prop · H40378 · 2017-02-28 00:00:00 — En fördel med att överlåta till att bestämma vem som ska ansvara för meddelandet är att inspektionen i vissa fall besparas arbetsuppgiften att administrera sådana meddelanden. Det kan dock konstateras att det i de fall då det blir aktuellt att rikta ett meddelande till en icke-professionell investerare är fråga om en situation när Priipproduktutvecklaren eller den som ger råd om eller säljer Priip-produkter har sanktionerats av för att ha åsidosatt sina skyldigheter enligt EU-förordningen och då i förlängningen sina skyldigheter gentemot den icke-professionella investeraren. Mot den bakgrunden framstår det enligt regeringens uppfattning som lämpligt att låta ansvara för meddelandet till den icke-professionella investeraren som varit berörd av överträdelsen. Inspektionen kommer att utöva tillsyn över att EU-förordningen följs och besluta om sanktioner vid överträdelser av förordningen. får därmed anses vara den part som är bäst lämpad att utfärda meddelandet. Sammanfattningsvis bör efter ett beslut om en administrativ sanktion vid en överträdelse av EU-förordningen, utfärda ett meddelande till den icke-professionella investeraren som varit berörd av överträdelsen. Meddelandet bör, utöver en upplysning om beslutade sanktioner, innehålla information om möjligheten att kräva skadestånd för eventuell skada som den icke-professionella investeraren har lidit. Innehållet i ett sådant meddelande bör regleras i föreskrifter på förordningsnivå. Sådana föreskrifter kan regeringen meddela med stöd av regeringsformen (8 kap. 7 §) och det krävs därför inte något bemyndigande. Regeringens förslag: Priip-produktutvecklare ska ersätta ren förmögenhetsskada som produktutvecklaren uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakar en icke-professionell investerare genom att ett faktablad innehåller uppgifter som är felaktiga, vilseledande eller står i strid med avtalshandlingarna. Detsamma gäller om faktabladet inte har den form eller det innehåll som krävs enligt artikel 8 i EU-förordningen. Den som vill göra anspråk på skadestånd ska underrätta Priipproduktutvecklaren om detta inom skälig tid efter det att han eller hon märkt eller borde ha märkt att skada har uppkommit. Om underrättelse inte görs inom skälig tid, faller rätten till skadestånd enligt den nya lagen med kompletterande bestämmelser till EU- förordningen bort. Detsamma gäller om talan inte väcks från investeringstillfället. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. instämmer inte i slutsatsen i promemorian om att skadeståndsbestämmelsen i 37 § marknadsföringslagen inte bör kunna tillämpas vid ansvar för felaktigheter i ett produktfaktablad. Skälen för regeringens förslag Av EU-förordningen (artikel 11.1) följer det att Priip-produktutvecklaren ska kunna hållas skadeståndsansvarig om faktabladet är vilseledande, innehåller felaktigheter, inte uppfyller kraven på form och innehåll enligt förordningen (artikel 8) eller inte överensstämmer med relevanta delar av rättsligt bindande handlingar med informationsunderlag inför ingående av avtal eller med avtalshandlingar eller faktabladet. Av EU-förord- ningen (artikel 11.2) följer att om en icke-professionell investerare visar att en förlust uppkommit till följd av att denne förlitat sig på ett faktablad och faktabladet är vilseledande, innehåller felaktigheter eller inte uppfyller kraven när det gäller form och innehåll, kan den icke-profession- ella investeraren kräva skadestånd från Priip-produktutvecklaren i enlighet med nationell rätt. Medlemsstaterna får införa ytterligare skadeståndskrav än vad som framgår av förordningen (artikel 11.4). Skadeståndsansvaret får inte begränsas eller frångås genom avtal (artikel 11.5). På finansmarknadsområdet finns viss specialreglering av skadeståndsansvar gentemot konsumenter. Skadeståndsansvar gentemot konsumenter regleras även inom marknadsrätten. Försäkringsförmedlares skadeståndsansvar följer av lagen om