prop · H403218 · 2017-08-30 00:00:00 — Utredningsåtgärderna i artiklarna 24 och 25 skiljer sig åt från övriga utredningsåtgärder i direktivet på så sätt att åtgärderna genomförs av den utfärdande myndigheten (artikel 24.5 c till vilken artikel 25 hänvisar). Huvudregeln är ju annars att det är den verkställande statens myndigheter som verkställer utredningsåtgärden i enlighet med den statens lagstift- ning (se artikel 9.1). Av den nya lagen bör det således framgå att när en utredningsorder för förhör genom ljudöverföring eller ljud- och bild- överföring har erkänts av den andra medlemsstaten, ska förhöret hållas enligt de bestämmelser som gäller för förhör under en svensk förunder- sökning eller rättegång i brottmål. Regeringen instämmer i de skäl som lyfter fram för att utfärda en utredningsorder om förhör genom ljud- och bildöver- föring med en misstänkt eller tilltalad i de fall ett överlämnande inte kommer att kunna ske med stöd av rådets rambeslut /584/RIF av om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (rambeslutet om en europeisk arresteringsorder). Ett exempel på en sådan situation är om gärningen inte är straffbar i den andra staten och den staten ställer upp ett krav på dubbel straffbarhet för Särskilt om förhör genom ljudöverföring Av artikel 25 framgår att förhör genom ljudöverföring kan ske med vittnen och sakkunniga. I avsaknad av uttryckliga bestämmelser om för- 2016/17:218 hör med misstänkta eller tilltalade genom ljudöverföring (jfr artikel 24.1 andra stycket) får den slutsatsen dras att en utredningsorder inte kan utfärdas i dessa fall. Detta bör framgå av den nya lagen, bl.a. mot bak- grund av att sådana förhör är möjliga i ett inhemskt förfarande. förbud bör även omfatta den som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje Däremot bör inte, med hänsyn till vad rege- ringen anger ovan, en målsägande omfattas av förbudet. Enligt artikel 25.1 kan en utredningsorder utfärdas om det är olämpligt eller omöjligt för den person som ska höras, att inställa sig personligen i den utfärdande staten, och sedan andra lämpliga metoder undersökts. Andra lämpliga metoder torde ofta avse förhör genom ljud- och bild- överföring, men kan även innefatta fall då personen hörs på plats i den andra staten (se avsnitt 7.7.2 och 7.7.3). Mot bakgrund av dessa be- stämmelser i direktivet föreslås i promemorian ytterligare förutsättningar för att kunna utfärda en utredningsorder i dessa fall. Den prövning som en domstol ska göra enligt 5 kap. 10 § andra och tredje styckena torde i huvudsak motsvara de krav som ställs upp i artikel 25.1 i direktivet, även om bestämmelserna inte orda- grant överensstämmer med varandra. En bedömning av de kostnader och olägenheter som skulle uppkomma om den som ska höras måste infinna sig i rättssalen, torde i sin tillämpning inte avvika från den bedömning som ska ske enligt direktivet angående frågan om huruvida det är olämp- ligt eller omöjligt för den person som ska höras att inställa sig person- Kravet i artikel 25.1 att andra metoder ska ha undersökts torde också omhändertas av den helhetsbedömning som ska ske enligt nu gällande bestämmelser i , dvs. en bedömning av om inte förhöret i stället bör ske genom ljud- och bildöverföring eller genom bevisupptagning i den andra staten. Under en förundersökning kan även åklagaren hålla ett förhör genom ljudöverföring (se 23 kap. 6 a § ). överväga lämpligheten i att den som ska förhöras måste infinna sig på Att förhörspersonen befinner sig i en annan stat leder ofta till slutsatsen att det är omöjligt, eller i vart fall olämpligt, för personen i fråga att infinna sig till ett förhör i . I dessa fall utgår regeringen också från att åklagaren överväger andra alternativ, dvs. på plats i den andra staten, eventuellt med åklagaren närvarande, eller genom ljud- och bildöverföring. Sammanfattningsvis anser regeringen att nuvarande bestämmelser i innebär att en domstol eller åklagare kommer att göra de övervägandena som