prop · H403171 · 2017-04-11 00:00:00 — Regeringen föreslår att reglerna om verkställighet av kommunala beslut ska förändras på det sättet att det faktum att ett beslut inte kan rättas ska vara ett skäl för att beslutet inte ska få verkställas förrän det fått laga kraft. anför att de skärpta reglerna om verkställighet kommer att få en för kommunerna och landstingen påtaglig kostnadspåverkan och därmed negativa effekter som inte, såsom utredningen gör, kan betecknas som ”mycket begränsade”. och kommun anför att förslaget begränsar kommunernas självstyre. Regeringen bedömer att förslaget är det av de tillgängliga alternativen som ger önskvärd effekt och innebär det minsta ingreppet i den kommunala självstyrelsen. Förslaget innebär att frågan om en eventuell rättelse av verkställighet ska övervägas redan i samband med att ställning tas till frågan om verkställighet av beslutet. Regleringen är därför utformad så att den ska träffa just de fall som bedömts problematiska, dvs. beslut som verkställts i förväg men där verkställigheten inte kan rättas. Såsom och kommun anför så utgör förslaget ett ingrepp i den kommunala självstyrelsen. Regeringen bedömer dock att förslaget ger kommuner och landsting tillräckligt utrymme att verkställa beslut som rätteligen och efter aktivt övervägande bör verkställas före laga kraft. Mot denna bakgrund anser regeringen att ingreppet får anses vara begränsat. till det starka medborgerliga intresset av att förhindra situationen att ett kommunalt beslut upphävts av domstol men inte kan rättas anser regeringen vidare att detta ingrepp i självstyrelsen får anses vara nödvändigt. Konsekvenserna med en ny reglering som innebär att kommuner och landsting måste avvakta laga kraft innan de kan verkställa dessa beslut är förstås avhängig av vad besluten avser och vilka verkställighetsåtgärder som följer av besluten. Att avvakta verkställighet kan medföra kostnader för en kommun eller ett landsting. Mot bakgrund av det fortsatt stora utrymmet för lokala bedömningar och det, baserat på vad som framkommit av Statskontorets rapport 2012:6, relativt begränsade antal fall där verkställighet bör avvaktas anser regeringen dock, till skillnad från , att kostnaderna som kan uppkomma får anses vara Prop. 2016/17:171 mycket begränsade. Regeringen bedömer att framför allt förslagen om en instruktion för direktören, en webbaserad anslagstavla och tillhörande konsekvens- ändringar kommer att innebära ökad transparens i kommuner och landsting. Detta innebär i sin tur att det kommer att bli lättare för medlemmar och övriga enskilda att följa den kommunala beslutsgången och informera sig om vad som händer i kommuner och landsting. Detta kan i sin tur stärka den lokala demokratin. Den nya kommunallagen har getts en ny mer överblickbar struktur och ett mer enhetligt och lättillgängligt språk. Detta kommer att underlätta för allmänheten att ta till sig lagens bestämmelser. Förslaget till ny kommunallag med tillhörande följdändringar ger enligt regeringens bedömning huvudsakligen inte upphov till några konsekvenser för staten. Förslaget om att information om hur man överklagar beslut genom laglighetsprövning ska finnas på den webbaserade anslagstavlan kan medföra en mindre ökning av antalet överklaganden, vilket i sin tur kan medföra ökade kostnader för domstolarna. Regeringen bedömer att denna eventuella ökning kan hanteras inom ramarna för nuvarande anslag. 