prop · H403116 · 2017-02-28 00:00:00 — I betonade dåtidens kulturutredning särskilt att industriarvet krävde samlade insatser av flera samhällssektorer (SOU 1995:84). fick även i uppdrag att arbeta särskilt med landets industriminnen . Som en särskild statlig satsning på det industriella kulturarvet tillsattes sedan en operativ delegation för industrisamhällets kulturarv. Delegationen var verksam . I samverkan med berörda myndigheter och institutioner för- delades det projektmedel och anordnades olika aktiviteter för att sprida erfarenheter och kunskap om industriarvet (se SOU 2002:67). En lång rad projekt och satsningar runt om i landet kom att initieras inom denna ram. Utgångspunkten för satsningen hade formulerats i betänkandet Frågor till det industriella samhället (SOU 1999:18). Avstamp tas där just i idén att ett industrialismens samhälle höll på att efterträdas av något nytt. Utredningens resonemang är intressanta eftersom de tydligt uttrycker värdet av det nya samlade och breddade kulturarvsperspektivet, i detta fall för att åstadkomma en önskvärd helhetssyn på industrisamhällets komplexa kulturella arv. förhåller de sig med en påtaglig re- flexivitet till själva kulturarvsbegreppet. Kulturarvet uppfattas av utred- ningen som ”ett speciellt perspektiv som anläggs på verkligheten” och det konstateras att när det ”anläggs på en företeelse händer det något med den” (SOU 1999:18 s. 11). I linje med utredningens eget resonemang kan vi , med ett visst tidsavstånd, konstatera att det perspektiv som då anlades på historien var en del i skapandet av just föreställningen om ett avslutat industrisamhälle, men också att frågorna om industrisamhällets kulturarv – ”vardagens, den stora skalans, landskapets och tätortens kul- turarv” – i sin tur också var produktiva i uppkomsten av ett nutida, öpp- nare kulturarvsbegrepp inom kulturpolitiken. Urvalen och de bortträngda berättelserna fördes en intensiv diskussion om det etablerade kulturarvsbegreppet (se t.ex. prop. 1996/97:3 avsnitt 14). Företrädare för kulturarvets professioner och engagerade forskare disku- terade begreppets användbarhet och innebörd ur flera perspektiv. Bland annat ifrågasattes om inte begreppet i sig förde med sig rester av en tidi- gare nationalistisk historiesyn som t.ex. präglats av idéer om assimilering och exotifiering av det samiska folket. Svårigheter lyftes fram med att använda det utan att förutsätta just de gränsdragningar mellan grupper och företeelser som man sade sig vilja ifrågasätta. En fråga som kom att bli viktig i dessa diskussioner var huruvida kulturarvs- begreppet, som det användes inom kulturpolitiken, gavs en inneboende koppling till det önskvärda eller det uppbyggliga. Exempel på problema- tiska eller skambelagda historiska företeelser lyftes fram i ljuset och det påpekades att man borde använda kulturarvsbegreppet neutralt i förhål- lande till bra och dåligt, önskvärt eller avskyvärt. Reflektioner kring liknande teman tog sig också uttryck i att det starta- des konkret verksamhet för att lyfta fram bortträngda berättelser och delar av historien som vittnar om våld och förtryck. Ett exempel på det var Svåra saker, en vandringsutställning som ville lyfta fram föremål som förknippas med sorg och obehag, intolerans och utsatthet. Syftet var bl.a. att granska vad museerna väljer att samla på och ställa ut och hur deras dokumentation styr bilden av historien. Utställningen involverade ett stort antal svenska museer och producerades av Riksutställningar i samarbete med vid . De diskus- sioner som initierades runt om i landet under dessa år var bl.a. viktiga för att lyfta fram nya perspektiv på kulturarvsbegreppet och på urvals- frågorna. I senare diskussioner om värdering och urval inom museisek- torn har mycket av detta kommit att bli givna utgångspunkter. Ett uppmärksammat exempel på hur frågor om minnet av våld och för- tryck tog sig politiskt uttryck var det arbete som ledde fram till inrättan- det av Forum för levande historia. Efter