förutsätts enligt artikel 25.1 i direktivet, innan en utredningsorder för förhör genom ljudöverföring utfärdas. ligare bestämmelser anser regeringen därför inte behövs. Som anges i promemorian finns det vissa möjligheter att hålla förhör genom ljudöverföring utan att någon ansökan om rättslig hjälp behöver upprättas eller något tillstånd från den andra staten behöver Regeringen kan endast konstatera att den typen av förhör faller utanför direktivets tillämpningsområde. Om det finns en överens- kommelse mellan och en annan medlemsstat eller i vart fall ett godkännande från den sistnämnda staten att förhör genom ljudöverföring får hållas på det sätt som beskrivs, torde direktivet inte hindra en sådan förenkling av samarbetet (jfr artikel 34.3 i direktivet). Särskilt om förhör genom ljud- och bildöverföring I promemorian föreslås att om förhör ska hållas med en misstänkt eller tilltalad ska i utredningsordern anges om den som ska höras samtycker till förhöret. Hovrätten över och efterfrågar ett förtyd- ligande av vad som ska anges i utredningsordern angående samtycke från en misstänkt eller tilltalad. ifrågasätter förslaget i promemorian och menar dels att den verkställande myndigheten lättare torde kunna kontrollera om personen samtycker, dels att vägransgrunden i artikel 24.2 a är fakultativ, dvs. den verkställande staten behöver inte tillämpa vägransgrunden. Regeringen har till viss del förståelse för invändningar, men anser trots det att ett sam- tyckeskrav bör gälla. Regeringen inser att det, med hänsyn till att den som ska höras finns i en annan medlemsstat, kan bli svårt att inhämta ett samtycke. är det svårt att frångå kravet på att det av utredningsordern ska framgå att den misstänkte eller tilltalade samtycker till förhöret (se formuläret i bilaga A till direktivet, avsnitt H2). Regeringen uppfattar inte detta som ett krav som behöver uppfyllas endast i de fall informationen finns till- gänglig. Den andra medlemsstatens behöriga myndigheter utgår från att denna information finns, innan en prövning görs av om utredningsordern ska erkännas. Saknas informationen, kommer högst troligen en komplettering begäras. Detta hindrar dock inte att t.ex. en åklagare innan en utredningsorder utfärdas samråder med den andra statens myndigheter om eventuellt bistånd för att efterhöra den misstänktes inställning till ett förhör genom ljud- och bildöverföring (jfr artikel 9.6 om samråd i syfte att främja en effektiv tillämpning av – såsom det får förstås – direktivet). Det kan också noteras att motsvarande krav finns i 4 kap. 13 § första stycket lagen om internationell rättslig hjälp. En avsaknad av samtycke utgör visserligen en fakultativ vägransgrund, såsom anför. Regeringen har dock svårt att tro att en annan medlemsstat accepterar att en svensk åklagare eller domstol håller ett förhör med en misstänkt eller tilltalad som inte samtycker till förhöret. Vidare torde ett förhör med en misstänkt eller tilltalad som befinner sig i en annan medlemsstat och som inte samtycker sällan fylla någon funktion. Regeringen anser sammanfattningsvis att det av den nya lagen bör framgå att om förhör ska hållas med en misstänkt eller tilltalad genom ljud- och bildöverföring, ska det av utredningsordern framgå att den som ska höras samtycker till förhöret. Kravet att inhämta samtycke bör även gälla den som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena rättegångs- balken. I de fall förhör hålls med en misstänkt bör åklagaren, enligt påpekande från Hovrätten över och , kunna efterfråga personens in- ställning till att höras på samma sätt vid en kommande huvudförhandling. I övrigt instämmer regeringen i bedömningen i promemorian att det inte krävs någon ytterligare reglering i den nya lagen i fråga om förhör genom ljud- och bildöverföring. De eventuella kompletterande regler som behövs kan ges i förordning (t.ex. om samråd enligt artikel 24.5 b för att skydda den person som ska höras eller om begäran att den andra staten ska utse en tolk att biträda den som ska höras). 