prop · H403108 · 2017-02-14 00:00:00 — Regeringens förslag: Straffet för den som bryter mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor ska – i stället för fängelse i högst – vara fängelse i lägst och högst . För den grova svårhetsgraden av brottet ska minimistraffet höjas från fängelse till fängelse . En särskild straffskala ska införas för brott som med hänsyn till omständigheterna är att anse som mindre grova, föreskrivande fängelse i högst . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna förklarar sig tillstyrka ansluter sig uttryckligen till utredningens förslag till ny kvalifikationsgrund i fråga om den grova svårhetsgraden av brottet. Skälen för regeringens förslag I lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor föreskrivs straffansvar för ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa dessa eller åstadkomma andra bestående förändringar av dem. Detta gäller oavsett om samtycke har lämnats till ingreppet eller inte. Om brottet har medfört livsfara, allvarlig sjukdom eller i annat fall inneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende ska det bedömas som grovt. Straffet för brott som inte är grovt är fängelse i högst . För grovt brott föreskrivs fängelse i lägst två och högst . Vad som ska gälla Som framgått av avsnitt 5.3.2 ska det vid bedömningen av om ett misshandelsbrott utgör synnerligen grov misshandel bl.a. beaktas om den tillfogade kroppsskadan är bestående. Eftersom ett könsstympningsbrott i princip alltid ger bestående och i olika grad invalidiserande skador, är det klart att det finns fall där brottstyperna framstår som lika allvarliga. Mot denna bakgrund – och särskilt med beaktande av den nu föreslagna höjningen av minimistraffet för synnerligen grov misshandel från fängelse till – kan det sättas i fråga om straffskalorna för könsstympningsbrottet fullt ut avspeglar brottslighetens allvar. Regeringen anser för sin del att så inte är fallet. Könsstympningsbrottet i båda dess hittillsvarande svårhetsgrader bör därför förses med straffskalor som på ett rimligare sätt förhåller sig till övriga allvarliga våldsbrott. Till detta kommer att straffskalorna måste lämna skäligt utrymme för beaktande av de starkt integritetskränkande omständigheter under vilka brottet begås. I dignitet är dessa omständigheter fullt jämförliga med dem som omgärdar allvarligare sexualbrott. Det anförda leder till att resonemangen om lämpliga straffskalor för könsstympningsbrottet bör ta sin utgångspunkt i straffbestämmelserna om de olika graderna av misshandel och våldtäkt. I detta sammanhang är det viktigt att straffvärdemässigt rimliga hänsyn tas både till den omständigheten att brottstypen regelmässigt medför bestående skador och bestå- ende fysisk smärta för offret och det faktum att gärningen utgör en all- Prop. 2016/17:108 varlig kränkning av offrets integritet. Tillämpat på det icke grova könsstympningsbrottet leder detta till att straffminimum bör vara högre än för grov misshandel och sammanfalla med det som uppställs för våldtäkt. Minimistraffet för denna svårhetsgrad bör därmed vara fängelse och maximistraffet – också i likhet med våldtäkt – . Med ett så högt straffminimum redan för det icke grova brottet bör det emellertid finnas möjlighet att i undantagsfall tillämpa en lägre straffskala, som medger att det döms till straff understigande fängelse . Denna lägre straffskala ska vara fängelse i högst . Därigenom möjliggörs en adekvat straffmätning av bl.a. sådana speciella fall där könsstympning utförts på en vuxen kvinna som på ett giltigt sätt och utan påtryckningar samtyckt till åtgärden och där ingreppet också fått mycket lindriga följder. Det grova könsstympningsbrottet är jämförbart med synnerligen grov misshandel och bör därför ha en straffskala helt i paritet med den brottstypen. Straffet bör därför vara fängelse i lägst fem och högst . Som utredningen föreslår bör de befintliga kvalifikationsgrunderna dessutom kompletteras med en ny