en rapport om att svenska ungdomar hade bristande kunskaper om förintelsen initierades en bred informationsinsats av regeringen kallad Levande historia. Denna perma- nentades sedermera. Efter att anslutit sig till den s.k. Stock- holmsdeklarationen om att stödja minneshållande, undervisning och studier av förintelsen, togs 2001 beslut om att inrätta en särskild myndig- het, Forum för levande historia, med ett sådant uppdrag. Med andra utgångspunkter har också en allt mer reflekterande och mångfacetterad diskussion om värdering och urval kommit att föras inom flera kulturarvssektorer . Kulturhistoriska värden har t.ex. inom kulturmiljöområdet kommit att bedömas med modeller som utgår från både kunskapsvärde, upplevelsevärde och bruksvärde. I takt med att idéer om sådant som autenticitet och represen- tativitet har problematiserats har också dessa diskussioner blivit mer komplexa. Det har även kommit att ställas nya och ökade krav på argu- ment för kulturhistoriska värden i relation till andra samhällsintressen. har mot denna bakgrund drivit utvecklingsprojekt med syfte att tydliggöra, stärka och nyansera arbetsprocessen kring kulturhistorisk värdering och urval. Samlingar, föremålsvård och digitalisering I och med övergången till digital teknik har verksam- hetsförutsättningarna i grunden förändrats inom de olika minnesinsti- tutionerna. Arkiven och biblioteken har t.ex. ställts inför stora utman- ingar med digitalt bevarande och har kunnat digitalisera unikt kultur- arvsmaterial. Även kulturmiljövården har förändrats genom tillgången till digitala register- och informationssystem. Utvecklingen har öppnat upp oanade möjligheter att tillgängliggöra information och att möta publik på nya interaktiva arenor. Många svåra frågor har också upp- kommit kring kostnader för digitalisering, hur digitala dokument kan spridas med hänsyn till upphovsrätt och enskildas integritet, och hur de tekniska formatens korta livslängd ska hanteras i ett bevarande- perspektiv. Parallellt med detta finns naturligtvis de stora fysiska sam- lingarna, som även fortsatt är många institutioners kärna, kvar och kräver minst lika mycket tid och resurser som . Vårdbehov och växande samlingar har inte sällan präglat diskussionen i denna del . Satsningar på gemensamma lösningar för att komma tillrätta med situationen vad gäller magasinering och vård av föremål har också genomförts . Ett exempel som redan nämnts är den gemensamma magasinslösningen Svensk Mu- seitjänst i . Ett annat exempel är Stiftelsen i . beslutade regeringen att bilda denna stiftelse för vård och konservering av museiföremål, böcker och arkivalier. Verksamheten bedrivs fortfarande med i huvudsak samma inriktning och fokuserar på områden som pappers- och metallkonservering samt digital bildbehand- ling. Arbetet utförs på uppdrag av de centrala, statliga kultur- arvsinstitutionerna. För samlingsvården har även de stora sysselsättningssatsningar som genomförts varit mycket viktiga. Ett av de problem- områden som 1990-talets museiutredning identifierade var vård- och konserveringsbehoven vid museerna (se SOU 1994:51). Utredningen föreslog också en räddningsaktion för kulturarvet. Åren 1995–1997 ge- nomfördes mot denna bakgrund en stor sysselsättningsinriktad satsning fokuserad på registrering, dokumentation, vård, konservering och maga- sinering av föremålssamlingar vid statliga och kommunala museer, arkiv, hembygdsföreningar och hemslöjdsföreningar, det s.k. . Insatsen ansågs lyckad och en liknande satsning, , kom –2009 också att genomföras. Även detta var en sysselsättningsåtgärd med syfte att tillgängliggöra kulturarvet. Enligt den slutliga utvärderingen (skriftserie, 2010:1) var utfallet även över förväntan. Insatserna sysselsatte över 1 000 personer och av dessa var nära hälften långtidsarbetslösa innan de anställdes. Inom ramen för kom också viktigt digitaliserings- arbete att utföras. En mycket stor mängd föremål, arkivalier, böcker, filmer, foton och annat material gjordes digitalt