16.2.3 Konsekvenser för företagen anför att det hade varit önskvärt om utredningen i sin konsekvensutredning hade redovisat ett resonemang om berörda företag, även för de förslag som indirekt påverkar företagen. konstatera att utredningen inte redogör för om särskilda hänsyn tagits till små företag vid reglernas utformning. Regeringen bedömer att förslaget till ny kommunallag med tillhörande följdändringar i huvudsak inte ger upphov till några nya konsekvenser för företagen, eller för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags. Däremot kvarstår dagens skillnad i talerätt avseende överprövning av kommunala beslut mellan de företag som är fastighetsägare och därmed medlemmar i kommunen och de som enbart bedriver näringsverksamhet från ett fast driftställe i kommunen. De kostnadsbesparingar som kommuner och landsting kommer att kunna göra till följd av slopandet av annonseringskravet i ortstidningar för viss information motsvaras av förlorade annonsintäkter för dags- Utredningen har uppskattat ett totalt inkomstbortfall på sammanlagt för de s.k. betalda dagstidningarna 2016/17:171 baserat på en uppskatting av annonseringskostnader för kommuner och landsting. Den slopade skyldigheten innebär inte med nödvändighet att detta intäktsbortfall kommer att inträffa. Eftersom det i fortsättningen kommer att vara frivilligt att använda sig av ortstidningen är det dock rimligt att tro att en del kommuner, landsting och kommunalförbund kommer att upphöra med detta. Regeringen anser att frågan om vilka krav som ska ställas på kommuner, landstings och kommunallförbunds informationsspridning i huvudsak måste avgöras av medlemmarnas behov av information. De eventuella negativa konsekvenserna som detta kan ha för tidningsbranschen kan inte medföra någon annan bedömning. Förslaget till ny kommunallag med tillhörande följdändringar ger enligt regeringens bedömning huvudsakligen inte upphov till några negativa konsekvenser för jämställdheten mellan kvinnor och män. Några av förslagen kan dock innebära en positiv utveckling. Förslaget om att fullmäktige får besluta att en förtroendevald som fullgör sitt förtroendeuppdrag på heltid- eller betydande del av heltid för sina uppdrag ska få förmåner som svarar mot de anställdas löne- eller anställningsvillkor innebär en möjlighet att bevilja ledighet t.ex. på grund av föräldraledighet eller nedsatt arbetsförmåga. Om fullmäktige väljer att utnyttja denna möjlighet kan det medföra att sådana uppdrag blir än mer attraktiva och att det även blir lättare att rekrytera unga kvinnor och män och kvinnor generellt till förtroendeuppdragen. Förslaget bör därför kunna ha positiva följder för jämställdheten bland de förtroendevalda. Förslaget att uppdragen för förtroendevalda som valts av fullmäktige och är valbara ska upphöra först vid nästa fullmäktigesammanträde kan främja möjligheterna för framför allt unga, som är mer flyttbara, att fortsätta delta i lokalpolitiken. Eftersom det är en högre andel kvinnor än män som lämnar politiken på grund av flytt kan förslaget också ha positiva konsekvenser för jämställdheten. Förslagen innebär inte några konsekvenser av betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Grunderna för den kommunala verksamheten I inledningskapitlet regleras frågor om den kommunala indelningen och att kommuner och landsting sköter kommunala angelägenheter på demokratins och den kommunala självstyrelsens grund. Vidare regleras här medlemskap och rösträtt. 1 § är indelat i kommuner och landsting. Varje landsting omfattar ett län, om inte något annat är särskilt beslutat. I paragrafen regleras att är uppdelat i kommuner och landsting. Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 kap. 1 § första stycket samt 2 § KL (prop. 1990/91:117 s. 146 f.). I 1 kap. 7 § regeringsformen anges att i riket finns kommuner på lokal och regional nivå. Första meningen i paragrafen anger att dessa kommuner ska benämnas kommuner respektive landsting. En kommun eller ett landsting är en offentligrättslig juridisk person och begreppen avser såväl denna juridiska person som dess territorium. Av andra meningen framgår att varje landsting omfattar ett län, om inte något annat är särskilt beslutat. Förändringar av indelningen i kommuner och landsting sker genom särskilda beslut av regering och riksdag. Den nu- varande länsindelningen framgår – åtminstone indirekt – av regeringens tillkännagivande om länens indelning i kommuner (SFS 2007:229). Till- kännagivandet är inte normgivande utan anger endast hur länsindelning ser ut (prop. 2005/06:24 s. 5). 