prop · H40378 · 2017-02-28 00:00:00 — Exempelvis när det gäller lagen om finansiell rådgivning till konsumenter gjorde regeringen bedömningen att bevissvårigheterna minimeras genom ett krav på dokumentation (prop. 2002/03:133 s. 23). Regeringen kan konstatera att de tvister som kommer att aktualiseras hos till följd av EU-förord- ningen i huvudsak kommer att röra innehållet i faktablad. torde således i stor utsträckning bestå av skriftligt material. svårigheter som tar upp gör sig därmed mindre gällande i detta Det har ställts krav på vissa beloppsgränser för att ska ta upp ett ärende till prövning. Vid genomförandet i svensk rätt av t.ex. konsumentkreditdirektivet (och rådets direktiv 2008/48/EG av om konsumentkreditavtal och om upp- hävande av rådets direktiv /102/EEG) och bolånedirektivet (Europa- parlamentets och rådets direktiv /17/EU av om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastigheter och om ändring av direktiven /48/EG och 2013/36/EU och förordning [EU] nr 1093/2010) bedömde regeringen att beloppsgränserna inte medför att ARN:s verksamhet inte uppfyllde respektive direktivs krav på tillgång till alternativ tvistlösning (prop. 2009/10:242 och prop. 2015/16:197). regeringens uppfattning innebär beloppskravet inte heller att ARN:s verksamhet inte uppfyller kravet i EU-förordningen (artikel 19 c). Regeringen har gjort bedömningen att verksamheten vid upp- fyller både konsumentkreditdirektivets och bolånedirektivets krav på tillgång till alternativ tvistlösning (prop. 2009/10:242 s. 79 f. och prop. 2015/16:197 s. 184). Sedan det förstnämnda direktivet genomfördes i svensk rätt har dessutom utsetts till en sådan tvistlösning som avses i lagen (2015:671) om alternativ tvistlösning i konsumentförhållanden (4 § första stycket). Myndigheten ska även full- göra de uppgifter som alternativa tvistlösningsorgan har enligt Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) nr 524/2013 av om tvistlösning online vid konsumenttvister och om ändring av förord- ning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG (prop. 2014/15:128). Syftet med den förordningen är att möjliggöra och underlätta tillgången till utomrättslig tvistlösning vid gränsöverskridande tvister. medverkar i olika för instanser som, vid sidan av domstolar, prövar tvister mellan konsumenter och näringsidkare, bl.a. nätverket för prövning av tvister mellan konsumenter och näringsidkare inom den finansiella sektorn, FIN-NET. Det sistnämnda innebär, enligt den bedömning som regeringen gjorde vid genomförande i svensk rätt av betaltjänstdirektivet (och rådets direktiv /64/EG av om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven /7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv /5/EG) att inom ramen för sin nuvarande verksamhet också har förutsättningar att uppfylla kravet i det direktivet på att aktivt delta i samarbete för att lösa gräns- Regeringen konstaterar att EU-förordningen (artikel 19 c) ställer delvis andra krav än de EU-direktiv som nämns ovan då den förutsätter att icke- professionella investerare ska ha tillgång till effektiva förfaranden för prövning vid gränsöverskridande tvister. påpekar att avsaknaden av en gemensam forumregel för utomrättsliga tvistelösningsorgan inom Prop. 2016/17:78 FIN-NET och i övrigt innebär en risk för att ett skadeståndsanspråk inte kan prövas av eller något annat organ inom FIN-NET. beskriver att myndigheten avvisar ett ärende på den grunden att en prövning av ärendet med hänsyn till myndighetens arbetsformer eller av något annat skäl allvarligt skulle hindra myndigheten från att fungera effektivt (26 § 3 förordningen [2015:739] med instruktion för ), om ett annat lands lag konstateras vara tillämplig. Risk för att ett ärende inte kan komma att prövas uppstår då enligt eftersom det i vissa medlemsstater förekommer att utomrättsliga tvistelösningsorgan endast är behöriga att pröva tvister