hänföras till kommunikationsväsendet. Exempel på sedvanlig affärsverksamhet är reningsverk, gas- och värmeverk, kollektivtrafik och fritidsanläggningar. Flera av de verksamheter som kan hänföras till sedvanlig affärsverksamhet fullgör åligganden enligt speciallagstiftning, t.ex. i lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster. Näringsverksamhet som inte kan anses utgöra sedvanlig affärsverksamhet benämns i det kommunalrättsliga sammanhanget som det egentliga näringslivet. Inom denna sektor får kommunerna och landstingen inte driva verksamhet eller göra ingripanden annat än under mycket speciella förhållanden, se 8 §. Här bör också bestämmelserna om konkurrensbegränsande offentlig säljverksamhet i 3 kap. 27–32 §§ konkurrenslagen (2008:579) uppmärksammas. Dessa bestämmelser innebär att förfaranden i en verksamhet kan förbjudas. Stöd till andra näringsverksamheter 8 § Kommuner och landsting får genomföra åtgärder för att allmänt främja näringslivet i kommunen eller . Individuellt inriktat stöd till enskilda näringsidkare får lämnas endast om det finns synnerliga skäl för det. I paragrafen regleras förutsättningarna för kommuner och landsting att främja näringslivet. Paragrafen motsvarar 2 kap. 8 § KL (prop. 1990/91:117 s. 151 f.). I första stycket regleras att kommuner och landsting får genomföra åtgärder som allmänt främjar näringslivet i kommunen eller . En allmänt näringsfrämjande åtgärd kan vara att tillhandahålla mark eller teknisk service till företag. Småföretags behov av lokaler kan tillgodoses under förutsättning att verksamheten inriktas på företagarkollektivet i allmänhet. Även engagemang i utställningar, mässor och annan kollektiv marknadsföring kan tillåtas. Individuellt anpassad lokalhållning åt enstaka industriföretag faller dock utanför kommuners och landstings befogenheter (prop. 1990/91:117 s. 152). Av andra stycket framgår att kommunala ingripanden som innebär individuellt inriktat stöd endast tillåts om det finns synnerliga skäl för det. Om det egentliga näringslivet inte levererar service inom ett visst serviceområde som normalt inte ankommer på kommun eller landsting, kan det finnas ett rättsligt utrymme för kommunala åtgärder som annars skulle betraktas som otillåtna. Om servicenivån sjunker klart under det acceptabla kan kommunen ha rätt att lämna ekonomiskt stöd till enskilda näringsidkare för att garantera en viss minimistandard av kommersiell service till hushållen. Allmänt sett gäller en restriktiv syn på kommunala stödinsatser gentemot enskilda företag. När det gäller avgränsningen av tillåtna insatser måste dock rättstillämpningen kunna anpassas till samhällsutvecklingen (prop. 1990/91:117 s. 153). I sammanhanget bör uppmärksammas att möjligheterna att ge stöd till enskild näringsverksamhet påverkas av statstödsregler (se t.ex. SOU 2015:24 s. 377–435). 9 § Bestämmelser om kommunernas och landstingens angelägenheter finns även i lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter och i annan lag eller annan författning. I paragrafen upplyses om att det på vissa områden finns särskilda bestämmelser om kommunernas och landstingens befogenheter och skyldigheter. Paragrafen motsvarar delvis 2 kap. 4 § och 3 kap. 11 § KL (prop.1990/91:117 s. 150, prop. 1990/91:117 s. 153 och prop. Paragrafen informerar om att det finns andra författningar som är betydelsefulla för de kommunala angelägenheterna och upplyser särskilt om lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. På ett stort antal verksamhetsområden finns det i lag eller annan författning bestämmelser om befogenhet och skyldighet för kommuner och landsting att bedriva viss verksamhet. Sådana bestämmelser kan även innehålla reglering av hur verksamheten ska bedrivas eller undantag från de allmänna principerna för verksamhet. Exempel på reglering av sådana verksamhetsområden är skollagen (2010:800), socialtjänstlagen (2001:453) och hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Kommunernas och landstingens organisation och verksamhetsformer Detta kapitel utgör en katalog över kommunala organ och verksamhetsformer. De materiella bestämmelserna om de olika organen och verksamhetsformerna finns i allt väsentligt i de följande kapitlen eller andra författningar. 