försäkringsförmedling (5 kap. 7 §). Ansvaret omfattar ren förmögenhetsskada som orsakats genom att förmedlaren uppsåtligen eller av oaktsamhet har åsidosatt bestämmelserna om god försäkringsförmedlingssed m.m. (5 kap. 4 § samma lag). En näringsidkare som genom finansiell rådgiv- 2016/17:78 ning uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakar konsumenten ren förmögenhetsskada ska ersätta skadan (6 § lagen om finansiell rådgivning till konsumenter). Enligt marknadsföringslagen (10 §) får en näringsidkare vid marknadsföringen av en produkt inte använda sig av felaktiga påståenden eller andra framställningar som är vilseledande i fråga om näringsidkarens egen eller någon annans näringsverksamhet. Detta gäller främst framställningar om t.ex. produktens pris, grunderna för prisberäkningen, särskilda prisfördelar och betalningsvillkoren (jfr 10 § andra stycket marknadsföringslagen). Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot marknadsföringslagen i dessa avseenden, ska ersätta den skada som därigenom uppkommer för en konsument eller någon annan näringsidkare (37 §). Fråga är om gällande svenska rätt uppfyller kraven på skadeståndsansvar i EU-förordningen. Lagen om försäkringsförmedling (1 kap. 1 §) innehåller bestämmelser om försäkringsförmedling och i lagen anges vad som avses med försäkringsförmedling. Med hänsyn till att det är Priip-produktutvecklaren som ska kunna hållas skadeståndansvarig enligt EU-förordningen och sådana utvecklare inte endast utgörs av försäkringsförmedlare, krävs en bredare reglering av skadeståndsansvaret för att täcka in samtliga former av Priip-produktutvecklare. Lagen om finansiell rådgivning till konsumenter (1 §) omfattar placering av konsumentens tillgångar i finansiella instrument eller i livförsäkringar med sparmoment, och tillämpningsområdet för den lagen skiljer sig därmed något från EU-förordningens tillämpningsområde (se avsnitt 5.1 angående gränsdragningen). invänder mot bedömningen i promemorian att marknadsföringslagens skadeståndsbestämmelse inte kan tillämpas vid ansvar för felaktigheter i ett faktablad. Verket anför att det av 3 § marknadsföringslagen följer att med marknadsföring avses reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till produkter inbegripet en näringsidkares handlande, underlåtenhet eller någon annan åtgärd eller beteende före, under eller efter försäljning eller leverans av produkter till konsumenter eller näringsidkare. Detta innebär enligt att om produktbladet används i avsättningsfrämjande syfte och informationen i produktbladet är felaktigt är marknadsföringslagen tillämplig på samma sätt som lagen är tillämplig på sammanfattningar av prospekt (se prop. 2011/12:129 s. 74). Regeringen kan inledningsvis konstatera att det i denna proposition föreslås en hänvisning till marknadsföringslagen och att det på så sätt klargörs att den lagens sanktionssystem (förutom 29–36 §§) inklusive skadeståndsbestämmelse (37 §) kan komma att tillämpas om informationskraven i EU-förordningen inte följs (se avsnitt 5.2). Det får dock anses tveksamt om en Priip-produktutvecklare kommer att kunna hållas skadeståndsansvarig för felaktigheter i faktablad enligt marknadsföringslagens skadeståndsbestämmelse. En tillämpning av den bestämmelsen förutsätter nämligen att faktabladet kan anses används i avsättningsfrämjande syfte. Den tolkningen måste göras i ljuset av att det i EU- förordningen (skäl 20 och artikel 6.2) anges att faktablad klart ska skilja sig från och vara åtskilda från allt marknadsföringsmaterial. krav som ställs upp i EU-förordningen på faktabladens utformning går det således enligt regeringens bedömning inte att utesluta att ett faktablad faller utanför marknadsföringslagens definition av marknadsföring. Mot bakgrund av att tillämpningsområdet för förbudet mot vilseledande marknadsföring i marknadsföringslagen (10 §) omfattar felaktiga påståenden och vilseledande framställningar i marknadsföring, är det således oklart