grund av huvudsaklig innebörd att även omfattningen av de könsstympande åtgärderna ska kunna beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Emellertid bör den nya grunden ges en något annorlunda lagteknisk utformning än vad som följer av utredningens förslag. Härigenom uppnås med ytterligare säkerhet att de mest ingripande könsstympningarna – där stora delar av de yttre kvinnliga könsorganen skärs bort – alltid blir att hänföra till den grova svårhetsgraden av brottet. Vad som anförts om straffskalan för det grova könsstympningsbrottet innebär att det för den brottstypen kommer att uppställas ett högre straffminimum än för grov våldtäkt. Detta är en både avsedd och i proportionalitetshänseende acceptabel konsekvens. Att det grova könsstympningsbrottet bör ses som något allvarligare framgår redan därigenom att det för kvalificering av ett våldtäktsbrott som grovt är tillräckligt med särskild hänsynslöshet på gärningsmannens sida, medan det i könsstympningsfallet fordras att gärningsmannen har visat synnerlig hänsynslöshet. Till detta kommer naturligtvis också den berörda omständigheten att det grova könsstympningsbrottet innebär inte bara en mycket allvarlig kränkning av offrets integritet, utan i regel också en svår och bestående smärta och kroppsskada. 5.4.1Förhållandet till vissa aspekter av straffmätningsreform Regeringens bedömning: Vilken straffvärdehöjning som bör följa av en tillämpning av reform utifrån nya, högre miniminivåer får utvecklas i ny praxis. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar frågan okom- Från i huvudsak samma utgångspunkter ifrågasätter dock hovrätt, , och utred- ningens bedömning att höjningen av vissa brottstypers minimistraff skul- le – utan samtidig ändring av 29 kap. 1 § andra stycket – kunna få innebörden att vissa motivuttalanden i anslutning till 2010 års reform om förväntat straffmätningsutfall och viss därefter utvecklad praxis inte längre skulle gälla. Kriminalvården framhåller i allmänna or- dalag vikten av att förhållandet mellan reformen och de föreslagna höj- ningarna av minimistraff klarläggs. Skälen för regeringens bedömning: Att det lagstiftnings- ärende gjordes förhållandevis detaljerade uttalanden om de straffvärde- höjningar som reformen kunde väntas leda till har framgått av bl.a. av- snitt 4.1.2 och 4.2.2. Den övergripande innebörden av dessa uttalanden var att ett brott som innefattat ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person numera skulle ha ett straffvärde som var högre än det straffvärde som skulle ha följt vid en bedömning ”enligt ti- digare praxis”. Detta omsattes sedan i omräkningsexempel för olika nivå- er och utifrån då gällande straffskalor. Så borde t.ex. straffvärdehöjning- en vara omkring för ett brott som före reformen ansetts ha en straffvärdenivå från och med fängelse och upp till ett På nivån från och med och upp till borde höjningen vara tre–i förhållande till tidigare praxis. Och på nivån fem år borde en straffvärdehöjning ske med omkring . Redan genom det nu sagda är det uppenbart att en höjning av vissa brottstypers minimistraff i enlighet med vad som föreslås i denna proposition skulle göra de återgivna exemplen överspelade i förhållande till dessa brottstyper. Vad som där uttalas om reformens förväntade straffmätningsutfall – uttryckt som höjningar i månader eller år – blir alltså inte relevant i dessa fall. Vilken straffvärdehöjning som bör följa av en tillämpning av reform utifrån nya, högre miniminivåer får i stället utvecklas i ny praxis. Vad som sagts innebär att regeringen har en annan syn på dessa frå- gor än vissa remissinstanser, som ifrågasätter om det utan samtidig änd- ring av 29 kap. 1 § andra stycket är möjligt att åstadkomma den förändring av rättsläget som skulle bli följden av ett bortseende i vis- sa fall från omräkningsexemplen och därpå grundad praxis. både och att bestämmelsen på olika sätt borde omformuleras, medan – under åberopande av lega- litetsprincipen – anser att den borde upphävas. Som framgått av avsnitt 4.3 och 5.1 är det emellertid en helt grundläg- gande utgångspunkt för detta lagstiftningsärende att ändringar i de generellt verkande bestämmelserna i 29 kap. ska lämnas När förstärkande insatser nu vidtas i form av höjningar av mini- mistraffen för vissa av de brottstyper som avsågs med reform innebär detta således inget annat än att domstolarna vid bedömningen av straffvärdet i dessa fall har att utgå ifrån en högre miniminivå, som det även fortsättningsvis bl.a. särskilt ska beaktas om gärningen har utgjort ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till En sådan lösning står i full överensstämmelse med legalitetsprin- Att företa någon ändring i 29 kap. 1 § andra stycket är med Prop. 2016/17:108 denna inriktning inte möjligt. Som framgått av det sagda är det inte heller nödvändigt. Regeringens bedömning: Höjningen av vissa brottstypers minimi- straff kan väntas få följder för straffmätningen av också andra brotts- I påföljdshänseende kommer de skärpta straffskalorna att leda till längre fängelsestraff för sådana brottstyper där straffvärdena redan i dag är så höga att någon annan påföljd än fängelse i princip är uteslu- För andra brottstyper kan de antas leda till att utrymmet att välja icke frihetsberövande påföljd minskar och att antalet fängelsestraff Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna yttrar sig inte sär- skilt över utredningens bedömning i denna del. är det dock tydligt att höjningarna av minimistraff leder till minskad överlappning av straffskalorna vid gradindelade brott, något som enligt tingsrätten möjliggör en mer nyanserad straffmätning. framhåller uttryckligen att det är naturligt att den strängare synen på vålds- och hotbrott också beaktas vid straffmätningen av andra allvarliga brott med inslag av våld eller hot, och att detta inte synes kräva några Häremot anser att det kan leda till tillämp- ningsproblem och brister i förutsebarheten om en höjning av vissa mini- mistraff skulle få genomslag även vid straffmätning av andra brottstyper. Och uttalar för sin del att straffskalejusteringar till sin karaktär är sådana att de blir tillämpliga bara i relation till de brotts- typer vars skalor justeras, trots att skälen för justeringarna kan vara rele- vanta i förhållande till fler brott. Att höja minimistraff kan enligt univer- sitetet också leda till att domstolarna blir försiktigare med att bedöma brott som grova. I påföljdshänseende konstaterar , som ansluter sig till bedömningen att en skärpning av straffskalorna för vissa brottstyper kan komma att påverka straffmätningen även i andra fall, att det är bl.a. ge- nom ett minskat utrymme att välja icke frihetsberövande påföljder som straffen för även mindre allvarliga brott kan komma att skärpas. Kriminalvården pekar på detta minskade utrymme och noterar dessutom att möjligheterna till verkställighet av utdömt fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll kan komma att minska till följd av de högre straffnivåer som direkt eller indirekt skulle följa av de föreslagna höjningarna av minimistraff. Skälen för regeringens bedömning Straffskaleändringarna får följder för straffmätningen av även andra brottstyper än sådana vars straffminimum nu höjs Varje grad av ett i olika svårhetsgrader indelat brott är att se som en egen Enligt principer som utvecklats i praxis och den juridiska litte- 2016/17:108 raturen gäller då att straffvärdebedömning och gradindelning på så sätt bör samspela att det – med bortseende från de fåtaliga faktorer som kan påverka straffvärdet men inte gradindelningen – döms för grovt brott om straffvärdet för en gärning når en sådan nivå att minimistraffet för grovt brott passeras (jfr Högsta domstolens avgörande NJA 2011 s. 89). brukar ibland uttryckas så att den praktiskt tillämpliga straffskalan för ett brott av normalgraden regelmässigt får anses sluta där minimistraffet för den svårare graden börjar, trots