1 § I varje kommun och i varje landsting finns det en beslutande församling, ett fullmäktige. I paragrafen regleras att den beslutande församlingen i kommuner och landsting ska benämnas fullmäktige. Paragrafen motsvarar i huvudsak 3 kap. 1 § KL (prop. 1990/91:117 s. 154). I lagen används fullmäktige som gemensam beteckning på kommunfullmäktige och . I lagen (2010:630) om regionalt utvecklingsansvar i vissa län finns bestämmelser om att vissa landsting samt får beteckna fullmäktige och styrelsen som regionfullmäktige och , se 14 §. 2 § Fullmäktige får inrätta fullmäktigeberedningar för beredning av ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden som ska avgöras av fullmäktige. I paragrafen regleras fullmäktiges möjlighet att inrätta full- Paragrafen motsvarar i huvudsak 3 kap. 7 § första stycket KL (prop. 1990/91:117 s. 156 f. och prop. 2001/02:80 s. 136). 2016/17:171 Av paragrafen följer att fullmäktige får tillsätta beredningar som bereder ärenden som ska avgöras av fullmäktige. Om en fullmäktigeberedning berett ett ärende ska både den nämnd vars verksamhetsområde ärendet berör och styrelsen ges tillfälle att yttra sig, se 5 kap. 27 och 28 §§. Det ankommer på fullmäktige att fatta närmare beslut om beredningarnas uppgifter och arbetsformer. En fullmäktigeberedning kan ges en annan benämning. Styrelsen och övriga nämnder 3 § Fullmäktige ska tillsätta en styrelse. I paragrafen anges att kommuner och landsting ska ha en styrelse. Paragrafen motsvarar huvudsakligen 3 kap. 2 § KL (prop. 1990/91:117 s. 154). Rubriken närmast före paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I lagen används styrelse som gemensam beteckning på kommunstyrelse och landstingsstyrelse. När ordet nämnd används i lagtexten innefattas såväl styrelsen som de övriga nämnder som en kommun eller ett landsting har inrättat. Vissa bestämmelser gäller enbart för styrelsen, t.ex. 6 kap. 1 och 8–13 §§, vilket framgår av att begreppet styrelse då används. 4 § Fullmäktige ska tillsätta de nämnder som utöver styrelsen behövs för att fullgöra kommunens eller uppgifter enligt lag eller annan författning och för övrig verksamhet. I paragrafen regleras att fullmäktige ska tillsätta de nämnder som behövs för att fullgöra kommunens eller uppgifter. motsvarar huvudsakligen 3 kap. 3 § KL (prop. 1990/91:117 s. 155). begreppet uppgifter avses både sådana uppgifter som handlar om specialreglerad obligatorisk verksamhet och oreglerad frivillig verksamhetsområden och inbördes förhållande framgår av 6 kap. 2 §. 5 § Fullmäktige får bestämma att en nämnd ska ha ett eller flera utskott. Om fullmäktige inte har bestämt något om utskott, får nämnden själv bestämma att utskott ska finnas. En nämnd får tillsätta de nämndberedningar som behövs. I paragrafen regleras nämnders utskott och nämndberedningar. 6 kap. 20 § KL (prop. 1990/91:117 s. 200). Av första stycket framgår att fullmäktige får bestämma att nämnderna ska ha ett eller flera utskott. Begreppet utskott har reserverats för sådana organ inom nämnderna som är politiskt sammansatta. Enligt 6 kap. 37 § kan beslutanderätt delegeras till ett utskott. Andra stycket innebär att både fullmäktige och nämnderna kan besluta om att inrätta utskott. Nämnderna har dock bara rätt att besluta om utskott om fullmäktige inte har gjort det. Om fullmäktige i ett reglemente beslutat om att en nämnd ska ha ett eller flera utskott kan nämnden inte avskaffa ett sådant utskott eller besluta om att inrätta ytterligare utskott. 2016/17:171 Detsamma gäller även om fullmäktige bestämt vilka uppgifter ett utskott Det är dock endast nämnden som kan delegera beslutanderätt till ett utskott enligt 6 kap. 37 §. Av tredje stycket framgår att nämnder får tillsätta nämndberedningar för beredning av sina ärenden. En nämndberedning har enbart en beredande funktion och till skillnad från vad som gäller utskott kan någon beslutanderätt inte delegeras till den. Partssammansatta organ och självförvaltningsorgan 6 § Kommuner och landsting får inrätta partssammansatta organ som inom en nämnds verksamhetsområde ska svara för beredning, förvaltning och verkställighet av de ärenden som fullmäktige har bestämt. I paragrafen finns en upplysning om att kommuner och