2 § Kommuner och landsting sköter på demokratins och den kommunala självstyrelsens grund de angelägenheter som anges i denna lag eller annan författning. I paragrafen regleras att kommuner och landstings verksamhet bedrivs på demokratins och den kommunala självstyrelsens grund och att de angelägenheter som ska skötas anges i kommunallagen eller annan författning. Paragrafen motsvarar 1 kap. 1 § andra stycket KL (prop. 1990/91:117 s. 146 och prop. 2001/02:80 s. 135 f.). Principen om självstyrelse framgår av 14 kap. 2 § regeringsformen, se även prop. 2009/10:80 s. 201. Principen om självstyrelse avser hela den kommunala verksamheten, dvs. både den verksamhet som omfattas av kommunallagen och den som regleras av annan lagstiftning. Den kommunala självstyrelsen kan sägas vara en förutsättning för den kommunala demokratin. demokrati förutsätter att det finns ett stort utrymme för kommuner och landsting att själva bl.a. utforma den politiska dagordningen. Demokratin är den viktigaste värdegrunden för självstyrelse. 2016/17:171 bakom den kommunala självstyrelsen är en styrelse av folket, genom folket och för folket på den kommunala nivån. I 1 kap. 1 och 2 §§ regeringsformen anges grunderna för utövandet av offentlig makt i . Rätt att ta ut skatt och meddela föreskrifter 3 § Bestämmelser om att kommuner och landsting har rätt att ta ut skatt för skötseln av sina uppgifter och att meddela föreskrifter finns i regeringsformen. I paragrafen finns hänvisningar till bestämmelser i regeringsformen. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 kap. 5 § KL (prop. 1990/91:117 s. 151). Övervägandena finns i avsnitt 14.2. Paragrafen har placerats i enlighet med Lagrådets förslag. De bestämmelser som avses är 8 kap. 2, 3, 9 och 10 §§ samt 14 kap. 4 § regeringsformen. Röstberättigade medlemmar utser valda församlingar 4 § Beslutanderätten i kommuner och landsting utövas av valda församlingar (fullmäktige) som utses av röstberättigade medlemmar i allmänna val. Beslut kan också fattas av andra kommunala organ i enlighet med vad som anges i denna lag eller annan författning. I paragrafen markeras att kommuner och landsting är demokratiskt styrda organ. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Bestämmelsen är utformad med 14 kap. 1 § regeringsformen som förebild. Med vald församling enligt första stycket avses kommun- respektive . Med beslutanderätt avses beslut av mera grundläggande natur eller av mera generell räckvidd. Att kommu- nala organ som exempelvis nämnder kan fatta andra typer av beslut framgår av andra stycket. Bestämmelsen reglerar inte kompetensfördelning mellan de kommunala organen. 5 § Medlem av en kommun är den som är folkbokförd i kommunen, äger fast egendom i kommunen eller ska betala kommunalskatt där. Medlem av en kommun är också en medborgare i någon av Europeiska unionens medlemsstater (unionsmedborgare) som är bosatt i kommunen men som, enligt 5 § andra stycket folkbokföringslagen (1991:481), inte ska folkbokföras där. I paragrafen regleras vem som är medlem i en kommun. Paragrafens första stycke motsvarar 1 kap. 4 § KL (prop. 1990/91:117 s. 147 och prop. 2010/11:166 s. 238). Övervägandena finns i avsnitt 12.2. Paragrafens första stycke anger att medlemskap i en kommun kan grundas på tre sätt, genom folkbokföring, innehav av fast egendom eller skyldighet att betala kommunalskatt. Bestämmelsen innebär att det är möjligt att vara medlem i fler än en kommun. Bestämmelser om vem som ska folkbokföras i en kommun finns i folkbokföringslagen (1991:481). Regleringen om att äganderätt till fast egendom grundar kommunmedlemskap innebär att också juridiska personer kan vara Prop. 2016/17:171 medlemmar av en kommun. Detta inkluderar staten, landsting eller andra Om flera personer, fysiska eller juridiska, gemensamt äger en fastighet, är de samtliga medlemmar av den kommun där fastigheten är belägen. Bestämmelser om vem som ska betala