prop · H403180 · 2017-04-11 00:00:00 — göra att denna praxis ska kunna vara vägledande i tillämpningen även av den aktuella regleringen. Av andra stycket framgår att omröstningen avgörs genom enkel majoritet och att ordföranden har utslagsröst om det blir lika röstetal. I tredje stycket regleras skyldigheten för beslutsorganets ledamöter att delta i avgörandet. Av bestämmelserna följer att varje ledamot som deltar i den slutliga handläggningen ska delta i avgörandet. varje ledamot, inklusive de ersättare som har trätt in i frånvarande ledamöters ställe, som är närvarande vid ett beslutssammanträde måste rösta för åtminstone något av de förslag som förts fram av ledamöterna (jfr dock vad som sägs om jäv i författningskommentaren till 17 §). bestämmelserna följer vidare att andra ledamöter än ordföranden inte behöver rösta för mer än ett förslag. Detta innebär att andra ledamöter än ordföranden kan välja om de vill rösta mer än en gång när det finns fler 2016/17:180 än två förslag att ta ställning till. En följd av detta är också att en ledamot inte är skyldig att delta i den omröstning som hålls mellan huvudförslaget och motförslaget, om ledamoten har röstat om vilket av två eller flera förslag som ska ställas mot huvudförslaget i den slutliga omröst- ningen. För ordföranden gäller dock att han eller hon alltid är skyldig att rösta om det behövs för att ärendet ska kunna avgöras. Detta är fallet om det annars blir lika röstetal. Det innebär med andra ord att ordföranden kan behöva rösta både vid omröstningen rörande huvudförslaget och motförslaget och – i förekommande fall – vid ett eller flera tillfällen när det ska avgöras vilket förslag som ska vara motförslag. Reservation och avvikande mening 30 § När ett beslut fattas av flera gemensamt har den som deltar i avgörandet rätt att reservera sig mot beslutet genom att få en avvikande mening antecknad. Den som inte gör det ska anses ha ställt sig bakom beslutet. Den som medverkar vid den slutliga handläggningen av ett ärende utan att delta i avgörandet har alltid rätt att få en avvikande mening antecknad. En avvikande mening ska anmälas innan myndigheten expedierar beslutet eller på annat sätt gör det tillgängligt för utomstående. Om beslutet inte ska göras tillgängligt för utomstående, ska anmälan göras senast när beslutet får sin slutliga I paragrafen regleras rätten för en befattningshavare att reservera sig mot ett beslut och få en avvikande mening antecknad. huvudsak 19 § FL. Övervägandena finns i avsnitt 13.2. I första stycket regleras reservationsrätten för den som deltar i ett beslut när den kollektiva beslutsformen används. Av bestämmelserna följer att när ett beslut fattas av flera gemensamt har den som deltar i avgörandet rätt att reservera sig mot beslutet genom att få en avvikande mening Den som inte reserverar sig mot ett beslut anses ha ställt sig Med uttrycket den som deltar i avgörandet avses de leda- möter som närvarar vid beslutssammanträdet och röstar (jfr 29 § tredje Bestämmelsen är ett viktigt komplement till bestämmelserna om det kollektiva beslutsfattandet. Genom att reservera sig kan den som deltar i avgörandet undgå medansvar för beslutet. avvikande mening gäller både vid acklamationsbeslut och vid beslut som fattas efter omröstning. Reservationsrätten är inte beroende av hur En avvikande mening kan anmälas exempelvis av den som röstar mot det förslag som blir myndighetens beslut som av den som röstar med majoriteten men som föredrar en annan utgång än någon av de båda alternativ som är föremål för den slutliga omröstningen. bestämmelserna följer att en ledamot som röstar för det förslag som får en minoritet av rösterna men sedan avstår från att anmäla reservation anses stå bakom beslutet. Av andra stycket följer att den som medverkar vid den slutliga handläggningen av ett ärende utan att delta i avgörandet alltid har rätt att få en avvikande mening antecknad. Det innebär att exempelvis att en föredragande alltid, oberoende av vilken beslutsform som tillämpas, har rätt att få en avvikande mening antecknad. befattningshavare aldrig är medansvarig för beslutet får den