tillgängliga. Även i öv- rigt finns många exempel på viktiga insatser på det digitala området som successivt kommit att bli en del av kärnverksamheten vid institutionerna . Det gäller både digitalisering av befintliga samlingar och omhändertagande av ursprungsdigitalt material. har t.ex. satsat stora resurser både på robotinsamling av svenskt webbmaterial och på mottagandet av digitala pliktleverenser. Inom det audiovisuella området har genomfört stora insatser för digitalisering och återutgivning av svensk film på film- bas. De s.k. referensbanden för rikssändningar i och digitaliserades av Statens ljud- och bildarkiv (inordnat i Kungl. Genom en särskild tilldelning av medel från rundradiokontot har , och Sveri- ges Utbildningsradio kunnat tillgängliggöra mer av sina omfattande pro- gramarkiv via internet. På arkivområdet har bl.a. mycket stora mängder folkbokföringsmaterial kommit att tillgängliggöras för släktforskare och andra intresserade. Museerna å sin sida har kunnat skapa digitala kataloger och register som också innefattar avbildningar av ob- jekt i samlingarna. 2016/17:116 Även på digitaliseringsområdet har insatser gjorts för att samla resurserna och öka samarbetet mellan myndigheter och institutioner. Bland annat har storskaliga digitaliserings- verksamhet Mediakonverteringscentrum i kunnat utnyttjas även av andra aktörer, t.ex. Kungl. antogs en nationell strategi för digitalisering, digitalt bevarande och digitalt tillgängliggörande av kulturarvsmaterial och kulturarvsinfor- mation. I samband med det skapades också det nationella samordnings- sekretariatet Digisam, placerat vid . Digisam består av repre- sentanter för arkiv, bibliotek, museer och kulturmiljöområdet. Syftet var att hitta samordningsvinster och koordinera det digitala arbetet inom de olika kulturarvssektorerna. 5 Ny inriktning för kulturarvspolitiken har kulturarvsfrågorna fått en ny aktualitet och betydelse mot bak- grund av flera olika och delvis samverkande samhällsprocesser. I det följande beskrivs en ny inriktning för kulturarvspolitiken. Utgångspunkt- en är just de utmaningar och möjligheter som de senaste decenniernas förändringar har medfört (se vidare avsnitt 5.1). Den nya inriktningen för kulturarvspolitiken bygger på en fördjupad beskrivning av hur kultur- arvsområdet bör förstås och vilka värden dess verksamheter kan bidra till. Dessa aspekter beskrivs nedan i separata avsnitt. Regeringens bedömning är, för det första, att politiken bör utgå från en förståelse av kulturarvet som i högre utsträckning än tidigare är öppen för olika perspektiv och förhållningssätt (se 5.2). Vidare att kulturarvets många olika potentiella värden och möjliga betydelser bör bejakas, utan att företräde lämnas för någon av dessa. Olika bruk av kulturarvet besk- rivs nedan (se 5.3). I ett sista avsnitt formuleras övergripande priorite- ringar som vägleder förnyelsen av den statliga kulturarvspolitiken (se avsnitt 5.4). Bedömningar och förslag som lämnas i propositionens öv- riga avsnitt bygger på dessa prioriteringar. 5.1 Samhällsomvandlingar och nya utmaningar I har en snabb samhällsomvandling skett under till följd av förändringar i näringsstruktur och demo- grafi samt genom digitaliseringen av allt fler verksamheter. Detta har också påverkat samhällets historiebruk och kulturarvets ställ- ning. Av den historiska återblick som tidigare redovisats (se avsnitt 4) framgår att flera samhällsförändringar med långtgående konsekvenser skett under träffade en snabb omstrukturering av ekonomi och samhällsliv i takt med övergripande trender som globalisering, urbanisering, digitalisering och Dessa processer har under det senaste årtiondet fortsatt i accelererande takt med viktiga ekonomiska, sociala och identitets- mässiga konsekvenser på många håll. En del av dessa effekter är all- männa för stora delar av världen, andra är mer specifika för . Förändringarna påverkar också kulturarvets ställning i samhällslivet och skapar specifika möjligheter och utmaningar