prop · H403125 · 2017-02-28 00:00:00 — Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag. anser att den domstol som handlägger insolvensförfarandet bör vara reservforum. Skälen för regeringens förslag Svensk domsrätt och lokal behörighet och svenska domstolars internationella behörighet att inleda ett insolvensförfarande följer direkt av insolvensförordning (se artikel 2.6 och artikel 3). Om svensk domstol eller annan svensk myndighet är behörig, avgörs den lokala behörigheten av nationell rätt (skäl 26). Det innebär att det i svensk rätt bör finnas bestämmelser som pekar ut vilken domstol eller annan myndighet som är behörig att pröva en ansökan om att inleda ett insolvensförfarande. En ansökan om skuldsanering eller F-skuldsanering ska ges in till (se 4 § skuldsaneringslagen [2016:675] och 4 § lagen [2016:676] om skuldsanering för företagare). Eftersom är en rikstäckande myndighet behövs det inte några ytterligare bestämmelser om lokal behörighet i fråga om att inleda ett skuldsaneringsförfarande. När det gäller konkurs och företagsrekonstruktion hänvisar både konkurslagen (1987:672) och lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion till de allmänna forumreglerna i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet (2 kap. 1 § konkurslagen och 2 kap. 1 § lagen om företagsrekonstruktion). Dessa forumregler, som finns i 10 kap. , innebär bl.a. att domstolen i den ort där gäldenären har hemvist eller säte är behörig (10 kap. 1 § ). Även om gäldenären saknar hemvist eller säte i , finns bestämmelser om lokal behörighet som kan bli tillämpliga. Till exempel kan domstolen på den ort där gäldenären har tillgångar (10 kap. 3 § första stycket ) eller har ingått avtal eller skuldsatt sig (10 kap. 4 § ) vara behörig. Det finns alltså redan nationella bestämmelser om lokal behörighet i de situationer där insolvensförordning ger svensk domstol eller någon annan svensk myndighet internationell behörighet att inleda ett insolvensförfarande. Enligt regeringens bedömning behövs det därför inte några kompletterande bestämmelser i detta avseende. Domstolen – som i detta sammanhang avser även andra behöriga organ (artikel 2.6) – ska självmant pröva sin internationella behörighet och i samband med det bedöma om det är fråga om ett huvudinsolvensförfarande eller ett territoriellt insolvensförfarande. Att domstolen ska göra denna bedömning framgår numera direkt av förordningen (se artikel 4.1). Om omständigheterna i ärendet ger upphov till tvivel om 2016/17:125 domstolens behörighet, bör domstolen kräva att gäldenären lämnar ytterligare bevisning till stöd för sina påståenden och, om tillämplig rätt för insolvensförfarandet så tillåter, ge borgenärerna möjlighet att lägga fram sina synpunkter beträffande domstolens behörighet (se skäl 32). Beträffande konkurs framgår det av 2 kap. 1 § konkurslagen att sökanden i ansökan ska ange och styrka de omständigheter som grundar rättens behörighet. Om ansökan inte är komplett, ska sökanden föreläggas att komplettera den vid äventyr att ansökan kan komma att avvisas. Enligt 2 kap. 1 § lagen om företagsrekonstruktion ska på motsvarande sätt en ansökan om företagsrekonstruktion innehålla uppgifter om de omständigheter som grundar rättens behörighet. Av 2 kap. 5 § samma lag framgår att sökanden vid äventyr av avvisning ska föreläggas att komplettera en ansökan som inte är komplett. Även kompletteringslag finns det bestämmelser om ansökans innehåll. Enligt dessa ska sökanden i ansökan styrka grunderna för dels svensk domstols behörighet, dels den typ av förfarande enligt förordningen som ansökan avser (huvudinsolvensförfarande eller territoriellt begränsat insolvensförfarande). Kompletteringslagens bestämmelser avser alltså den internationella behörigheten och ska läsas tillsammans med bestämmelserna om ansökans innehåll i 2 kap. 1 § konkurslagen och 2 kap. 1 § lagen om företagsrekonstruktion. Vidare gäller enligt kompletteringslag att en ansökan ska avse ett