avvikande meningen i dessa fall främst betydelse som underlag för parterna när de ska ta ställning till om de ska överklaga beslutet eller inte. Även om rätten att få en avvikande mening antecknad enligt denna bestämmelse är generellt utformad är avsikten att den ska utnyttjas återhållsamt. I tredje stycket anges att en avvikande mening ska anmälas innan myndigheten expedierar beslutet eller på annat sätt gör det tillgängligt för utomstående. Det är alltså normalt myndighetens egen officiella expedieringsåtgärd som markerar den bortre gränsen för hur sent en avvikande mening ska anmälas. För beslut som inte ska offentliggöras för någon utomstående gäller i stället att den bortre gränsen för en anmälan av en avvikande mening dras när beslutet får sin slutliga form. Det sker normalt genom justering av ett protokoll i vilket beslutet har tagits in eller genom en liknande åtgärd. För beslut som ska expedieras gäller dock att protokollsjusteringen saknar självständig betydelse för när den avvikande meningen ska göras. 31 § För varje skriftligt beslut ska det finnas en handling som visar 1.dagen för beslutet, 2.vad beslutet innehåller, 3.vem eller vilka som har fattat beslutet, 4.vem eller vilka som har varit föredragande, och 5.vem eller vilka som har medverkat vid den slutliga handläggningen utan att delta i avgörandet. I paragrafen finns bestämmelser om krav på dokumentation av beslut. Paragrafen har inte någon motsvarighet lag. Övervägandena finns i avsnitt 13.3. Av paragrafen följer att det för varje skriftligt beslut ska finnas en handling som visar viss information om beslutet. Paragrafen har en förebild i 21 § myndighetsförordningen. Bestämmelsen hindrar inte att en myndighet på motsvarande sätt dokumenterar även muntliga beslut. Omfattningen av dokumentationsskyldigheten anges i fem punkter i paragrafen. Enligt punkt 1 ska handlingen visa dagen för beslutet. Enligt punkt 2 ska handlingen visa vad beslutet innehåller. Detta innebär att beslutets innebörd ska framgå av dokumentationen. Enligt punkt 3 ska handlingen visa vem eller vilka som har fattat beslutet. Vid beslutsfattande enligt den kollektiva beslutsformen ska uppgift om vilka som deltar i avgörandet framgå, jfr författningskom- mentaren till 28 §. Informationen ska i förekommande fall även omfatta uppgift om den som har anmält avvikande mening. Den avvikande meningen behöver dock inte dokumenteras enligt denna bestämmelse. Enligt punkt 4 ska handlingen visa vem eller vilka som har varit före- dragande. Enligt punkt 5 ska handlingen visa vem eller vilka som har medverkat vid den slutliga handläggningen utan att delta i avgörandet. Uttrycket medverkat vid den slutliga handläggningen utan att delta har samma innebörd i denna paragraf som i 30 § andra stycket. Precis som vid tillämpningen av 21 § myndighetsförordningen kommer det att kunna förekomma beslut som fattas där vissa av punkterna i punktuppställningen inte är aktuella. I den utsträckning ett beslut fattas 2016/17:180 hos en myndighet helt på automatiserad väg saknas underlag för doku- mentation av i vart fall delar av den information som anges som obliga- torisk i punktuppställningen. Avsikten är att paragrafen för dessa fall ska tillämpas i enlighet med den praxis som har kommit till uttryck vid tillämpningen av motsvarande bestämmelse i 21 § myndighetsförord- ningen. Det finns i ett sådant fall t.ex. inte någon uppgift om föredrag- ande eller uppgift om viss person som är beslutsfattare. Det är inte heller möjligt att dokumentera uppgift om närvaro vid handläggningen. Det räcker då att dokumentationen omfattar de uppgifter som är relevanta och aktuella för det enskilda ärendet, exempelvis uppgift om datum för beslutet och dess innehåll. Samma begränsningar i fråga om vilka upp- gifter som kan antecknas gäller, liksom enligt 21 § myndighetsförord- ningen, när ett beslut fattas av en enskild befattningshavare utan med- verkan av någon föredragande eller annan person. Kravet att det för varje beslut ska finnas en handling i vilken doku- mentationen sker innebär inte att myndigheten måste ta fram ett speciellt dokument för att dokumentera beslutet. Kravet kan tillgodoses också genom t.ex. en protokollsanteckning eller en anteckning direkt på en ansökningshandling som bevaras i en kopia på papper eller i elektronisk form hos myndigheten eller genom en kopia av ett expedierat särskilt uppsatt beslut. Uppgifterna kan även dokumenteras och bevaras elektroniskt på annat sätt i ett ärende, t.ex. vid beslutsfattande som sker automatiserat. I kravet på dokumentation ligger att denna ska ske på ett sätt som är bestående för framtiden. 