2016/17:218 7.7.5 Tillfälligt överförande av en frihetsberövad person Regeringens förslag: Om en utredningsåtgärd kräver en frihetsbe- rövad persons närvaro i eller i en annan medlemsstat ska en utredningsorder få utfärdas för ett tillfälligt överförande av den frihets- berövade personen till eller från . Innan en frihetsberövad person överförs från till en annan medlemsstat, ska hans eller hennes inställning till överförandet inhämtas. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås bestämmelser i lag om ansökande av tillstånd till transitering samt inhämtande av yttrande från den svenska myndighet som ansvarar för verkställigheten av frihetsberövandet i , men däremot inte någon bestämmelse om att inhämta den frihetsberövade personens inställning till ett tillfälligt överförande. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot promemorians förslag. Hovrätten över och vill ha förtydliganden av att inte endast domstol ska ansvara för att inhämta ett yttrande från den myndighet som ansvarar för frihetsberövandet. och tar upp frågan om restriktioner vid överförande av frihetsberövade personer till och från . Kriminalvården efterfrågar praktiska exempel på när det kan bli aktuellt att överföra en person till den verkställande staten. Skälen för regeringens förslag: I artikel 22 i direktivet finns be- stämmelser om tillfälligt överförande av en frihetsberövad person till den utfärdande staten om personens närvaro krävs i den staten för att inhämta bevisning. Ofta rör det sig om att den statens behöriga myndigheter, t.ex. en åklagare eller en domstol, vill förhöra personen. Även andra skäl för överförande kan vara aktuella, t.ex. att personen ska delta i en vittnes- konfrontation i den utfärdande staten. I artikel 22 finns bestämmelser om särskilda vägransgrunder, förfaran- det och vad myndigheterna bör komma överens om när det gäller prak- tiska åtgärder. Därutöver regleras fortsatt frihetsberövande efter överfö- randet samt vissa skyddsregler för den frihetsberövade personen som immunitet och avräkning. Artikel 23 reglerar den omvända situationen, dvs. när personen är frihetsberövad i den utfärdande staten och den statens myndigheter vill tillfälligt överföra personen till den verkställ- ande staten för att där vidta någon bevisinhämtningsåtgärd. När det gäller regler om förfarandet m.m. hänvisas till artikel 22. Ett tillfälligt över- förande till den verkställande staten torde inte bli aktuellt särskilt ofta, men mot bakgrund av vad Kriminalvården efterfrågar kan särskilt nämnas att om brottet helt eller delvis har begåtts i den verkställande staten kan den utfärdande statens myndigheter se ett behov av vallning på brottsplatsen eller att någon form av vittneskonfrontation äger rum. Som påpekas i avsnitt 7.3.1 och 7.7.1 finns inga regler om överförande av en frihetsberövad person för ett inhemskt förfarande. Av den anled- ningen bör det i den nya lagen föras in bestämmelser om att en utred- ningsorder får utfärdas för att en person som är frihetsberövad i en annan medlemsstat eller i tillfälligt ska föras över till respek- tive den andra medlemsstaten. I enlighet med vad Lagrådet föreslår bör det i lag uttryckligen anges att en utredningsorder för en sådan åtgärd får utfärdas när personens närvaro krävs i endera staten. I promemorian föreslås att en utredningsorder för överförande av en frihetsberövad person ska få ske för förhör eller konfrontation i samband med en rättegång eller förundersökning. Regeringen anser att denna precisering inte behövs. I avsnitt 6.3.2 föreslås en definitionen av en europeisk utredningsorder, bl.a. att en utredningsorder utfärdas under en förundersökning eller en rättegång i brottmål samt att ordern innebär att en utredningsåtgärd ska vidtas för att inhämta bevisning. Även om förhör och vittneskonfrontationer torde vara de åtgärder som oftast vidtas, kan det inte uteslutas att även någon annan