landsting får inrätta partssammansatta organ. organ finns i 7 kap. 7 § Kommuner och landsting får besluta att en nämnd får uppdra åt ett självförvaltningsorgan under nämnden att helt eller delvis sköta driften av en viss anläggning eller en viss institution. I paragrafen finns en upplysning om att kommuner och landsting får besluta att en nämnd får uppdra åt ett självförvaltningsorgan att helt eller delvis sköta driften av en viss anläggning eller en viss institution. att det ska röra sig om en viss anläggning eller institution måste verksamheten vara klart avgränsad, exempelvis en skola, ett fritidshem Ett sådant organ kan därför inte ta över driften av flera anläggningar eller institutioner i t.ex. en viss del av en kommun. Bestämmelser om självförvaltningsorgan finns i 8 kap. 8 § Kommuner och landsting får bilda kommunalförbund och lämna över skötseln av kommunala angelägenheter till sådana förbund. I paragrafen anges att kommuner och landsting får bilda Paragrafen motsvarar i huvudsak 3 kap. 20 § första stycket KL (prop. 1996/97:105 s. 99). Paragrafen har placerats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen ges kommuner och landsting en möjlighet att lämna över vården av kommunala angelägenheter till kommunalförbund. är möjlig mellan kommuner, mellan landsting och mellan kommuner och Ett kommunalförbund är en fristående offentligrättslig juridisk Om en angelägenhet lämnats över till ett kommunalförbund blir förbundet huvudman för en sådan angelägenhet. överlämnar till förbundet faller efter överlämnandet utanför deras egna En uppgift som lämnas över till ett kommunalförbund behöver inte vara gemensam för medlemmarna. landsting kan samverka i ett kommunalförbund om verksamheter som åligger dem var för sig. Ett kommunalförbund får ha hand om hela 2016/17:171 verksamheter eller geografiskt, funktionellt eller på annat sätt avgränsade uppgifter. Det är dock inte möjligt att överlämna föreskriftsrätt till ett kommunalförbund (HFD 2013 ref. 80). Bestämmelser om kommunal- förbund finns i 9 kap. 9 § Kommuner och landsting får besluta att en nämnd ska vara gemensam med en annan kommun eller ett annat landsting. I paragrafen finns en upplysning om att kommuner och landsting får inrätta gemensamma nämnder med en annan kommun eller ett annat landsting. Paragrafen har placerats i enlighet med Lagrådets förslag. Bestämmelser om gemensam nämnd finns i 9 kap. 10 § Kommuner och landsting ska utse revisorer för granskning av den kommunala verksamheten. I paragrafen finns en upplysning om att kommuner och landsting ska utse revisorer för granskning av den kommunala verksamheten. Paragrafen motsvarar delvis 3 kap. 8 § KL (prop. 1990/91:117 s. 157). Paragrafen har placerats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 11. Bestämmelser om utseende och val av revisorer finns i 10 och 12 kap. Kommunala bolag, stiftelser och föreningar 11 § Kommuner och landsting får, med de begränsningar som framgår av lag, överlämna skötseln av kommunala angelägenheter till kommunala bolag, stiftelser och föreningar. I paragrafen finns en upplysning om att kommuner och landsting får överlämna skötseln av kommunala angelägenheter till kommunala bolag, stiftelser och föreningar. Paragrafen har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Bestämmelser om kommunala bolag, stiftelser och föreningar finns i 10 kap. Där framgår också vilka begränsningar som finns för att lämna över kommunala angelägenheter. Även i speciallagstiftning finns reglering om överlämnande av verksamhet t.ex. 2 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453) och 15 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). 