32 § Ett beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt ska innehålla en klargörande motivering, om det inte är uppenbart obehövligt. En sådan motivering ska innehålla uppgifter om vilka föreskrifter som har tillämpats och vilka omständigheter som har varit avgörande för myndighetens ställningstagande. En motivering får helt eller delvis utelämnas, om 1.beslutet gäller anställning av någon, 2.ett väsentligt allmänt eller enskilt intresse kräver att beslutet meddelas , 3.det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet, skyddet för enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden eller något annat jämförbart för- hållande, eller 4.beslutet gäller meddelande av föreskrifter som avses i 8 kap. regerings- formen. Om motiveringen har utelämnats enligt andra stycket 1, 2 eller 3 ska myndigheten om möjligt ge en motivering i efterhand, om någon enskild begär det och det behövs för att han eller hon ska kunna ta till vara sin rätt. I paragrafen, som har utformats enligt Lagrådets synpunkter, finns bestämmelser om krav på motivering av beslut. delvis 20 § FL. Övervägandena finns i avsnitten 13.4.2–13.4.4. Av första stycket första meningen följer att ett beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt ska innehålla en klargörande motivering, om det inte är uppenbart obehövligt. motiveringen ska vara klargörande innebär att en part ska ges möjlighet att förstå hur myndigheten har resonerat i det enskilda fallet. Motiveringsskyldigheten innebär att myndigheten måste ange de skäl som har bestämt utgången i ärendet. Det ställs inte något krav på myndigheten att ingående redogöra för sakförhållandena i ärendet eller för hur dessa har bedömts. I uttrycket klargörande ligger emellertid att skälen måste presenteras på ett sådant sätt att de blir begripliga för den enskilde. I detta krav ligger också att myndigheterna i sina beslut ska använda ett språk som är enkelt, korrekt och anpassat så att besluten kan bli begripliga för mottagarna. Uttrycket kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt är avsett att ha samma innebörd som motsvarande uttryck i 41 § om vilka beslut som får överklagas, jfr författningskommentaren till den para- grafen. Prövningen av om ett beslut kan antas ha sådana verkningar ska göras på objektiva grunder. Det är beslutets faktiska verkningar i det enskilda fallet som ska bedömas. Bestämmelsen innebär att motiverings- skyldigheten i praktiken gäller för alla beslut som är överklagbara. Skyldigheten omfattar emellertid även vissa beslut som inte får över- klagas. Detta gäller t.ex. i fråga om beslut som meddelas av en förvalt- ningsmyndighet i första och sista instans. Motiveringsskyldigheten enligt huvudregeln gäller inte enbart myndighetens slutliga beslut eller interimistiska beslut under förfarandet som rör sakfrågan i ärendet. Formellt gäller den för alla beslut under handläggningen som har faktiska verkningar för den enskilde. Många av de beslut som en myndighet fattar under förfarandet kan dock inte antas få sådana verkningar som avses i bestämmelsen. Det gäller t.ex. i fråga om myndighetens beslut att inhämta upplysningar från andra myndig- heter, beslut med förelägganden om kompletteringar i ärendet och kallelser till ett sammanträde och liknande. Utanför tillämpningsområdet faller också exempelvis sådana beslut som kan karaktäriseras som parts- besked och som därför inte är överklagbara (jfr avsnitt 15.2.4). Motiveringsskyldigheten begränsas enligt första stycket på så sätt att den gäller om motiveringen inte är uppenbart obehövlig. Undantags- regeln ska tolkas snävt. För att