att skalorna överlappar varandra. cerat på misshandel av normalgraden har detta således inneburit att det i praktiken inte kommit i fråga att döma till fängelse, efter- som detta varit minimistraffet för grov misshandel. När minimistraffen nu i flera fall höjs för allvarligare former av vissa brott är det därmed uppenbart att det tillgängliga utrymmet för straffmät- ning ökar i fråga om de närmast lägre liggande graderna. kommer t.ex. höjningen av straffminimum för grov misshandel och grov utpressning – från till och – att öka möjlig- heterna att straffmäta motsvarande normalgradsbrott till nivåer om ett års fängelse och däröver. Och på samma sätt kommer höjningen från fyra till av minimistraffet för grovt rån och synnerligen grov misshandel att öka den praktiskt tillämpliga straffskalan för rån av normalgraden och Som påpekar möjliggör detta en mer nyanserad straffmätning. För regeringen är allt detta både rimliga och önskvärda konsekvenser av förslagen. Det är emellertid inte bara i det fallet att den andra brottstypen utgör en lägre grad av ett i svårhetsgrader indelat brott som de föreslagna höjning- arna av minimistraff torde få följder för straffmätningen som går utöver förslagets formella vidd. En annan rimlig konsekvens är att straffmät- ningen påverkas också i fråga om sådana andra brottstyper där våld eller hot om våld ingår som ett moment i gärningen. Så torde ett fall av miss- handel som utgör ett led i övergrepp i rättssak eller våld eller hot mot tjänsteman inte kunna bedömas mildare i det sammanhanget än om det hade bedömts som ett självständigt brott. En strängare syn på våld och hot bör alltså få genomslag också vid straffmätningen av andra allvarliga våldsbrott, såvida inte det tillgripna våldet leder till att det döms i brotts- konkurrens med misshandelsbrottet. Som framhåller är det- Ett par remissinstanser har mera övergripande synpunkter på en ord- ning med höjda minimistraff och de konsekvenser som detta kan föra med sig för rättstillämpningen. Redan genom det sagda är det där- vid tydligt att regeringen inte oreserverat kan ansluta sig till vad Stock- holms universitet uttalar om att straffskalejusteringar till sin karaktär är sådana att de blir tillämpliga bara i relation till de brottstyper vars skalor Som framgått är det ju tvärtom på det sättet att höjningarna av straffminimum i detta fall lär komma att påverka straffmätningen av ock- så andra relevanta brottstyper. Vidare kan regeringen inte se att det finns något fog för farhåga att en höjning av minimistraffen för de grova svårhetsgraderna av olika brott kunde leda till att domstolarna blev försiktigare med att hänföra gärningar till den graden. ta är helt enkelt att det – bortsett från könsstympningsbrottet – inte i nå- got fall föreslås ändring av de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Inte heller kan regeringen se att det som pekar på skulle föranleda tillämpningsproblem. Den omständigheten att höjningarna av vissa minimistraff kan antas få genomslag även vid straffmätning av andra brottstyper är en konsekvens av förslagen i detta lagstiftningsärende som inte i dignitet eller omfattning avviker från vad förändringar i den straffrättsliga regleringen vanligen ger upphov till. I påföljdshänseende kan regeringen i första hand se följande möjliga konsekvenser av de skärpta straffskalor som föreslås. I inget fall är dessa konsekvenser orimliga. I fråga om de brottstyper där gällande straffminimum är fängelse eller däröver – nämligen grov och synnerligen grov misshandel, grov utpressning och grovt rån – bestäms påföljden i stor utsträckning till fängelse. En höjning av straffminimum i dessa fall kan därför i första hand antas påverka straffens längd. Däremot kan fler fängelsestraff komma att bli följden av den strängare synen på grovt olaga hot och grovt olaga tvång, för vilka straffminimum alltså höjs från fängelse . Att utrymmet för icke frihetsberövande påföljder i dessa fall kan komma