bevisinhämtningsåtgärd kan bli aktuell. I avsnitt 7.1 föreslås vidare att såväl en åklagare som en domstol kan utfärda en utredningsorder för tillfälligt överförande av en frihets- berövad person. Några ytterligare bestämmelser om vem eller när en sådan order kan utfärdas behövs därför inte. och frågar vad som gäller rörande restriktioner för häktade när en person förs över till eller från . Båda myndigheterna anser att restriktioner som gäller för en fri- hetsberövad person bör gälla även efter ett överförande. Ett svenskt häkt- ningsbeslut kan vara förenat med ett beslut om restriktioner (se 24 kap. 5 a § ; se även 6 kap. häkteslagen [2010:611]). En person som ska tillfälligt överföras till en annan medlemsstat enligt artikel 23 kan vara häktad i och föremål för restriktioner. Fort- satta restriktioner efter överförandet får dock bestämmas av den andra medlemsstatens lagstiftning. I samband med överförandet ska emellertid åklagare samråda med den andra statens behöriga myndigheter (artik- larna 22.5 och 23.2). Det som myndigheterna ska komma överens om är bl.a. de särskilda omständigheterna för frihetsberövandet i den andra staten inklusive garantier om att den verkställande statens myndigheter ska beakta den berörda personens fysiska och psykiska tillstånd och den säkerhetsnivå som krävs. Vid detta samråd får åklagaren efterfråga om restriktionerna kan kvarstå personen är frihetsberövad i den andra medlemsstaten och sedan ta ställning till om ett tillfälligt över- förande är fortsatt aktuellt (jfr även artikel 9.2 och avsnitt 7.4). I det omvända fallet, när en frihetsberövad person tillfälligt förs över till , kommer den frihetsberövade att tas i förvar. Häkteslagen är då tillämplig (se 1 kap. 3 § 2). Personer som häktats utomlands och som är föremål för restriktioner omfattas inte av häkteslagens bestämmelser om restriktioner (jfr 6 kap. 1 § andra stycket). Med anhållna och gripna i första stycket i nämnda paragraf avses de som med stöd av svenska be- stämmelser anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott. Något utrymme för att med stöd av 6 kap. häkteslagen ålägga en person som överförts hit restriktioner finns således inte och några sådana regler före- slås inte inom ramen för detta ärende. I de fall fråga uppkommer om svenska myndigheters möjligheter att upprätthålla restriktioner avseende en person som förts över hit, får åklagaren eller domstolen samråda med den andra statens myndigheter om vilken säkerhetsnivå som krävs och förutsättningarna för att genom framför allt bestämmelserna i 2–4 kap. häkteslagen tillgodose den andra statens önskemål. Sistnämnda be- stämmelser har visserligen ett annat syfte än bestämmelser om restrik- tioner. Kan den andra statens önskemål inte tillgodoses, får det i stället 2016/17:218 övervägas om det är möjligt att uppnå önskat resultat genom en annan typ av utredningsåtgärd, t.ex. förhör genom ljud- och bildöverföring eller förhör i den andra staten vid vilket den svenska åklagaren kan närvara. Det samråd som bör ske i dessa fall kan regleras i förordning. I detta sammanhang vill regeringen påpeka att den person som till- fälligt ska föras över kan vara frihetsberövad av helt andra orsaker, t.ex. för verkställighet av en frihetsberövande påföljd. I promemorian föreslås en bestämmelse om att yttrande ska inhämtas från den myndighet som svarar för verkställigheten av frihetsberövandet innan en utredningsorder utfärdas för att överföra en i frihetsbe- rövad person till en annan medlemsstat, om det inte är uppenbart att det inte behövs. Regeringen instämmer i att ett sådant yttrande bör inhämtas, men föreskrifter om detta kan meddelas i förordning. Som Hovrätten över och påpekar är det den åklagare eller domstol som ska utfärda utredningsordern som bör inhämta ett sådant yttrande. Även detta kan framgå av förordning. En verkställande stat får vägra erkännande av en utredningsorder för tillfälligt överförande av en frihetsberövad person om personen inte