huvudinsolvensförfarande, om inte sökanden uttryckligen angett att den ska avse ett territoriellt insolvensförfarande. Denna förenkling av ansökningsförfarandet infördes mot bakgrund av att förfarandet i de allra flesta fall kommer att gälla ett huvudinsolvensförfarande (prop. 2005/06:37 s. 30). Om ansökan inte innehåller de uppgifter som behövs för domstolens prövning, kan domstolen avvisa ansökan. insolvensförordning innebär inte någon egentlig ändring av domstolens skyldighet att pröva sin behörighet. Med hänsyn till det anser regeringen att det i den nya kompletteringslagen bör tas in bestämmelser om ansökan som motsvarar dem som finns kompletteringslag. Bestämmelserna bör, liksom de hittillsvarande, gälla för ansökningar om konkurs eller företagsrekonstruktion. När det gäller ansökningar om skuldsanering eller F-skuldsanering är situationen en annan. En sådan ansökan förutsätter att gäldenären har sina huvudsakliga intressen i (se 6 § skuldsaneringslagen och 7 § lagen om skuldsanering för företagare). I skuldsaneringslagarna anges vidare att gäldenären i ansökan ska lämna uppgifter som visar att han eller hon har sina huvudsakliga intressen i – dvs. grunden för den internationella behörigheten enligt artikel 3.1 – och att sökanden vid äventyr av avvisning ska föreläggas att komplettera en bristfällig ansökan (12 och 13 §§ skuldsaneringslagen och 13 och 15 §§ lagen om skuldsanering för företagare). Regeringen bedömer därför att det för skuldsanering och F-skuldsanering inte behövs några kompletterande bestämmelser om ansökans innehåll. Som utredningen föreslår är det dock lämpligt att i kompletteringslagen ta in en upplysningsbestämmelse om att en ansökan om skuldsanering eller F-skuldsanering endast kan avse ett huvudinsolvensförfarande. Överklagande av ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande Enligt insolvensförordning får gäldenären och en borgenär föra talan vid domstol mot ett beslut om att inleda ett huvudinsolvensförfarande på grundval av internationell behörighet (artikel 5.1). Förordningen tillåter även att medlemsstaterna föreskriver att ytterligare parter får angripa beslutet rättsligt liksom att det sker på annan grund än bristande internationell behörighet (artikel 5.2). Enligt svensk rätt kan ett beslut att inleda ett insolvensförfarande överklagas även på andra grunder än bristande internationell behörighet (se 16 kap. 5 § konkurslagen, 4 kap. 11 § lagen om företagsrekonstruktion, 45 § skuldsaneringslagen och 47 § lagen om skuldsanering för företagare). När det gäller frågan om vem eller vilka som får överklaga ett sådant beslut är utgångspunkten att den som överklagar beslutet ska ha ett intresse av att få till stånd en ändring. Regeringen delar utredningens bedömning att svensk rätt redan uppfyller förordningens krav på möjligheter att överklaga beslut om att inleda ett insolvensförfarande. Det behövs därför inte några kompletterande bestämmelser om överklagande. Reservforum vid en talan som har ett nära samband med ett pågående insolvensförfarande Enligt artikel 6 insolvensförordning är domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium ett insolvensförfarande har inletts behöriga att även pröva en talan som är direkt hänförlig till insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta. Det kan handla om en återvinningstalan eller en talan som avser skyldigheter som uppkommer under insolvensförfarandet (skäl 35). Det går inte att utesluta att det uppstår situationer då det finns svensk domsrätt enligt artikel 6 insolvensförordning, men de svenska reglerna inte pekar ut någon lokalt behörig domstol. För sådana situationer är det lämpligt att det i kompletteringslagen anges ett reservforum där talan kan prövas. Utredningen föreslår att ska vara reservforum. Anledningen till detta är främst att är reservforum i andra sammanhang, t.ex. enligt lagen (2014:912) med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden. Regeringen anser emellertid, i