att minska är hänförligt till att grovt olaga hot och grovt olaga tvång inte sällan torde anses vara brott av sådan art att det finns en presumtion för fängelse. Högre konkreta straffvärden – även under ettårsnivån – kan därför leda till att utrymmet att välja annan påföljd än fängelse minskar ytterligare. Även i andra fall kan möjligheten att välja icke frihetsberövande påföljd komma att påverkas. Så är t.ex. fallet där straffnivåhöjningen blir så pass påtaglig att det höga straffvärdet inte kan anses medge att påföljden bestäms till skyddstillsyn med behandlingsplan – s.k. kontraktsvård – enligt 28 kap. 6 a § . Ytterligare konsekvenser kan förutses i fråga om påföljderna ungdomsvård och ungdomstjänst. gäller visserligen att utrymmet för ungdomstjänst är begränsat vid mycket allvarlig våldsbrottslighet. Höjda minimistraff för t.ex. grov utpressning och grov misshandel kan dock komma att utesluta påföljden i ytterligare fall. Vidare kan höjda straffnivåer innebära att påföljdskombinationen ungdomsvård i förening med ungdomstjänst – som kan användas vid högre straffvärden – i vissa fall inte längre kunde komma i fråga. Även möjligheten att välja ungdomsvård som enda påföljd kan förutses bli påverkad. Med den skisserade, möjliga utvecklingen i fråga om ungdomsvård och ungdomstjänst kan fler unga lagöverträdare i intervallet 15–därmed komma att dömas till sluten ungdomsvård. Av det sagda har alltså framgått – och detta noteras också av och Kriminalvården – att straffen för mindre allvarliga brott kan komma att skärpas något till följd av ett i viss mån minskat utrymme att välja icke frihetsberövande påföljd. Emellertid är detta en nödvändig följd av den strängare syn på vålds- och hotbrottslighet som regeringen vill säkerställa med förslagen i detta lagstiftningsärende. Detsamma gäller vad Kriminalvården anför om att möjligheterna till verkställighet av utdömt fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kon- 2016/17:108 troll kan komma att minska till följd av de högre straffnivåer som direkt eller indirekt skulle följa av de föreslagna höjningarna av minimistraff. Konsekvenser för tillämpningen av bestämmelser med s.k. strafftrösklar I straffprocessuella sammanhang är det vanligt att samhällets inskridande med tvångsmedel förutsätter att den enskilde gjort sig skyldig till eller misstänks för ett brott av en viss dignitet. Detta uttrycks ofta genom angivande av strafftrösklar. Bestämmelsen om häktning i 24 kap. 1 § första stycket är ett exempel på detta och förutsätter för sin tillämpning bl.a. att misstanken avser ett brott som har fängelse eller däröver i straffskalan. Samtliga brottstyper som föreslås få sina minimistraff höjda träffas redan av denna straffskaleavgränsning. Inte heller innebär förslagen i denna del att fler brott än vad som redan är fallet kommer att träffas av bestämmelsen i 24 kap. 1 § andra stycket om s.k. obligatorisk häktning. Här förutsätts att misstanken avser brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , ett krav som alltså redan uppfylls av brottstyperna synnerligen grov misshandel och grovt rån. I vissa fall uppställs strafftrösklar som inte anknyter till den tillämpliga straffskalan, utan i stället det förutsedda straffvärdet av brottet. Så är t.ex. fallet för tvångsmedlen hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation och hemlig kameraövervakning (27 kap. 18 och 20 a §§ ), som för sin tillämpning bl.a. förutsätter att det med hänsyn till omständigheterna kan antas att det misstänkta brottets straffvärde överstiger fängelse . Med de höjda minimistraff som föreslås i fråga om grov misshandel och grov utpressning kan det antas att fler gärningar än tidigare kommer att anses ha ett straffvärde överstigande fängelse och därmed möjliggöra användning av dessa tvångsmedel. Såvitt gäller könsstympningsbrottet innebär de företagna ändringarna av straffskalornas konstruktion att misstanke om normalgraden av brottet kommer att medge