om skadeståndsbestämmelsen i den lagen (37 §) kan tillämpas vid ansvar för felaktigheter i ett faktablad. Skadeståndsbestämmelsen i marknadsföringslagen kan således inte fullt ut anses motsvara de krav som ställs upp i EU-förordningen (artikel 11) när det gäller rätt till skadestånd. Skadeståndslagen (1972:207) gäller om inte annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skade- stånd i avtalsförhållanden (1 kap. 1 §). Både tvingande och dispositiva kontraktsrättsliga regler har därmed företräde framför skadeståndslagen. Reglerna om skadestånd i avtalsförhållanden är inte i alla delar lagfästa och det är inte alltid givet hur de ska tolkas och i vilken mån de kan tillämpas i de situationer som kan aktualiseras i de nu aktuella fallen. Av EU-förordningen (skäl 22) framgår det att alla icke-professionella investerare i unionen ska ha samma rätt att söka ersättning för skador de åsamkats till följd av en underlåtenhet att uppfylla skyldigheter enligt förordningen. Vidare anges att skadeståndsansvaret för Priip-produkt- utvecklare ska harmoniseras. Skadeståndsansvaret får inte begränsas eller frångås genom avtal (artikel 11.5). Ansvaret för uppgifterna i faktabladet får även anses skilt från ansvaret för de uppgifter som framgår av avtalshandlingar (jfr skäl 22). Mot denna bakgrund är det lämpligt att i detta fall införa en tydlig reglering i svensk rätt för att säkerställa att EU-förordningens krav uppfylls. Regeringen anser med hänsyn till det anförda att det behövs en särskild reglering av skadeståndsansvaret i den nya lagen som kompletterar EU-förordningen. Det kan konstateras att endast skadestånd för s.k. ren förmögenhetsskada kan komma i fråga i förhållande till EU-förordningen. Med ren förmögenhetsskada avses ekonomisk skada som uppkommit utan samband med att någon lider person- eller sakskada (1 kap. 2 § skadeståndslagen). Huvudregeln i svensk rätt är att ren förmögenhetsskada leder till skadeståndsskyldighet om den vållats genom brott (2 kap. 2 § skadeståndslagen). Den bestämmelsen hindrar dock inte att det i rättstillämpningen kan utvecklas grundsatser om ansvarighet för ren förmögenhetsskada också i vissa fall då skadevållandet inte utgör brott och den hindrar inte heller skadeståndsansvar för en sådan skada i avtalsförhållanden eller enligt speciallagstiftning. Sådana särskilda bestämmelser om ansvar för ren förmögenhetsskada finns på finansmarknadsområdet (se ovan) men även inom immaterial-, konkurrens- och associationsrätten och ofta under förutsättning av uppsåt eller oaktsamhet. Som redovisas ovan följer det av EU-förordningen (artikel 11) att en icke-professionell investerare som har lidit en förlust till följd av att denne förlitat sig på ett faktablad som är vilseledande, innehåller felaktigheter eller inte överensstämmer med relevanta delar av rättsligt bindande handlingar eller inte uppfyller kraven på form och innehåll, kan i enlighet med nationell rätt kräva skadestånd av Priip-produktutveck- laren som har tagit fram faktabladet. Eftersom det är fråga om skade- ståndsskyldighet för enskilda anser regeringen att det tydligt bör framgå av den nya lagen med kompletterande bestämmelser till EU-förordningen vilka brister i faktabladet som kan resultera i skyldighet att betala Hänvisningen till artikel 8 i EU-förordningen bidrar till att skapa klarhet i detta avseende. Regeringen anser därför, till skillnad från Lagrådet, att det i lagtexten bör finnas en hänvisning till den artikeln. EU-förordningen ställer inte upp något krav på att skadan ska ha orsakats genom oaktsamhet eller med uppsåt. Däremot lämnar den till medlemsstaterna att i nationell rätt bestämma de närmare villkoren för att skadeståndsansvar ska anses föreligga. Det bör enligt regeringens upp- fattning innebära en möjlighet att i svensk rätt införa t.ex. krav på uppsåt eller oaktsamhet för att skadeståndsskyldighet ska föreligga. Det finns skäl som talar såväl för som emot att ett krav på uppsåt eller Det