med motparter med hemvist i det egna landet, och ibland krävs det att motparten är ansluten till tvistelösningsorganet. Regeringen konstaterar härvid att EU- förordningen emellertid är bindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat. har inte heller någon skyldighet att avvisa ett ärende om ett annat lands lag är tillämplig. Kraven i EU-förordningen på tillgång till effektiva förfaranden för rättslig prövning vid gränsöverskridande tvister får därmed, såvitt avser icke-professionella investerare som kan betraktas som konsumenter, anses vara uppfyllda inom ramen för ARN:s nuvarande verksamhet. Det saknas därför enligt regeringens uppfattning anledning att särskilt reglera konsumenters möjligheter att få ett ärende om påstådda överträdelser av EU-förordningen prövat av nämnden. Kravet i EU-förordningen på effektiva förfaranden för rättslig prövning vid gränsöverskridande tvister föranleder således inte några lagstiftningsåtgärder. 5.7Särskilda befogenheter avseende försäkringsbaserade investeringsprodukter och viss verksamhet vid försäkrings- eller återförsäkringsföretag Regeringens bedömning: Det krävs inte några särskilda lagstiftningsåtgärder för att ska kunna besluta om förbud eller begränsning när det gäller vissa försäkringsbaserade investeringsprodukter eller finansiell verksamhet eller praxis vid ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag enligt EU-förordningen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. anser att det i förarbetena bör tydliggöras mot vilka försäkringsbaserade investerings- produkter den behöriga myndigheten har befogenhet att ingripa enligt I promemorian anges att ingripande får göras mot vissa produkter medan EU-förordningen avser samtliga försäkrings- investeringsprodukter från förordningens tillämpningsområde. försäkringsdistributionsdirektivet (och rådets direktiv 2016/17:78 [EU] nr 2016/97 av om försäkringsdistribution) utvidgas bör det utredas om också EU-förordningens tillämpningsområde ska utvidgas på motsvarande sätt. Skälen för regeringens bedömning: Enligt EU-förordningen (artikel 16) får Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten (Pension Authority, Eiopa) under vissa förutsättningar tillfälligt förbjuda eller begränsa marknadsföring, distribution och försäljning av vissa försäkringsbaserade investeringsprodukter, försäkringsbaserade investeringsprodukter med vissa särskilda egenskaper eller en typ av finansiell verksamhet eller praxis vid ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag. Enligt EU-förordningen (artikel 17) får en behörig myndighet under vissa förutsättningar förbjuda eller begränsa marknadsföring, distribution och försäljning av försäkringsbaserade investeringsprodukter, försäkringsbaserade investeringsprodukter med vissa särskilda egenskaper eller en typ av finansiell verksamhet eller praxis vid ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag. Som noterar återges innehållet i EU-förordningen i denna del inte på ett korrekt sätt i promemorian. Regeringen gör samma bedömning som i fråga om mot vilka försäkringsbaserade investeringsprodukter den behöriga myndigheten får ingripa mot med stöd av EU-förordningen (artikel 17). Möjligheten att ingripa omfattar alltså samtliga försäkringsbaserade investeringsprodukter med undantag för de produkter som särskilt anges i EU-förordningen (artikel 2). Regeringen gör dock inte någon annan bedömning än den som görs i promemorian, dvs. att befogenheterna för de behöriga myndigheterna i detta avseende endast avser vissa Priip-produkter (jfr artikel 4.3). tar i sammanhanget även upp frågan om försäkringsdistributionsdirektivets respektive EU-förordningens tillämpningsområde. Regeringen konstaterar att frågan om hur försäkringsdistributionsdirektivet ska genomföras i svensk rätt är föremål för övervägande inom . Det är inte aktuellt att inom ramen för det förevarande