användning av fler tvångsmedel än tidigare, nämligen obligatorisk häktning, hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation och hemlig kameraövervakning samt även hemlig övervakning av elektronisk kommunikation enligt 27 kap. 19 § . Det står alltså i vissa fall klart och kan i andra fall inte uteslutas att följden av de nu föreslagna straffskalejusteringarna blir att något fler gärningar kan komma att utlösa användning av straffprocessuella tvångsmedel. För regeringen är detta en rimlig konsekvens redan av det skälet att en strängare syn på de aktuella brottstyperna bör kunna motivera att tvångsmedel kan användas i större utsträckning. Möjligheterna att utreda och lagföra dessa brott ska alltså vara desamma som vid annan, lika allvarlig brottslighet. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser Utredningens förslag och bedömning: I frågan om behovet av över- gångsbestämmelser gör utredningen samma bedömning som regeringen. Remissinstanserna har inget att anföra i frågan. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna bör träda i kraft . Regeringen föreslår att detta sker den Det krävs inte några särskilda övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Förslagen kommer att innebära kostnads- ökningar för Kriminalvården. Dessa ska finansieras inom ramen för För rättsväsendets myndigheter i övrigt innebär för- slagen inte några ökade kostnader. Utredningens bedömning överensstämmer i huvudsak med regering- Remissinstanserna: Kriminalvården framhåller att det är förenat med betydande svårigheter att beräkna hur myndighetens kostnader kan kom- ma att öka och att det därför är svårt att bedöma både förslagens påver- kan på fördelningen av myndighetens resurser och ett eventuellt behov av ökade anslag. Övriga remissinstanser lämnar frågan okommenterad. Skälen för regeringens bedömning: Som framgått av avsnitt 5.4.2 kommer förslagen om höjda minimistraff att leda till längre fängelse- straff för sådana brottstyper där straffvärdena är så höga att annan påföljd än fängelse i princip är utesluten. För andra av de brotts- typer som direkt träffas av förslagen kan det förutses att utrymmet att välja icke frihetsberövande påföljd minskar något och att antalet fängel- sestraff därmed ökar. Till detta kommer – som också konstaterats – att en höjning av minimistraffet för en svårare grad av ett brott torde öka det tillgängliga straffmätningsutrymmet för den närmast lägre ligg- Det ligger i sakens natur att allt detta kan antas leda till öka- de kostnader för Kriminalvården. Utredningen har för sin del gjort vissa beräkningar i syfte att uppskatta storleken av dessa ökade kostnader. Därvid har den premissen uppställts att strafftiderna kommer att öka i enlighet med den höjning av minimi- straffet som föreslås för respektive brottstyp och att det därutöver kom- mer att ske en viss enhetlig strafftidsökning i fråga om relevanta brott av En beräkning utifrån dessa utgångspunkter ger en- ligt utredningen en total årlig ökning av strafftiderna med fängel- se, varav – med hänsyn till reglerna om villkorlig frigivning – 330 skulle 2016/17:108 verkställas i anstalt. Med beaktande av uppskattade dygnskostnader för vistelse i anstalt skulle detta i sin tur ge en kostnad om , fördelat med på platser i säkerhetsklass 1 och 2 och på säkerhetsklass 3 och särskilda utslussningsåtgärder. Att detta är grova uppskattningar är uppenbart och framhålls av utredningen själv. Regeringen kan för sin del se ytterligare osäkerhetsfaktorer vid bedömningar av detta slag. Så är t.ex. uppkommande kostnadsökningar av den karaktären att de kan antas komma att inträda gradvis, vilket leder till att effekten i fråga om brottstyper som föranleder fleråriga fängelsestraff kommer att uppstå först längre fram. Till detta kommer att Kriminalvårdens resursbehov naturligtvis kan komma att påverkas av en minskning i antalet verkställda fängelseår i anledning av straff som dömts ut för andra brottstyper.