12 § Kommuner och landsting får, med de begränsningar som framgår av lag, överlämna skötseln av kommunala angelägenheter till privata utförare. I paragrafen finns en upplysning om att kommuner och landsting får överlämna skötseln av kommunala angelägenheter till privata utförare. Paragrafen har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. finns i 10 kap. Där framgår också för att lämna över kommunala Även i speciallagstiftning finns reglering om Prop. 2016/17:171 överlämnande av verksamhet t.ex. 2 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453) och 15 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Bestämmelser om krig eller krigsfara och extraordinära händelser i fredstid 13 § Bestämmelser om den kommunala organisationen under krig eller krigsfara finns i lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvaltnings- myndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. Bestämmelser om kommuners och landstings organisation och befogenheter vid extraordinära händelser i fredstid finns i lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. I paragrafen finns en upplysning om att bestämmelser om den kommunala organisationen vid krig eller krigsfara och extraordinära händelser i fredstid finns i andra lagar. Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 kap. 3 § andra och tredje styckena KL (prop. 1990/91:117 s. 147). Bestämmelser om beteckningen regionfullmäktige och region- styrelsen 14 § Bestämmelser om att vissa landsting samt får beteckna fullmäktige och styrelsen som regionfullmäktige och finns i lagen (2010:630) om regionalt utvecklingsansvar i vissa län. I paragrafen finns en upplysning om att vissa landsting samt får beteckna fullmäktige och styrelsen som regionfullmäktige och . Dessa bestämmelser finns i lagen (2010:630) om regionalt utvecklingsansvar i vissa län. Detta kapitel innehåller bestämmelser om de förtroendevalda, partistöd och politiska sekreterare. Kapitlet bygger på nuvarande 4 kap. KL. Bestämmelser om rösträtt vid val till kommun- och återfinns i 1 kap., se avsnitt 14.1. Bestämmelserna om valbarhet för anställd som har en ledande ställning bland personalen samt valbarhet för förvaltningschef finns i 7 kap. Anställda. Slutligen finns bestämmelserna om förtroendevalda i gemensam nämnd och kommunalförbund i 9 kap. Till kapitlet förs bestämmelserna om partistöd som finns i nuvarande 2 kap. KL, se avsnitt 14.1. Även reglerna om politiska sekreterare placeras i detta kapitel. 1 § Med förtroendevalda avses i denna lag ledamöter och ersättare i fullmäktige, nämnder och fullmäktigeberedningar, de som fullgör förtroendeuppdrag som anges i 2 § första stycket samt revisorer. 2016/17:171 Med förtroendevalda avses också ledamöter och ersättare i den beslutande församlingen, förbundsstyrelsen eller någon annan nämnd, de beslutande församlingarnas beredningar samt revisorer i ett kommunalförbund. I paragrafen anges lagens definition av förtroendevalda. 1990/91:117 s. 164, 2005/06:55 s. 54). Övervägandena finns i avsnitt 7.1.1. I första stycket anges att med förtroendevalda avses ledamöter och ersättare i fullmäktige, nämnder och sådana beredningar som fullmäktige Hit räknas också de som fullgör förtroendeuppdrag på heltid eller betydande del av heltid och som ska benämnas bl.a. kommunal- och landstingsråd enligt 2 § samt revisorerna. Förtroendevalda är att anse som förtroendevalda även vid uppdrag i ett utskott inom en nämnd eller vid deltagande i utredningskommittéer, projektgrupper och arbetsgrupper som utgör en direkt följd av ett uppdrag som ledamot eller ersättare i en Av andra stycket framgår att ledamöter och ersättare i ett kommunalförbunds beslutande församling eller den församlingens beredningar, styrelse, annan nämnd samt kommunalförbundets revisorer är förtroendevalda i kommunallagens mening. Personer som innehar uppdrag i andra kommunala juridiska personer än själva kommunen eller eller ett kommunalförbund omfattas inte av bestämmelsens definition av förtroendevalda. på sådana uppdrag kan vara en styrelseledamot i ett kommunalt aktiebolag eller en kommunalt utsedd representant i ett statligt organ, t.ex. en nämndeman. 2 § Den som inom kommunen eller fullgör ett förtroendeuppdrag på heltid eller betydande del av heltid ska ha benämningen kommunalråd, borgarråd, landstingsråd, oppositionsråd eller en annan benämning som fullmäktige En sådan förtroendevald får tidigast väljas av fullmäktige vid första sammanträdet efter det att val av fullmäktige har hållits i hela landet. I paragrafen anges lagens definition av kommunal- och landstingsråd eller motsvarande samt när sådana förtroendevalda får väljas. första stycke motsvarar huvudsakligen 4 kap. 1 § tredje stycket KL och andra stycket motsvarar delvis 4 kap. 24 § andra stycket första meningen KL (prop.