kommunalskatt finns i inkomstskattelagen (1999:1229). Enligt andra stycket ska sådana medborgare i andra EU-länder som är bosatta här i landet men som, på grund av att de åtnjuter full diplomatisk immunitet, enligt 5 § andra stycket folkbokföringslagen inte ska folkbokföras här i landet, ska vara medlem av kommunen. De utländska unionsmedborgare som bestämmelsen avser är sådana personer som innehar chefsbefattningar vid vissa internationella organ i och deras familjemedlemmar. Utsänd personal från andra EU-länder verksamma vid ambassader och karriärkonsulat i omfattas inte av 5 § andra stycket folkbokföringslagen och kan därför inte bli medlemmar med stöd av denna bestämmelse. Medlemskapet behöver inte fastställas genom något särskilt beslut utan inträder automatiskt om någon av omständigheterna i paragrafen är uppfyllda. Med medlemskapet följer t.ex. enligt 2 kap. 3 § en rätt till likabehandling och ett förbud för kommuner och landsting att fatta retroaktiva beslut till nackdel för medlemmarna enligt 2 kap. 4 §. Vidare har medlemmar i enlighet med 13 kap. rätt att överklaga kommunala beslut och kan enligt 8 kap. 1 § ges rätt att lämna medborgarförslag. 6 § Medlem av ett landsting är den som är medlem av en kommun inom . I paragrafen regleras vem som är medlem i ett landsting. Paragrafen motsvarar 1 kap. 4 § andra stycket KL (prop. 1990/91:117 s. 147). Av paragrafen följer att de som är medlemmar i en kommun vars område ingår i ett landstings område även är medlemmar i det . 7 § Rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäktige har den som är folkbokförd i kommunen, senast på valdagen fyller och 1.är svensk medborgare eller annan unionsmedborgare, 2.är medborgare i eller , eller 3.varit folkbokförd i i följd före valdagen. Rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäktige har också en sådan unionsmedborgare som avses 5 § andra stycket. Paragrafen reglerar vem som har rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäktige. Paragrafen motsvarar 4 kap. 2 § KL 1990/91:117 s. 165, prop. 1996/97:70 s. 252 och prop. 2013/14:37 s. 34). Fler bestämmelser om val finns i vallagen (2005:837). För rösträtt krävs att man är folkbokförd i kommunen och har fyllt senast på valdagen. Är man inte svensk medborgare, annan unionsmedborgare eller medborgare i eller krävs utöver övriga rösträttsvillkor att man varit folkbokförd i i följd på Reglerna om rösträtt reglerar även valbarheten till kommunala förtroendeuppdrag, se 4 kap. 3 §. 2016/17:171 Av andra stycket följer att rösträtten även omfattar sådana medborgare i andra EU-länder som är bosatta här i landet men som, på grund av att de åtnjuter full diplomatisk immunitet, enligt 5 § andra stycket folkbokföringslagen (1991:481) inte ska folkbokföras här i landet. De utländska unionsmedborgare som bestämmelsen avser är sådana personer som innehar chefsbefattningar vid vissa internationella institutioner i och deras familjemedlemmar. Utsänd personal från andra EU- länder verksamma vid ambassader och karriärkonsulat i omfattas inte av 5 § andra stycket folkbokföringslagen och har därför inte rösträtt med stöd av denna bestämmelse. 8 § Rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i har den som är röstberättigad vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäktige i en kommun inom . Paragrafen reglerar vem som har rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i . Paragrafen motsvarar 4 kap. 3 § KL (prop. 1990/91:117 s. 165). Fler bestämmelser om val finns i vallagen (2005:837). Av paragrafen följer att de som enligt 7 § har rösträtt vid val till kommunfullmäktige i en kommun vars område ingår i ett landstings område även har rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i i det . 