sam- tycker till överförandet (artikel 22.2 a och artikel 23.2). Ett samtyckes- krav gäller dock inte för att utfärda en utredningsorder och bör inte heller införas. I de fall utredningsordern avser ett överförande till enligt artikel 22, avgör den andra statens lagstiftning om ett samtycke krävs. Om ett krav på samtycke ställs upp kan åklagaren eller domstolen i ut- redningsordern begära att den andra statens behöriga myndigheter hämtar in personen samtycke till ett överförande (se formuläret i bilaga A till direktivet, avsnitt H1). Om tillfälligt överförande ska ske från till den andra medlemsstaten enligt artikel 23, ska uppgift om den frihetsbe- rövades inställning till överförandet framgå av utredningsordern (se for- muläret i bilaga A till direktivet, avsnitt H1). Av det skälet bör det i den nya lagen införas en bestämmelse om att den frihetsberövades inställning till överförandet ska inhämtas i de fall ett tillfälligt överförande ska ske från till en annan medlemsstat. I mån av behov kan även uppgifter från den frihetsberövades lagliga ställföreträdare inhämtas (se artiklarna 22.3 och 23.2). Detta behöver dock inte regleras särskilt i lag. Den frihetsberövades inställning får redovisas i utredningsordern. Det är sedan upp till den andra medlemsstatens myndigheter att ta ställning till om utredningsordern kan erkännas och verkställas i den staten. I artikel 22 (och artikel 23) finns bestämmelser om att den som till- fälligt förs över ska hållas fortsatt frihetsberövad och att avräkning ska ske av den tid som personen är frihetsberövad i en annan medlemsstat. Vidare finns bestämmelser om immunitet, transitering och kostnader. För dessa frågor hänvisas till avsnitt 9.3. I samma avsnitt behandlas även frågor om transporter i av den frihetsberövade personen. Regeringens förslag: En utredningsorder ska få utfärdas för beslag av ett föremål eller en skriftlig handling, trots att föremålet eller hand- lingen inte finns att tillgå vid utfärdandet. När utredningsordern för beslag har verkställts i den andra staten ska vissa bestämmelser i 27 kap. tillämpas. Det- samma ska gälla om utredningsordern avser en åtgärd enligt 27 kap. 15 § . Ett föremål eller en skriftlig handling som har överlämnats till enligt en utredningsorder som har utfärdats för beslag ska tas i förvar av åklagaren och anses vara taget i beslag enligt rättegångs- balken. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. Ut- gångspunkten i promemorian är att en åtgärd enligt artikel 32 i direktivet endast avser beslag. Vidare föreslås inte i promemorian att vissa be- stämmelser i 27 kap. ska tillämpas när en åtgärd enligt 27 kap. 15 § samma balk har verkställts i den andra staten. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Hov- rätten över och och och tingsrätter har dock vissa lagtekniska synpunkter. och Ekobrotts- myndigheten pekar på vikten av att anteckningar förs över verkställig- heten av husrannsakan och beslag. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om en europeisk utred- ningsorder kommer ofta avse beslag av bevismaterial. Förutsättningarna för att besluta om beslag i svensk rätt finns i bl.a. 27 kap. 1 § rättegångs- balken. För vissa typer av handlingar gäller strängare krav (se 27 kap. 2– 3 §§). Dessa förutsättningar kommer på samma sätt gälla vid utfärdande av en utredningsorder som avser beslag av föremål eller skriftlig hand- ling (se avsnitt 7.3.1). En förutsättning för beslag är emellertid att det föremål eller den skrift- liga handling som ska tas i beslag är tillgängligt för be- slaget (se 27 kap. 4 och 5 §§ ). Detta kommer dock inte vara fallet vid utfärdande av en utredningsorder. Föremålet eller hand- lingen finns i den andra medlemsstaten. Reglerna om utfärdande av en utredningsorder för beslag bör därför anpassas. Motsvarande frågeställ- ning var aktuell vid genomförandet av rådets rambeslut /577/RIF av om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial (rambeslutet om verkställighet