lagstiftningsärendet överväga någon utvidgning av tillämpningsområdet. Den behöriga myndigheten ska enligt nationell rätt ha befogenhet att förbjuda marknadsföringen av en av en Priip-produkt vid vissa överträdelser av EU-förordningen (se avsnitt 5.3). Förutsättningarna för ett sådant förbud skiljer sig dock från de som enligt EU-förordningen (artikel 17) gäller för de förbud och begränsningar som behandlas i förevarande avsnitt. befogenheter att besluta om förbud eller begränsning när det gäller försäkringsbaserade investeringsprodukter, försäkringsbaserade investeringsprodukter med vissa egenskaper eller finansiell verksamhet eller praxis vid ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag enligt EU-förordningen följer direkt av förordningen (artikel 17) och kräver därför inte några särskilda lagstiftningsåtgärder. Det krävs inte heller några lagstiftningsåtgärder för att Eiopa ska kunna utöva sina befogenheter enligt EU-förordningen (artikel 16). Samarbete och informationsutbyte med andra Regeringens bedömning: Det informationsutbyte som krävs enligt EU-förordningen kan komma till stånd inom ramen för gällande svensk rätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: De behöriga myndigheterna ska samarbeta och utan onödigt dröjsmål förse varandra med information av betydelse för fullgörandet av deras uppgifter enligt förordningen (artikel 20.1 i EU-förordningen). Vidare ska de behöriga myndigheterna samarbeta vid utövandet av sanktionsbefogenheterna för att se till att de administrativa sanktionerna leder till de resultat som eftersträvas i EU- förordningen. Dessutom ska de samordna sina insatser för att undvika överlappningar och dubbelarbete vid gränsöverskridande fall (artikel 22.2 i EU-förordningen). Beträffande möjlighet att lämna ut uppgifter till utländska myndigheter kan det inledningsvis konstateras att det kan komma att handla om uppgifter som omfattas av sekretess enligt 30 kap. 4 eller 6 § OSL. En svensk myndighets möjlighet att lämna ut sekretessbelagda uppgifter till en utländsk myndighet regleras i 8 kap. 3 § samma lag. Uppgift som är sekretessbelagd enligt OSL får enligt bestämmelsen inte lämnas ut till utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation i andra fall än då utlämnandet sker i enlighet med föreskrift i lag eller förordning eller då uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten eller mellanfolkliga organisationen. En föreskrift i en EU-förordning är att jämställa med en föreskrift i lag eller förordning (jfr prop. 1998/99:18 s. 41 och prop. 1999/2000:126 s. 160 och 283). Bestämmelsen ger – som regeringen konstaterat i flera tidigare lagstiftningsärenden på finansmarknadsområdet – goda möjligheter att i sitt arbete lämna ut handlingar och uppgifter till behöriga utländska myndigheter (se bl.a. prop. 2011/12:40 s. 20, prop. 2011/12:175 s. 31 och prop. 2012/13:72 s. 34). Informationsutbyte mellan behöriga myndigheter kan aktualisera behandling av personuppgifter. I avsnitt 5.4.4. behandlas skyddet för personuppgifter i förhållande till EU-förordningen. Sammantaget gör regeringen bedömningen att det informationsutbyte som krävs enligt EU-förordningen kan komma till stånd inom ramen för gällande svensk rätt. Det följer direkt av EU-förordningen att ska samarbeta med de behöriga myndigheterna i andra medlemsstater. EU-förordningen i dessa delar kräver således inte några lagstiftningsåtgärder. Regeringens bedömning: rutiner och tekniska lösningar för mottagande av rapporter om överträdelser och uppfölj- ningen av sådana motsvarar kraven i EU-förordningen. Kravet på att den behöriga myndigheten inrättar effektiva mekanis- mer för att säkerställa skydd mot vedergällning, diskriminering och andra former av orättvis behandling för anställda som rapporterar om överträdelser till den behöriga myndigheten omfattas av gällande rätt. eller enskilda arbetsgivare bör inte åläggas krav