huvudsakliga skälet emot synes vara att det blir svårare för den skadelidande att få ersättning, eftersom även uppsåt eller oaktsamhet måste bevisas. Även processekonomiska skäl talar emot ett För ett införande av krav på uppsåt eller oaktsamhet talar dock att den skadevållande inte bör drabbas alltför hårt om han eller hon inte har gjort sig skyldig till vållande. Därutöver bör det beaktas att den vanligaste utformningen av skadeståndsansvaret i svensk rätt, och även på finansmarknadsområdet, förutsätter vållande för att skadestånds- skyldig ska inträda. Regeringen anser därför att enligt den nya lagen med kompletterande bestämmelser till EU-förordningen bör det föreligga skadeståndsansvar för Priip-produktutvecklare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt det som gäller för faktablad. En fordran, t.ex. ett krav på skadestånd, kan inte göras gällande hur länge som helst. Rätten till sådan ersättning kan i vissa situationer falla bort, t.ex. på grund av att en skadelidande inte underrättar en skade- vållare om en skada i skälig tid. Lagen om finansiell rådgivning till konsumenter och lagen om försäkringsförmedling som nämns ovan innehåller exempelvis särskilda bestämmelser om en skyldighet för den som lidit en skada att underrätta näringsidkaren om skadan inom skälig tid efter det att han eller hon märkt eller bort märka att skada har upp- Skada med anledning av finansiella investeringar är nämligen inte alltid en gång för alla bestämd utan kan komma att öka eller minska Väl valda åtgärder i rätt tid kan komma att minska skadan, medan andra åtgärder kan förvärra en redan uppkommen skada. exempelvis önskvärt att en icke-professionell investerare som gör flera på varandra följande transaktioner avseende samma Priip-produkt på grundval av ett och samma faktablad uppmärksammar Priip-produkt- utvecklaren om att faktabladet är vilseledande om så är fallet. Priip-produktutvecklaren uppmärksammas på brister i faktabladet ökar även möjligheterna för denna att förhindra andra icke-professionella investerare från att göra investeringar på grundval av det bristfälliga Reklamationsskyldigheten kan således även motiveras av ett generellt samhällsintresse att minska spridningen av att konsumenter gör investeringar baserade på vilseledande faktablad. produktutvecklaren bättre förutsättningar att fullfölja den i EU-förord- ningen stadgade skyldigheten att regelbundet se över informationen i faktabladet och ändra detta om översynen visar att så krävs. Det är också allmänt sett angeläget att frågor om påföljder avgörs så snabbt som möjligt. Kravet på underrättelse grundar sig därför också på tanken att motparten inom rimlig tid ska få reda på att tvist uppkommit. Så länge en part måste kalkylera med risken att motparten kräver skadestånd, påverkas hans eller hennes möjlighet att ekonomiskt planera sin verksamhet. Mot denna bakgrund bör det, liksom enligt lagen om finansiell rådgivning till konsumenter och lagen om försäkringsförmedling, åligga den skadelidande att agera för det fall han eller hon upptäcker att skada har uppkommit. Han eller hon bör således inte helt passivt kunna betrakta ett händelseförlopp som innebär att insatt kapital efter hand minskar eller att oförutsedda utgifter skapas och ökar (prop. 2002/03:133 s. 34). Enligt regeringens bedömning bör de föreslagna skadeståndsbestämmelserna i fråga om en Priip-produktutvecklares skadeståndsansvar därför innehålla en skyldighet för en icke-professionell investerare att reklamera inom skälig tid från det att han eller hon märkt eller borde ha märkt att skada uppkommit, dvs. på samma sätt som motsvarande regler i de lagar som nämns ovan. Om den icke-professionella investeraren underlåter detta, bör han eller hon förlora rätten till skadestånd. Vid sidan om rättsföljden enligt särskilda bestämmelser om en underrättelseplikt för den som lidit en skada, kan en fordran på skadestånd även falla bort på grund av preskription. Preskriptionen utgör den