av frysningsbeslut). Även i detta fall syftar samarbetet till att bevismate- rial som finns i en annan medlemsstat ska tas i beslag. Rambeslutet har genomförts genom lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut (lagen om verkställighet av frysningsbeslut) och i 2 kap. 1 § den lagen anges att åklagaren får besluta om beslag, utan hinder av att föremålet inte är tillgängligt vid beslutet (se prop. 2004/05:115 s. 32 f.). Bestämmelsen omfattar även skriftliga hand- lingar. Regeringen anser att en motsvarande bestämmelse bör tas in i den nya lagen för att göra det möjligt att utfärda en utredningsorder för beslag avseende föremål och handlingar som kan antas komma att på- träffas i en annan medlemsstat. I förhållande till förslaget i promemorian görs vissa ändringar med hänsyn till lagtekniska synpunkter från några remissinstanser. Att ett sådant beslut inte kan verkställas i följer av den definition av en europeisk utredningsorder som föreslås (se avsnitt 6.3.2). För att kunna ta föremål eller skriftliga handlingar i beslag behöver ofta andra åtgärder vidtas. Det kan bl.a. röra sig om husrannsakan eller kvarhållande av försändelse, men även kroppsvisitation eller kropps- Om åklagaren bedömer att en sådan åtgärd kan bli aktuell för att verkställa utredningsordern för beslag, bör utredningsordern även om- fatta en sådan åtgärd. I lagrådsremissen föreslår regeringen uttryckliga regler om detta. Lagrådet anser dock att det är ett onödigt påpekade och att förslaget i denna del därför kan utgå, vilket regeringen instämmer i. Om åklagaren anser att det är brådskande att genomföra beslaget för att bevismaterialet riskerar att försvinna eller förstöras, kan han eller hon utfärda en utredningsorder för beslag samt ange att det rör sig om en åtgärd som avses i artikel 32 i direktivet (se avsnitt 7.5). Enligt artikel 13.1 ska den verkställande staten utan dröjsmål över- lämna det beslagtagna till den utfärdande myndigheten. eller handlingen överlämnats till åklagaren bör det tas i förvar av åkla- garen och anses vara taget i beslag enligt (jfr 2 kap. 3 § andra stycket lagen om verkställighet av frysningsbeslut). reglerna blir därmed tillämpligt fullt ut. Detta bör framgå av den nya I vissa situationer kommer det dock att dröja innan bevis- materialet kan överlämnas, t.ex. för att erkännandet och verkställigheten i den verkställande staten har överklagats eller för att det av praktiska skäl tar tid att lämna över materialet. En annan situation kan vara att åkla- garen med stöd av artikel 32.3 och 32.4 vill att det beslagtagna ska stanna kvar i den andra medlemsstaten (se även avsnitt 7.6). delar regeringen den bedömning som görs i promemorian, att det i lag bör anges att när beslaget är verkställt i den andra medlemsstaten ska vissa bestämmelser i 27 kap. om beslag tillämpas fram till dess föremålet eller den skriftliga handlingen överlämnas till åkla- Det är främst fråga om bestämmelser som tillförsäkrar den som har drabbats av beslaget olika rättssäkerhetsgarantier. ring finns i 2 kap. 3 § lagen om verkställighet av frysningsbeslut (se även 2004/05:115 s. 35). För en närmare redogörelse för dessa be- stämmelser och innebörden av dessa hänvisas till promemorian (Ds 2015:57 s. 241 f.). I korthet kan följande sägas. Är det fråga om ett beslag av ett skriftligt meddelande som meddelats med stöd av 27 kap. 2 § andra stycket 2–8, ska åklagaren, enligt fjärde stycket samma paragraf, anmäla åtgärden hos rätten. Rätten ska då pröva om det finns skäl för beslaget. Vidare bör den som drabbats av ett beslag som verkställts i en annan medlemsstat kunna begära rättens prövning av beslaget i enlighet med 27 kap. 6 § . Av lagen bör också framgå att den som berörs av beslaget ska underrättas om möjligheten att begära rättens prövning av beslaget. Detta behövs dock inte om det är fråga om ett beslag enligt 27 kap. 2 § andra stycket 2–8, eftersom åkla- garen alltid ska anmäla ett sådant verkställt beslag till rätten.