på att inrätta mekanismer för rapportering av överträdelser som går utöver kraven i EU-förordningen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. anser inte att kravet på att den behöriga myndigheten ska inrätta effektiva mekanismer för att säkerställa skydd mot vedergällning, diskriminering och andra former av orättvis behandling för anställda som rapporterar om överträdelser till den behöriga myndigheten omfattas av gällande rätt. är de hänvisningar som görs till lagen (1982:80) om anställningsskydd, som den lagen har tolkats av Arbetsdomstolen, och till principen om god sed på arbetsmarknaden enligt förbundet inte tillräckliga för att en arbets- tagare som vänt sig till en myndighet i syfte att påtala ett missförhållande ska anses skyddad mot repressalier från sin arbetsgivare. Skälen för regeringens bedömning: EU-förordningen (artikel 28) innehåller regler om effektiva mekanismer för rapportering av över- trädelser av förordningen och om skydd för anställda som rapporterar om Inledningsvis kan det konstateras att syftet med särskilda system för rapportering av överträdelser är att möjliggöra för anställda att kunna rapportera om allvarliga händelser utan risk för repressalier. som rapporterar överträdelser och därmed ”blåser i visselpipan” kallas för visselblåsare (efter engelskans whistle ). rapportering av överträdelser av en viss rättsakt förekommer även i andra EU-rättsakter på finansmarknadsområdet (jfr t.ex. artikel 65 i förord- ningen om värdepapperscentraler och artikel 71 i kapitaltäckningsdirek- Såväl i förordningen om värdepapperscentraler som i kapitaltäck- ningsdirektivet anges att medlemsstaterna ska säkerställa skyddet för visselblåsare, medan EU-förordningen riktar sig direkt till den behöriga Det är även oavsett detta angeläget att det i svensk rätt finns ett tillförlitligt skydd för visselblåsare som rapporterar om över- trädelser av EU-förordningen. Enligt EU-förordningen ska de behöriga myndigheterna inrätta effek- tiva mekanismer för att möjliggöra rapportering till dem om faktiska eller potentiella överträdelser av förordningen. som tillsynsmyndighet utövas på flera olika vis, bl.a. genom att ta emot och följa upp tips från anmälare. information om hur den som vill anmäla oegentligheter ska gå till väga. En sådan anmälan kan sedan, om det bedöms föreligga skäl för det, ligga till grund för inspektion eller andra former av undersökningar mot det aktuella företaget. Vid genomförandet i svensk rätt av kapitaltäckningsdirektivet ansåg regeringen att uppfyller de krav på effektiva och tillförlitliga mekanismer för att uppmuntra rapportering och motta rapporter beträffande överträdelser som följer av det direktivet (se prop. 2013/14:228 s. 245). Reglerna i EU-förordningen och kapitaltäckningsdirektivet är i denna fråga snarlikt utformade. Regeringen gör därför samma bedömning när det gäller EU-förordningen som den regeringen gjorde när det gäller kapitaltäckningsdirektivet. Enligt regeringens uppfattning bör befintliga rutiner och tekniska lösningar för mottagande av rapporter om överträdelser och uppföljning av sådana således motsvara kraven i EU-förordningen. Enligt EU-förordningen (artikel 28.2) ska den behöriga myndigheten inrätta effektiva mekanismer för att säkerställa skydd mot vedergällning, diskriminering och andra former av orättvis behandling för anställda som rapporterar om överträdelser som gjorts hos arbetsgivaren. Vid genomförandet i svensk rätt av motsvarande regler i kapitaltäckningsdirektivet (artikel 71.2 b), förde regeringen ett utförligt resonemang (samma prop. s. 246). Regeringen konstaterade att de reglerna har stora likheter med dem i civilrättsliga konvention om korruption (artikel 9). Vidare hänvisade regeringen till den bedömning avseende de reglerna som gjordes vid genomförandet av konventionen och konstaterade att svensk rätt ansetts uppfylla kraven. anser dock att