bortre gräns inom vilken ett skadeståndskrav måste framställas. Allmänna bestämmelser om preskription finns i preskriptionslagen (1981:130). Av 2 § preskriptionslagen följer att en fordran preskriberas efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts . Tanken är att man inte ska behöva räkna med skadeståndskrav på grund av händelser som ligger , om krav inte har framställts . Preskriptionslagen gäller endast i den mån annat inte är särskilt föreskrivet. Lagen om finansiell rådgivning till konsumenter och lagen om försäkringsförmedling, som enligt det som anges ovan utgör förebild för den föreslagna skadeståndsbestämmelsen och underrättelseskyldigheten, innehåller även särskilda bestämmelser om preskription. Rätten till skadestånd faller bort om talan inte väcks från rådgivningstillfället respektive förmedlingstillfället. Införandet av de särskilda reglerna motiverades med att man vill undvika att den ettåriga preskriptionstiden i 18 kap. 9 § handelsbalken skulle kunna bli tillämplig för de fall att försäkringsförmedlaren eller den finansiella rådgivaren skulle anses som en sådan syssloman som omfattas av preskriptionsbestämmelsen i handelsbalken (se prop. 2002/03:133 s. 34–37 och prop. s.107–109). Eftersom det är Priip-produktutvecklaren som kan bli skadestånds- skyldig enligt den nya lagen synes motiven rörande sysslomannaskap inte på samma sätt göra sig gällande i detta fall. kan det vara så att Priip-produktutvecklaren också är en försäkringsförmedlare eller den som lämnar råd enligt lagen om finansiell rådgivning till konsumenter. Av bl.a. processförenklande skäl finns det därför anledning att ha en likartad yttersta preskriptionstid i fråga om en Priip-produktutvecklares 2016/17:78 skadeståndsansvar som i lagen om finansiell rådgivning till konsumenter och lagen om försäkringsförmedling. Regeringen föreslår därför att rätten till skadestånd enligt den nya lagen med kompletterande bestämmelser till EU-förordningen faller bort, om en talan om skadestånd inte väcks från investeringstillfället. Därigenom fastställs en något tydligare inledning än fordrans uppkomst, vilket annars skulle ha gällt om preskriptionslagen tillämpats. Med hänsyn till att skadeståndsansvaret är kopplat till att den icke-professionella investeraren har lidit en förlust till följd av att denne förlitat sig på innehållet i faktabladet som tillhandahållits investeraren inför att denne ingick ett avtal om investering, framstår det som lämpligt att låta investeringstillfället vara utgångspunkten för preskriptionstiden. Vidare krävs att den som vill ha skadestånd från Priip-produktutvecklaren väcker talan . Ett skadeståndskrav kan alltså inte hållas levande än så genom flera preskriptionsavbrott. 5.6Klagomålshantering och rättslig prövning Regeringens bedömning: Kravet i EU-förordningen på förfaranden för klagomålshantering föranleder inga lagstiftningsåtgärder. Kravet på effektiva förfaranden för rättslig prövning vid gränsöverskridande tvister tillgodoses genom möjligheten att väcka talan vid allmän domstol eller påkalla skiljeförfarande samt för vissa ickeprofessionella investerare genom möjligheten till prövning hos och . Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. I promemorians bedömning anges inte att kravet på effektiva förfaranden för rättslig prövning vid gränsöverskridande tvister tillgodoses genom möjligheten att väcka talan vid allmän domstol eller påkalla skiljeförfarande. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. () påpekar att nämndens möjligheter att pröva gränsöverskridande tvister är begränsade. Vidare konstateras att EU-förordningen tycks omfatta inte bara konsumenter, utan alla icke-professionella investerare och att saknar behörighet att pröva tvister mellan två näringsidkare. Likaså saknas som regel möjlighet att inom ramen för FIN-NET pröva krav mellan två fysiska personer, vilket skulle kunna bli aktuellt då förordningen även omfattar fysiska personers verksamhet. Skälen för regeringens bedömning: EU-förordningen (artikel 19) innehåller krav på förfaranden för att icke-professionella investerare ska kunna framföra klagomål och få dessa besvarade samt om krav på tillgång till rättslig prövning vid gränsöverskridande tvister. Priip-produktutvecklaren och den som ger råd om eller säljer Priipprodukter ska säkerställa att icke-professionella investerare på ett effektivt sätt kan framföra klagomål på Priip-produktutvecklaren (artikel 19 a) och att den som har framfört klagomål på ett faktablad får ett svar och på ett adekvat sätt (artikel 19 b). I lagen om försäkringsförmedling (5 kap. 6 §) finns krav på att försäkringsförmedlare ska se till att kunder och andra som är berörda av försäkringsförmedlingen på ett lämpligt sätt kan anmäla klagomål på förmedlaren, att hanteringen av sådana klagomål är effektiv och att besvarandet sker möjligt. Det kravet genomför i svensk rätt ett krav i och rådets direktiv /92/EG av om försäkringsförmedling (försäkringsförmedlingsdirektivet) (artikel 10). Till skillnad från kravet i EU-förordningen, som riktar sig till Priipproduktutvecklare och den som ger råd om eller säljer Priip-produkter, riktar sig kravet i försäkringsförmedlingsdirektivet till medlemsstaterna. Skyldigheten för Priip-produktutvecklare och den som ger råd om eller säljer Priip-produkter att inrätta förfarande för klagomålshantering får därmed anses följa direkt av EU-förordningen. Kravet i EU-förordningen på förfarande för klagomålshantering kräver därför inte någon lagstiftningsåtgärd. Enligt EU-förordningen (artikel 19 c) ska Priip-produktutvecklaren och den som ger råd om eller säljer Priip-produkter inrätta förfarande som säkerställer att icke-professionella investerare har tillgång till effektiva förfaranden för rättslig prövning vid gränsöverskridande tvister, särskilt om Priip-produktutvecklaren finns i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland. På samma sätt som när det gäller klagomålshantering riktar sig kravet inte till medlemsstaterna. Det framstår dock enligt regeringens uppfattning inte som möjligt att ålägga Priip-produktutvecklaren och den som ger råd om eller säljer Priip-produkter ansvaret för att den ickeprofessionella investeraren har tillgång till rättslig prövning. Utifrån EU-förordningens definition av icke-professionell investerare (artikel 4.6) kan, såsom påpekar, en sådan investerare vara både en konsument och en näringsidkare. När det gäller näringsidkare tillgodoses kravet på effektiva förfaranden för rättslig prövning vid gränsöverskridande tvister genom möjligheten att väcka talan vid allmän domstol eller påkalla skiljeförfarande. En konsument har därutöver möjlighet att vända sig till . är en statlig myndighet som har till huvuduppgift att på ett opartiskt sätt pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare som rör en vara eller tjänst samt ge rekommendationer om hur tvisten bör lösas. För att ska kunna pröva en tvist krävs att företaget har tillräcklig anknytning till eller att företaget riktar sig till den svenska marknaden. Tillämpningsområdet för både EU-förordningen och den föreslagna nya lagen med kompletterande bestämmelser till EU- förordningen är avgränsat till Priip-produktutvecklare och personer som ger råd om eller säljer Priip-produkter (artikel 2.1 i EU-förordningen). Priip-produkter definieras bl.a. som en produkt för icke-professionella investerare och en person som säljer Priip-produkter definieras som en person som erbjuder eller ingår avtal med en icke-professionell investerare (se artikel 4 i EU-förordningen). Mot den bakgrunden och med hänvisning till det som anförs om fysiska personer i avsnitt 5.4.1, kommer partsställningen i de tvister som kan bli aktuella hos med anledning av bestå av konsument och näringsidkare. De bevissvårigheter som kan uppkomma i tvister hos , bl.a. tillföljd av att i sina ärenden inte kan ta del av muntlig bevisning, är inte något nytt på finansmarknadsområdet.