för dess framtida förvalt- ning. I takt med den globaliserade ekonomins utveckling har en förändring i många länder skett bort från en industriellt baserad produktion och mot ett mer utpräglat tjänstesamhälle. Parallellt med detta har en tidigare inledd urbanisering tagit ny fart i takt med att många söker sig till orter där högskolor och en ny kunskapsintensiv industri etableras. Dessa ten- denser har haft långtgående konsekvenser även på ett kulturellt plan. I och med digitaliseringens allt större inflytande över arbetsliv, utbildning och kultur, har även nya sätt att kommunicera och nya förhållningssätt till kunskapsproduktion uppstått som påverkat både kultursyn och kultur- arvsbruk. Den ekonomiska omvandlingen har i varit särskilt märkbar i mindre städer och på orter där tidigare dominerande industrier och ibland hela näringar försvunnit. I fall då dessa förändringar medfört socio- ekonomiska problem har de kunnat leda till motstånd mot samhällsut- vecklingen och ibland mot nya kulturella uttryck, en utveckling som i viss mån speglar vad som skedde när det tidigare jordbrukssamhället började omvandlas. Mer positivt kan det noteras att det är just på mindre orter som många kulturprojekt bidragit till utveckling, bl.a. genom att de tillgångar som kulturarvet erbjuder utnyttjas för ny ekono- misk verksamhet. Även i de expanderande storstäderna har näringsstruktur och sociala förhållanden förändrats starkt . Utvecklingskraften i storstadsregionerna har varit stark och den ekonomiska dynamiken har fört med sig växtvärk, vilket bl.a. skapat ett om- vandlingstryck på både naturmiljön och den byggda miljön. Friktion har ofta skapats kring de senaste årtiondenas tidstypiska förtätningsprojekt för nya bostäder och kring större infrastrukturinvesteringar. I huvudsak har dock äldre miljöer och byggnader i städerna kunnat anpassas och användas för nya behov. Även om kulturarvet ibland kunnat framställas som ett hinder i byggprocesser, har det numera allt oftare fått en dyna- misk roll i en expanderande postindustriell ekonomi mer inriktad på tjänsteproduktion. över märks framför allt i städerna en tilltagande socioe- konomisk segregation som på många sätt kommit att prägla diskussion- erna också om kulturarvet. En tilltagande gentrifiering av gamla stads- kärnor och en ökad koncentration av låg- respektive höginkomsttagare i separata förortsområden, har fungerat som ömsesidigt förstärkande tendenser. Under hela den aktuella perioden har också en stor arbetskrafts- och flyktinginvandring bidragit till en upple- velse av ökad kulturell heterogenitet i befolkningen. Den skiktande kraf- ten i den socioekonomiska segregationen har förstärkts av att den geogra- fiska uppdelningen i staden ofta samvarierar med invånarnas bakgrund. Att det i ett sådant läge även skapats en ökande skillnad i samhällssyn och kulturella referenser, identitetsmässiga vi och dem, är inte förvån- ande. Tyvärr kan en ökande uppdelning i samhället iakttas, där grupper kommit att ställas mot varandra, inte sällan med hänvisning till skilda kulturella erfarenheter. Oron och motsättningarna förstärks i ett medieklimat där terrorism och väpnade konflikter har haft en fram- trädande roll, och där hotbilder knyts till olika samhällsgrupper och kul- turuttryck. Den pågående polariseringen bygger inte på givna identiteter, utan olika aktörer använder aktivt bl.a. det förflutna för att befästa olika gruppers särart. Den tankefigur som är styrande för dessa historiebruk är att olika kulturarv på ett inneboende sätt hör till, intresse- rar eller bara kan förstås av avgränsade etniska eller kulturella grupper. Nya historiebruk och ett starkt ideellt engagemang De övergripande utvecklingsprocesserna under har skapat ett starkt förändringstryck i samhället. I anslutning till det har historiebruket och kulturarvets användning förändrats på många sätt. Att kulturarv används i olika mer eller mindre instrumentella syften är i sig inget nytt, utan som visats i föregående avsnitt