gällande rätt inte täcker repressalieskyddet som det uttrycks i kapitaltäckningsdirektivet (artikel 71.2 b). Enligt förbundet innebär nuvarande praxis att en hänvändelse direkt till myndighet, utan att först ha sökt åstadkomma rättelse internt, betraktas som illojalt mot arbetsgivaren, och kan följaktligen vara uppsägnings- eller t.o.m. avskedsgrundande. Förbundet anser att om skyddet ska medföra att anställda uppmuntras att göra anmälningar, har ett krav om att eventuella missförhållanden först måste påtalas internt högst troligt motsatt effekt. Regeringen kan konstatera att sedan kapitaltäckningsdirektivet genomfördes har frågan om svensk rätt ger skydd för anställda som anmäler överträdelser mot att drabbas av repressalier m.m. varit föremål för överväganden inom ramen för det lagstiftningsärende som aktualiserades med anledning av förordningen om värdepapperscentraler. Enligt den förordningen (artikel 65.2 b) ska medlemsstaterna se till att anställda som anmäler överträdelser av institut har ett lämpligt skydd. Som ett minimum ska de i vart fall inte drabbas av repressalier, diskriminering eller andra former av orättvis behandling. Även i det lagstiftningsärendet hänvisade regeringen till motsvarande regler i kapitaltäckningsdirektivet (artikel 71.2 b) och de stora likheterna med reglerna i civilrättsliga konvention om korruption (prop. 2015/16:10 s. 216). Regeringen uttalade i det sammanhanget att det saknas anledning att göra en annan bedömning i fråga om behovet av särskilda genomförandeåtgärder i svensk rätt med anledning av skyddsreglerna i förordningen om värdepapperscentraler, än den som regeringen gjorde i fråga om motsvarande regler i kapitaltäckningsdirektivet (samma prop. s. 217). I sistnämnda lagstiftningsärende redogjordes det även för att det vid genomförandet av kapitaltäckningsdirektivet var en särskild fråga huruvida en hänvändelse direkt till myndighet utan att först ha försökt åstad- 2016/17:78 komma rättelse internt skulle kunna betraktas som illojalt och vara grund för uppsägning. Regeringen konstaterade i det sammanhanget att reglerna i kapitaltäckningsdirektivet fastslår vissa huvuddrag för det skydd som ska införas för att uppmuntra rapportering av överträdelser och att det inte uttryckligen framgår att företräde ska ges för intern rapportering. Direktivet reglerar helt enkelt inte frågan om en anmälan ska göras direkt till behörig myndighet eller först måste göras till arbetsgivaren. Regeringen ansåg därför att den frågan i stället måste avgöras med tillämpning av gällande regler och rättsprinciper på området för svenska förhållanden, t.ex. grundläggande avtalsrättsliga principer och innehållet i den arbetsrättsliga lojalitetsplikten och gränserna för arbetstagares kritikrätt enligt vad som följer av Arbetsdomstolens praxis (samma prop.). Inte heller EU-förordningen (se artikel 28) lämnar tydligt besked i frågan om en anmälan ska göras direkt till behörig myndighet eller först måste göras till arbetsgivaren. Den frågan får därmed, i enlighet med regeringens tidigare bedömning avseende förordningen om värdepapperscentraler, avgöras med tillämpning av gällande regler och rättsprinciper på området för svenska förhållanden. Regeringen gör med hänsyn till det anförda, i motsats till , bedömningen att det inte behövs några särskilda åtgärder i svensk rätt med anledning av de aktuella skyddsreglerna i EU-förord- ningen. Det kan även konstateras att det krav på genomförande som gällde i fråga om kapitaltäckningsdirektivet saknas i EU-förordningen. Enligt EU-förordningen (artikel 28.3) får medlemsstaterna föreskriva att de behöriga myndigheterna ska inrätta ytterligare mekanismer för att möjliggöra rapportering om överträdelser av förordningen. Medlemsstaterna får även kräva att arbetsgivare som bedriver verksamhet som omfattar finansiella tjänster, ska inrätta lämpliga förfaranden för att deras anställda