likhet med , att det finns fördelar med att den domstol – tingsrätt – som handlägger insolvensförfarandet också är reservforum för en talan med nära samband till förfarandet. En sådan ordning innebär bl.a. att det vid den handläggande domstolen finns kunskap om insolvensförfarandet och att både parternas och det allmännas kostnader bör kunna hållas nere eftersom handläggningen koncentreras. Att är reservforum i andra fall är inte ett tillräckligt skäl mot en ordning med konkursdomstolen som reservforum. I de fallen förs det nämligen generellt inte redan en talan med nära samband vid en svensk domstol. Det kan antas att en talan med nära samband till insolvensförfarandet framför allt kan komma att aktualiseras om det har inletts ett konkursförfarande eller ett förfarande om företagsrekonstruktion. Frågan om vilket slags talan som faller under artikel 6 är emellertid i grunden en 2016/17:125 fråga för rättstillämpningen och ytterst att avgöra. Det går därför inte att utesluta att en talan enligt artikel 6 även kan ha ett nära samband till ett skuldsaneringsförfarande. I en sådan situation skulle det inte finnas ett pågående insolvensförfarande i en domstol, eftersom är prövningsinstans i skuldsaneringsärenden. Att låta pröva en talan med nära samband till skuldsaneringsärendet är inte ändamålsenligt och är inte heller möjligt enligt förordningen (se artikel 2.6 i och artikel 6). Reservforum i sådana situationer bör i stället vara den tingsrätt som ett beslut om att inleda ett skuldsaneringsförfarande kan överklagas till. Sammantaget föreslår regeringen därför att den tingsrätt vid vilken ett insolvensförfarande har inletts eller till vilken ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande kan överklagas ska vara reservforum för en talan med nära samband till insolvensförfarandet. Regeringens bedömning: Det behövs inte några kompletterande bestämmelser om tillämplig lag. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar eller har inga synpunkter på utredningens Skälen för regeringens bedömning: insolvensförordning finns enhetliga lagvalsregler som ersätter nationella internationellt privaträttsliga regler (artikel 7 och skäl 66). Vid sidan av förordningen saknas alltså utrymme att nationellt föreskriva att någon annan rättsordning ska tillämpas. Som utredningen konstaterar motsvarar bestämmelserna om tillämplig lag insolvensförordning i princip bestämmelserna förordning. De största skillnaderna rör lagval vid avtal om fast egendom och vid anställningsavtal. Bakgrunden till dessa ändringar är att det i vissa medlemsstater föreskrivs att uppsägningar och ändringar av dessa avtalstyper för ett inlett insolvensförfarande ska godkännas av domstol. Några sådana godkännanden krävs dock inte i och de ändrade reglerna medför därför inte något behov av kompletterande bestämmelser i svensk rätt. En annan nyhet insolvensförordning är att det finns en lagvalsregel avseende verkningar av ett insolvensförfarande på ett pågående skiljeförfarande beträffande egendom eller rättigheter som insolvensförfarandet avser (artikel 18). Denna bestämmelse reglerar uttömmande frågan om tillämplig lag och behöver inte kompletteras på nationell nivå. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det inte behövs några kompletterande bestämmelser om tillämplig lag. Regeringens bedömning: Det behövs inte några kompletterande bestämmelser om erkännande av utländska insolvensförfaranden. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar eller har inga synpunkter på utredningens Skälen för regeringens bedömning: Ett grundläggande syfte med de gemensamma EU-reglerna är att medlemsstaterna ska erkänna varandras insolvensförfaranden. Enligt båda insolvensförordningarna gäller därför att ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande, fattat av en behörig domstol i en medlemsstat och som har verkan där, ska erkännas i alla andra medlemsstater. Detta gäller oavsett om förfarandet är ett huvudinsolvensförfarande eller ett territoriellt insolvensförfarande och oavsett om det senare är ett självständigt eller sekundärt förfarande. Vidare innebär reglerna om erkännande att en förvaltare i ett insolvensförfarande har behörighet att verka i andra medlemsstater under vissa angivna förutsättningar. Bestämmelserna om erkännande insolvensförordning är till viss del ändrade i förhållande till förordning. Till exempel utvidgas förvaltarens behörighet något så att den omfattar en rätt för förvaltaren att använda tvångsåtgärder vid utövandet av sitt uppdrag i en annan medlemsstat än inledandestaten. En sådan rätt finns dock endast under förutsättning att tvångsåtgärden beslutats av domstol (artikel 21.3). För svensk del bör denna ändring inte ha någon större betydelse. En utländsk förvaltare kan, i samma utsträckning som en svensk förvaltare, framställa en begäran hos domstol om att tvångsåtgärder ska vidtas. Vidare görs insolvensförordning en ändring i bestämmelserna om erkännande och verkställighet av andra beslut (artikel 32). Det anges inte längre att medlemsstaterna inte behöver erkänna eller verkställa ett beslut, om detta skulle innebära att den personliga friheten eller posthemligheten kränks. Det finns dock fortfarande en möjlighet för en medlemsstat att vägra att erkänna ett beslut om det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för den statens rättsordning (artikel 33). Regeringen bedömer sammanfattningsvis att insolvensförordning inte behöver kompletteras med regler om erkännande av insolvensförfaranden i andra medlemsstater. 2016/17:125 6.6 Kungörande och registrering av utländska Regeringens förslag: Vid offentliggörande enligt artikel 28 i 2015 års insolvensförordning av ett insolvensförfarande som har beslutats i en annan medlemsstat ska beslutet anmälas till för kungörande i Post- och . När ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande har meddelats i en annan medlemsstat och förfarandet avser en gäldenär med ett driftställe som har registrerats i filialregistret eller med fast egendom i , ska beslutet registreras i enlighet med vad som gäller i fråga om anteckning av beslut om konkurs i offentliga register. andra fall ska utländska beslut få registreras. ska anmälas till , som ska underrätta den som för Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vad som ska framgå av en anmälan om kungörande eller registrering. ska ta ut avgifter för kungörande och hantering av anmälan om registrering. Regeringen ska få meddela föreskrifter om Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. ningen föreslår att bestämmelserna kompletteringslag om kungörande och registrering av utländska insolvensförfaranden ska föras över i princip oförändrade till den nya kompletteringslagen. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga synpunkter på utred- Skälen för regeringens förslag Nuvarande regler om kungörande och registrering Bestämmelser om kungörande och registrering finns i 3 § i 2005 års Dessa bestämmelser kompletterar artiklarna 21 och 22 insolvensförordning och innebär att det ska göras en an- mälan för kungörande till när ett huvudinsolvensförfarande har inletts i en annan medlemsstat och förfarandet avser en gäldenär med Även i andra fall får beslut anmälas till Vidare innebär reglerna att det som i svensk lag eller annan författning gäller i fråga om registrering av beslut om konkurs i offentliga register, också gäller i fråga om registrering av beslut om huvudinsolvensförfarande som meddelats i en annan medlemsstat. Beslutet ska i sådana fall anmälas till , som ska underrätta den som för registret i fråga. och registrering är avgiftsfinansierade. Regeringen har bemyndigats att meddela föreskrifter om anmälan och om avgifternas storlek. När det gäller offentliggörande av utländska insolvensförfaranden inne- bär de nya reglerna, till skillnad från vad som gäller enligt insol- vensförordning, att offentliggörande ska vara obligatoriskt i de medlemsstater där gäldenären har ett driftställe (artikel 28.1 insolvensförordning). Det finns således inte längre något utrymme för en medlemsstat att på nationell nivå föreskriva i vilka situationer som offentliggörande ska ske. Vidare innebär bestämmelserna insolvensförordning att det inte längre anges någon begränsning till att endast huvudinsolvensförfaranden ska offentliggöras. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det inte är möjligt att, som utredningen föreslår, föra över den hittillsvarande bestämmelsen om kungörande till den nya kompletteringslagen. I stället bör en ny kompletterande bestämmelse utformas så att den endast avser hur ett offentliggörande enligt förordningen ska fullgöras i . I detta avseende bör samma förfarande som användas, dvs. det beslutade insolvensförfarandet bör anmälas till för kungörande i Post- och . Regeringen föreslår en bestämmelse med sådant innehåll. Enligt insolvensförordning ska ett insolvensförfarande som har inletts i en annan medlemsstat registreras i offentliga register, om det uppställs ett sådant krav i lagen i den medlemsstat där gäldenären har ett driftställe som har registrerats i ett offentligt register där eller i lagen i den medlemsstat där fast egendom som tillhör gäldenären är belägen. Registrering får även begäras i varje annan medlemsstat, under förutsättning att registreringen är förenlig med lagstiftningen i den medlemsstat där registret förs (artikel 29). Bestämmelserna skiljer sig på flera sätt från de motsvarande bestämmelserna insolvensförordning, som i huvudsak anger att en förvaltare får begära att ett huvudinsolvensförfarande registreras i en annan medlemsstat och att en medlemsstat får föreskriva att registrering av utländska huvudinsolvensförfaranden ska vara obligatoriskt i den medlemsstaten (artikel 22 insolvensförordning). Utredningen föreslår att bestämmelsen om registrering kompletteringslag förs över till den nya lagen, dock med den skillnaden att registrering av det utländska insolvensförfarandet ska ske enligt vad som gäller för insolvensförfaranden i . Enligt regeringens mening innebär dock de nya reglerna i förordningen att det finns anledning att överväga en annan lösning än den som utredningen föreslår. Som anges ovan innebär insolvensförordning att en medlemsstat på nationell nivå kan föreskriva att ett utländskt insolvensförfarande ska registreras, om gäldenären har ett driftställe där eller om det där finns fast egendom som tillhör gäldenären. Det anges alltså inte längre någon begränsning till att endast huvudinsolvensförfaranden ska kunna registreras. Enligt regeringens mening är det lämpligt att inte heller i svensk rätt begränsa registreringsskyldigheten till att gälla enbart för huvudinsolvensförfaranden. Enligt insolvensförordning är möjligheten att meddela föreskrifter om obligatorisk registrering begränsad till de fall då gäldenären har ett driftställe som har registrerats i eller det här finns fast egendom som tillhör gäldenären. Enligt regeringens mening bör det före- 2016/17:125 skrivas en registreringsskyldighet för båda dessa situationer. beslut om insolvensförfaranden, särskilt huvudinsolvensförfaranden, kan nämligen få verkningar i på samma sätt som svenska beslut. är därför rimligt att borgenärer och andra berörda får så goda förut- sättningar som möjligt att skaffa sig kunskap om det inledda insolvens- förfarandet (jfr prop. 2005/06:37 s. 32 f.). När det sedan gäller förfarandet för registrering anser regeringen, i likhet med utredningen, att det är lämpligt att det utländska beslutet anmäls till , som sedan får underrätta dem som för de olika Till skillnad från utredningen anser regeringen dock att det är ändamålsenligt att behålla hittillsvarande ordning, dvs. registreringsskyldighet bör gälla för utländska insolvensförfaranden som för svenska konkursbeslut. Även om ett utländskt förfarande påminner mer om företagsrekonstruktion eller skuldsanering, bör alltså det som gäller för registrering av konkursbeslut