har det alltid varit knutet till olika försök att främja specifika målsättningar. Uppkomsten av själva idén om ett samlat kulturarvsområde måste ses i sammanhang med de tidiga kulturpolitiska ambitionerna och försöken att infoga äldre tiders kulturuttryck i ett expanderande välfärdssamhälle (se ovan avsnitt 4.4). Det förflutna och dess spår i form av materiella och immateriella arv har , i högre utsträckning än tidigare, kommit att tas i anspråk för att främja både ekonomisk tillväxt och en miljömässigt hållbar samhälls- utveckling. Kulturturismen har varit en expanderande sektor och är det typiska exemplet på hur kulturarvet kan bidra till reg- ional utveckling och ekonomisk tillväxt; ett annat exempel är den ökning som kan iakttas av historiskt baserade upplevelseaktiviteter av olika slag. Omvandling av befintliga byggnader och bruk av äldre föremål är ty- piska exempel på hur kulturarvspraktiker kan bidra till hållbarhet. Ett ökat intresse för återbruk och traditionella hantverkstekniker inom ramen för formgivning och design pekar också i denna riktning. Det är påtagligt hur stort det ideella engagemanget är för att bevara och utveckla kulturarvet. Hembygdsföreningar, arbetslivsmuseer, vän- föreningar och liknande verksamheter lockar fortsatt stora grupper. Anta- let personer som på ett eller annat sätt deltar ideellt inom kultur- arvssektorn är långt fler än de professionellt verksamma. bygger det ideella engagemanget på lokala förhållanden och ofta följer det i spåren av de samhällsomvandlingar som beskrivits ovan. Även om den traditionella föreningsformen – särskilt i internationell jämförelse – står fortsatt stark inom kulturarvsområdet, har nya typer av mer löst sammansatta nätverk också kommit att bli viktiga på detta område. Inte minst har det att göra med den digitala kommunikationsteknikens allt större betydelse. I och med digitaliseringen av arbetsliv, utbildning och kultur har nya sätt att kommunicera och nya förhållningssätt till kunskapsproduktion uppstått som också påverkat användningen av kulturarvet. Digitalisering- en har på kulturarvsområdet, liksom i samhället i övrigt, skapat förutsätt- ningar för helt nya sammanhang för interaktion där enskilda kan mötas Prop. 2016/17:116 över stora geografiska avstånd i nya typer av gemenskaper. är tillgänglig på ett sätt som för bara var otänkbart, vilket bl.a. på djupet förändrat hur forskare och experter kunnat använda kulturarvsmaterial. Tillgänglighet är dock bara första steget, helt nya möjligheter till dialog och medskapande har också uppstått. I och med att kulturarvsinformation gjorts digitalt tillgänglig har den kunnat vidareanvändas och vidareutvecklas i en rad syften. Det har skett inom ramen för nätverk av intresserade som etablerats som ett nytt slags civilsamhälle, med både engagemang och kunskap att tillföra. och dess betydelse för samhällets informationsförsörjning och historie- bruk är det kanske viktigaste exemplet, även om många fler skulle kunna räknas upp. Parallellt har även det ekonomiska värdet av de kulturarvs- resurser som byggts upp visat sig attrahera några av den globala inform- ationsekonomins storföretag. Dessa har t.ex. genomfört storskaliga digi- taliseringsprojekt av både äldre litteratur, bildkonst och arkitektur. De olika utvecklingslinjerna har också lett till konflikter kring olika avväg- ningar mellan upphovsrätt och direkt tillgänglighet. Kulturarvet som utgångspunkt för gemenskap Parallellt med den ekonomiska och sociala samhällsomvandlingen har också det offentliga förändrats under . Som en följd av viktiga politiska beslut har blivit en del av den europeiska gemenskapen och den forna statskyrkan blivit ett trossamfund, om än med särskilda kopplingar till det allmänna. Andra samlande institutioner, som de stora folkrörelsepartierna och många föreningar, har i sin tur sett en minskande anslutningsgrad och mycket engagemang kanaliseras numera på nya sätt. En annan viktig utvecklingslinje är mediernas förändrade roll i