9 § Frågor om rösträtt enligt 7 och 8 §§ avgörs på grundval av en röstlängd som upprättas före valet. I paragrafen regleras att frågan om någon har rösträtt ska avgöras på grundval av en röstlängd som upprättas före valet. Paragrafen motsvarar 4 kap. 4 § KL (prop. 1990/91:117 s. 165). Av paragrafen framgår att röstlängden har karaktär av ett exklusivt bevismedel vid avgörandet av frågan om rösträtt föreligger. Paragrafen har sin motsvarighet avseende val till i 3 kap. 4 § tredje stycket regeringsformen (prop. 1973:90 s. 247). Bestämmelser om upprättande av röstlängd finns i vallagen (2005:837). Ändringar i indelning i kommuner och landsting 10 § Bestämmelser om indelningsändringar finns i lagen (1979:411) om ändringar i indelning i kommuner och landsting. I paragrafen finns en hänvisning till bestämmelserna om indelningsändringar i lagen (1979:411) om ändringar i indelning i kommuner och landsting. I denna lag regleras förutsättningarna för förändringar i indelningen. Paragrafen motsvarar 1 kap. 3 § första stycket KL (prop. 1990/91:117 s. 147). 2 kap. Kommunala angelägenheter Detta kapitel innehåller bestämmelser eller hänvisningar till bestämmelser som reglerar de kommunala befogenheterna samt Kapitlet bygger på nuvarande 2 kap. KL. Prop. 2016/17:171 Befogenheterna att ta ut avgifter och självkostnadsprincipen i nuvarande 8 kap. KL har flyttats hit. Reglerna om partistöd återfinns under 4 kap., se avsnitt 14.1. För att klargöra skillnaden mellan vad kommuner och landsting får göra, i förhållande till vad de inte får göra därför att det är andras uppgifter, har 2 kap. 1 § KL delats upp i två paragrafer. I slutet av kapitlet föreslås hänvisningar till andra författningar av betydelse för de kommunala befogenheterna. Allmänna befogenheter och lokaliseringsprincipen 1 § Kommuner och landsting får själva ha hand om angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller område eller deras medlemmar. I paragrafen regleras den grundläggande kommunala kompetensen och lokaliseringsprincipen. Paragrafen motsvaras delvis av 2 kap. 1 § KL 1990/91:117 s. 148 f.). Paragrafen uttrycker vad kommuner och landsting får göra. kommunerna och landstingen ska få ha hand om en angelägenhet krävs att det är av allmänt intresse att kommunen eller har hand om Det som avgör om en angelägenhet är av allmänt intresse är om det kan anses vara ett allmänt, samhälleligt och till det egna området knutet intresse att kommunen eller vidtar en åtgärd. bedömas med utgångspunkt i om det är lämpligt, ändamålsenligt och skäligt att kommunen eller befattar sig med angelägenheten. Allmänintresset förutsätter inte att det finns ett kvantitativt betydande Om det kan anses vara ett allmänt intresse att en kommun eller ett landsting har hand om en angelägenhet, får kommunen eller ha hand om den även om åtgärden bara kommer en mindre del av kommunens eller område eller ett mindre antal av medlemmarna direkt till godo. Det kommunalrättsliga allmänintresset enligt denna bestämmelse är inte detsamma som motsvarande begrepp inom unionsrätten. utsträckning torde dock begreppen motsvara varandra och avse samma Bestämmelser om statsstöd kan begränsa kommuners och landstings möjligheter att utöva sina befogenheter. befogenheterna i sig ändras inte genom regler om statligt stöd men däremot kan utövandet av dessa begränsas. finns bl.a. i artiklarna 107–109 i EUF-fördraget och i lagen (2013:388) om tillämpning av Europeiska unionens statsstödsregler. om unionsrättens påverkan på kommunalrätten finns i avsnitt 5 och i I bestämmelsen ligger ett principiellt förbud mot att ge understöd åt Det finns dock undantag från detta förbud i annan författning, t.ex. lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. Bestämmelsen ger även uttryck för lokaliseringsprincipen. i grunden att en åtgärd måste vara knuten till kommunens eller eget område eller dess medlemmar för att den ska anses som en angelägenhet i enlighet med bestämmelsen. Lokaliseringsprincipen är inte absolut utan måste bedömas från fall till 2016/17:171 fall. Detta hänger samman med att faktorer som befolkningens rörlighet och ofullkomligheter i kommunindelningen innebär att en åtgärd kan ha anknytning till