gälla för det utländska På så sätt skapas förutsebarhet för den som ska fullgöra registreringsskyldigheten och undviks svåra gränsdragningar. Vidare anges i förordningen att förvaltaren eller den gäldenär som fortfarande råder över sina tillgångar får begära registrering i varje annan medlemsstat, under förutsättning att registreringen är förenlig med lag- stiftningen i den medlemsstat där registret förs (artikel 29.2). melsen ger således medlemsstaterna möjlighet att föreskriva att det ska vara tillåtet att registrera utländska insolvensförfaranden även i situa- tioner då gäldenären inte har ett driftställe eller fast egendom i den Enligt regeringens mening kan en sådan möjlighet till registrering bidra till att förhindra illojala beteenden hos gäldenären och att skydda tredje man. En sådan ordning kan inte heller antas leda till en alltför stor administrativ börda eller till ett omotiverat intrång i den personliga integriteten. Liksom i de obligatoriska fallen bör registrering nämligen endast få ske på motsvarande sätt som för svenska En sådan ordning innebär att registrering av beslut endast kommer att ske i de register som är relevanta i det enskilda fallet. får det förutsättas att endast insolvensförfaranden med en inte obetydlig anknytning till anmäls för registrering här. därför att det är lämpligt att utnyttja möjligheten att tillåta registrering även i fall då gäldenären inte har ett driftställe eller fast egendom i Liksom i de obligatoriska fallen bör det utländska beslutet anmälas till , som får vidarebefordra uppgifterna till den som för respektive register. Sammantaget föreslår regeringen att när ett insolvensförfarande har beslutats i en annan medlemsstat och förfarandet avser en gäldenär med ett driftställe som har registrerats här eller som har fast egendom i , ska det som enligt svensk lag eller annan författning gäller i fråga om anteckning av beslut om konkurs i offentliga register gälla också för det insolvensförfarande som har beslutats i den andra Beslutet ska anmälas till , som ska underrätta den som för respektive register. att en anmälan för registrering av ett utländskt insolvensförfarande ska få göras även i andra fall. Det bör uppmärksammas att insolvensförordning även inne- håller bestämmelser om inrättande och drift av s.k. insolvensregister (artiklarna 24–27). Som anges i avsnitt 3 avser regeringen emellertid att Prop. 2016/17:125 behandla dessa frågor i ett senare lagstiftningsärende. Offentliggörande och registrering av svenska insolvensförfaranden i andra medlemsstater Artiklarna 28 och 29 insolvensförordning innebär även att svenska insolvensförfaranden behöver eller får offentliggöras och registreras i andra medlemsstater. I förordningen anges att det är förvaltaren eller den gäldenär som fortfarande råder över sina tillgångar som ansvarar för att förfarandet offentliggörs och registreras. kompletteringslag finns det en särskild bestämmelse om att det är konkursförvaltaren och rekonstruktören som har registreringsskyldigheten. Bestämmelsen har sin grund i att det insolvensförordning anges att det är förvaltaren eller den behöriga myndigheten i inledandestaten som ska vidta åtgärder så att registrering sker. Utan ett tydliggörande av vem av dessa aktörer som ska fullgöra registreringsskyldigheten finns det en risk för dubbelarbete eller att skyldigheten inte fullgörs. I likhet med utredningen bedömer regeringen att det inte behövs en motsvarande bestämmelse i den nya kompletteringslagen. Det framgår direkt av insolvensförordning att det, beroende på vilket insolvensförfarande som har inletts, är konkursförvaltaren, rekonstruktören eller skuldsaneringsgäldenären som ansvarar för att bestämmelserna om offentliggörande och registrering följs. Domstolen har inte längre något ansvar för fullgörandet av registreringen och det bör därför inte uppstå några oklarheter i fråga om vem som är skyldig att se till att insolvensförfarandet offentliggörs eller registreras.