ska kunna rapportera faktiska eller potentiella överträdelser internt (artikel 28.4). Enligt regeringens uppfattning finns det inte anledning att i detta sammanhang införa några ytterligare krav i svensk rätt när det gäller förfaranden för rapportering av överträdelser. Skyddet för anmälarens och den utpekade personens identitet (artikel 28.2 c) behandlas i avsnitt 6. Regeringens förslag: De som utvecklar, ger råd om eller säljer Priip- produkter och som står under tillsyn ska med årliga avgifter bekosta inspektionens verksamhet enligt den nya lagen med kompletterande bestämmelser till EU-förordningen. Regeringen får meddela föreskrifter om avgifterna. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens Promemorians förslag avviker från regeringens förslag genom att enligt promemorians förslag ska årlig avgift även tas ut av aktörer som inte står under tillsyn. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att de tillkom- mande arbetsuppgifterna för inspektionen bör finansieras genom avgifter för de som omfattas av tillsynen. Vidare bör avgiftsskyldigheten endast avse de som står under inspektionens tillsyn. , Strukturerade Placeringar i och påpekar att det inte finns någon anmälningsplikt för produkterna, om produktutvecklare inte står under tillsyn och om producenten kommer från en annan medlemsstat eller tredjeland. Skälen för regeringens förslag: kommer att få utökade arbetsuppgifter i och med att inspektionen utses till behörig myndighet enligt EU-förordningen (se avsnitt 5.2). Med nya arbetsuppgifter följer ökade kostnader, som kräver finansiering. verksamhet finansieras dels via anslag på statsbudgeten, dels via avgifter för prövning av ansökningar och anmälningar. Eftersom det inte finns några ärenden som kommer att pröva enligt EU-förordningen kan det inledningsvis konstateras att det inte kommer att tas ut några avgifter enligt förordningen (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos . De fysiska och juridiska personer som står under tillsyn av betalar en årlig avgift till inspektionen enligt förordningen (2007:1135) om årliga avgifter för finansiering av verksamhet. Avgifterna ska vara proportionella mot de kostnader som inspektionen haft för tillsynen över respektive företagskategori. får inte behålla de årliga avgifter som inspektionen tar ut utan de ska redovisas mot inkomsttitel på statsbudgeten. Avgifter som tas ut med stöd av förordningen om avgifter för prövning av ärenden hos får inspektionen däremot behålla. Den verksamhet som kommer att bedriva till följd av EU-förordningen kommer att bestå i övervakning och kontroll över att förordningen följs. Utifrån att EU-förordningens tillämpningsområde omfattar samtliga personer som utvecklar, ger råd om eller säljer Priipprodukter kan verksamhet enligt den nya lagen med kompletterande bestämmelser till EU-förordningen komma att inte enbart avse juridiska och fysiska personer som står under inspektionens tillsyn. I promemorian föreslås därför att Priip-produktutvecklare och den som ger råd och eller säljer Priip-produkter ska betala en årlig avgift. föreslår att avgiftskyldigheten ska begränsas till de som står under inspektionens tillsyn. Bestämmelser om att de institut som står under tillsyn ska betala årliga avgifter för att bekosta inspektionens verksamhet finns i exempelvis lagen om handel med finansiella instrument (6 kap. 4 §) och lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s blankningsförordning (14 §). Båda dessa lagar avser skyldigheter som riktar sig även till andra än de institut som står under tillsyn. Detta är alltså den finansieringsmodell som används beträffande verksamhet (se t.ex. prop. 2011/12:175 s. 27). Mot den bakgrunden anser regeringen att verksamhet enligt den nya lagen med kompletterande bestämmelser till EU-förordningen lagen bör finansieras genom avgifter från de som står under inspektionens tillsyn.