medlemmarna även om åtgärden som sådan inte sker i kommunen. Det finns alltså inget förbud mot att en kommun eller ett landsting engagerar sig i markinnehav och anläggningar inom en annan kommuns eller landstings område förutsatt att dessa anordningar behövs för den egna kommunen eller . Vidare finns undantag från lokaliseringsprincipen i speciallagstiftning, t.ex. i lagen om vissa kommunala befogenheter. Uppgifter som andra ska ha hand om 2 § Kommuner och landsting får inte ha hand om sådana angelägenheter som enbart staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan ska ha hand om. Av paragrafen framgår att kommuner och landsting inte får ha hand om angelägenheter som ankommer på någon annan. Paragrafen motsvarar delar av 2 kap. 1 § KL (prop. 1990/91:117 s. 149). Paragrafen reglerar att kommuner och landsting inte själva får ha hand om sådana angelägenheter som det ankommer enbart på staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan att ha hand om. Denna bestämmelse utgör således en begränsning av kommuners och landstings allmänna befogenheter enligt 1 §. Bestämmelsen tar sikte på när en angelägenhet exklusivt faller inom någon annans befogenhet, t.ex. statliga angelägenheter såsom försvars- eller utrikespolitik. På vissa verksamhetsområden sammanfaller dock kommunernas och landstingens befogenheter. I sådana fall utgör bestämmelsen inte något hinder mot att såväl kommuner som landsting tar sig an angelägenheter av samma slag. Ett sådant exempel är kulturområdet. Det förekommer också i speciallagstiftning att både kommuner och landsting åläggs uppgifter inom samma område, exempelvis inom äldreomsorgen. Vidare förekommer undantag från bestämmelsen i speciallagstiftning, t.ex. framgår av 2 kap. 1 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter att kommuner och landsting får lämna bidrag till byggande av väg och järnväg som staten ansvarar för. 3 § Kommuner och landsting ska behandla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat. Paragrafen ger uttryck för likställighetsprincipen. 2 kap. 2 § KL (prop. 1990/91:117 s. 150). Likställighetsprincipen innebär att medlemmar eller grupper av medlemmar i samma situation ska behandlas lika. endast ske på saklig och objektiv grund. Det krävs således att kommuner och landsting iakttar objektivitet och rättvisa i sin behandling av Likställighetsprincipen gäller alltså bara gentemot kommunens eller egna medlemmar. Dessutom krävs det för att principen ska tillämpas att kommunen eller är i kontakt med sina medlemmar just i deras egenskap av medlemmar. alltså inte när en kommun eller ett landsting anställer personal, eller säljer fastigheter etc. Vidare finns undantag från likställighetsprincipen i speciallagstiftning såsom socialtjänstlagen (2001:453). Förbud mot beslut med tillbakaverkande kraft 4 § Kommuner och landsting får inte fatta beslut med tillbakaverkande kraft till nackdel för medlemmarna. Sådana beslut får dock fattas om det finns synnerliga skäl för det. Av paragrafen framgår att kommuner och landsting inte får fatta beslut med negativa följder för medlemmarna som avser tid som redan passerat. Paragrafen motsvarar 2 kap. 3 § KL (prop. 1990/91:117 s. 150). Bestämmelsen i första meningen gäller vid sidan av det principiella förbud mot retroaktiv, dvs. tillbakaverkande, lagstiftning i fråga om skatter och statliga avgifter som finns i 2 kap. 10 § andra stycket regeringsformen. Förbudet mot beslut med tillbakaverkande kraft till nackdel för medlemmarna innebär att en kommun eller ett landsting inte har rätt att retroaktivt återkalla förmåner för medlemmarna eller att med retroaktiv verkan besluta om nya eller förhöjda ekonomiska skyldigheter för dem. En kommun eller ett landsting kan t.ex. inte besluta om att höja en avgiftstaxa för tid som redan passerat när beslutet fattats. Av andra meningen framgår att undantag från förbudet mot beslut med tillbakaverkande kraft får ske om det finns synnerliga skäl för det.