sam- hället (se SOU 2015:94). Från ett tämligen enhetligt medielandskap med några få tv-kanaler och ett antal inflytelserika dagstidningar, har utveckl- ingen gått mot större mångfald. De traditionella medierna – press radio och tv – har förlorat sitt informationsmonopol genom internets upp- komst, även om de är av avgörande betydelse, t.ex. för att granska makten. En effekt av denna djupgående förändring har varit att gemensamma offentliga samtal utmanats genom att splittras på många olika kanaler. Till detta ska läggas viktiga förändringar som pekar mot större hetero- genitet i befolkningen. För det första har en större andel av befolk- ningen än vuxit upp utanför landets gränser. Det inne- bär naturligen bl.a. en större mångfald av språkkunskaper och historiska referenser inom befolkningen. Detta är naturligtvis en stor rikedom men det gör det också svårare att ta för givet att alla personer i en viss grupp delar referensramar. Mycket tyder också på att även helt andra föränd- ringar bidragit till större olikheter i befolkningen. Den allmänna likvär- digheten i skolan förefaller t.ex. ha minskat. Denna utveckling har fört med sig en rad problematiska konsekvenser för den generella kunskaps- utvecklingen och har lett till ökade skillnader i vad som lärs ut till olika barn- och ungdomsgrupper, bl.a. när det gäller litteratur och historia. Till dessa trender ska läggas att det nya mediesamhället och det ökande resandet har gjort det möjligt att söka individualiserade informations- flöden och upplevelser. I vilken mån dessa tendenser egentligen bidragit till en större kulturell heterogenitet är dock en öppen fråga. Resandet och kommunikationsteknologins utveckling har förmodligen på många sätt snarare bidragit till kulturella homogeniseringsprocesser. Särskilt kom- mersiella och populärkulturella symboler delas av människor från hela världen. Det är dock tydligt att denna typ av gemensamma referens- ramar inte fullt ut kan tillfredsställa människors behov av sammanhang. Önskan att hitta eller återskapa sammanhållande symboler och berättelser på både lokal och nationell nivå har visat sig vara stark. som flera traditionellt sammanhållande institutioner fått en delvis ny roll, och människors gemensamma fond av historiska referens- punkter av olika skäl tenderar att minska, har sökandet efter gemenskap och kulturell tillhörighet knappast avtagit. Varje framtidsinriktad kultur- arvspolitik måste förhålla sig till denna samlade situation, som alltså på vissa sätt är mer individualistisk än tidigare, men som innefattar en stark önskan om nya kollektiva projekt. Sammanfattningsvis kan sägas att en ökad tillgänglighet, delaktighet och hållbarhet har varit utmärkande för , vilket pekar på ett framgångsrikt och öppet samhälle. Det finns större möjlig- heter för fler än att lära sig mer om det förflutna och att själv medverka i olika kulturarvsrelaterade skapandeprocesser. Engage- manget för kulturarvet i befolkningen är starkt och resurserna finns i de flesta fall för att bevara och vårda det. vittnar de diskussioner som förs om historia och kulturarv om att det pågår ett sökande efter nya ytor för det gemensamma i tider av osäkerhet kring samhällets riktning. Detta är i grunden positivt men det kan också snabbt slå över i exkluderande förhållningssätt. De snabba ekonomiska och sociala förändringarna har i vissa fall gett upphov till känslor av meningsförlust när invanda livsmönster ifrågasatts, särskilt i grupper som inte ser sig själva som vinnare i utvecklingen mot ett tjänstesamhälle med högre krav på både formell utbildning och språk- lig förmåga. Utvecklingen har typiskt sett kommit att upplevas som sär- skilt problematisk i arbetarklassmiljöer på mindre orter och i vissa av storstädernas förortsområden där många av invånarna själva eller deras föräldrar har utländsk bakgrund. Bristande framtidstro kan observeras hos många och inte minst i sociala medier uttrycks en frustration som ofta slår över i avståndstagande, hot och hat.