uppenbarhetskravet ska vara uppfyllt måste det för myndigheten vid en objektiv bedömning i princip framstå som självklart att någon motivering inte är behövlig. Så kan fallet vara exempelvis vid avskrivning efter en återkallelse av en ansökan. Det kan också vara aktuellt att tillämpa undantagsregeln t.ex. när en myndighet meddelar ett beslut som helt tillgodoser den enskildes önskemål på grundval uteslutande av den enskildes egna uppgifter och det inte finns någon enskild motpart som kan ha ett intresse av att ta del av en motivering för att överväga ett överklagande. Av första stycket andra meningen följer att en motivering ska innehålla uppgifter om vilka föreskrifter som har tillämpats och vilka omständig- heter som har varit avgörande för myndighetens ställningstagande. I beslutsmotiveringen ska alltså det författningsmässiga stödet för beslutet anges. I motiveringen ska myndigheten också redovisa vilka omständig- heter – fakta – som den har tillmätt betydelse och hur den har värderat dessa. I kravet på redovisning av omständigheterna i ärendet ligger också att myndigheten normalt bör förklara hur myndigheten har bedömt eventuella invändningar som den enskilde har gjort i ärendet. I andra stycket finns särskilda undantag från huvudregeln om obliga- torisk motivering. Enligt andra stycket 1 får en motivering helt eller delvis utelämnas om beslutet gäller anställning av någon. Undantaget omfattar alltså enbart beslut att anställa eller inte anställa en person till en viss befattning. Däremot omfattas inte andra beslut som rör anställningen, t.ex. beslut om att säga upp en person eller beslut om disciplinära åtgärder. Enligt andra stycket 2 får en motivering helt eller delvis utelämnas om ett väsentligt allmänt eller enskilt intresse kräver att beslutet meddelas Genom undantagsbestämmelsen säkerställs att ett mycket angeläget påbud eller förbud eller liknande, som ska tillgodose betydelsefulla allmänna eller enskilda intressen, inte försenas i onödan. Omedelbarhetskravet innebär att det enbart är i mycket brådskande fall som undantagsregeln är tillämplig. Den ska inte tillämpas i fall då risken för försening kan knytas till myndighetens resursplanering eller arbets- Omedelbarhetskravet innebär att det typiskt sett ska vara fråga om situationer där beslutet i och för sig skulle kunna motiveras när det fattas men att en sådan åtgärd skulle kunna leda till att beslutet, på grund av den ytterligare tidsåtgången, skulle kunna få påtagligt minskad eller helt Uttrycket väsentligt allmänt eller enskilt intresse ska Uttrycket syftar framför allt på sådana intressen som t.ex. skydd för liv och hälsa eller betydande ekonomiska värden. Tillämpningsområdet omfattar inte enbart myndighetens slutliga ställningstagande i sakfrågan. Det omfattar alla slags beslut som kan aktualiseras i ett ärende, under förutsättning att besluten kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt. Enligt andra stycket 3 får en motivering helt eller delvis utelämnas om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet, skyddet för enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden eller något annat jämförbart Bestämmelsen innebär att vissa uppgifter – exempelvis en uppgift om ett författningsstöd eller en sakomständighet – undantagsvis kan utelämnas i ett beslut trots att de i enlighet med huvudregeln egentligen ska redovisas för förståelsen av utgången i ärendet. förutsättning för detta är att det är nödvändigt för att skydda något av de i punkten angivna intressena. Att en uppgift omfattas av sekretess i myndighetens verksamhet till skydd för något av dessa intressen är inte i sig tillräckligt för att myndigheten ska kunna låta bli att redovisa den i skälen till ett beslut, när uppgiften är relevant för bedömningen av de frågor som myndigheten prövat i ärendet. En motivering kan inte heller helt utelämnas enligt denna bestämmelse om bara vissa av de för bedömningen relevanta uppgifterna behöver skyddas från insyn. Nödvändighetskravet markerar att undantagsbestämmelsen ska tillämpas Bestämmelsens tillämpningsområde omfattar alla slags beslut som kan aktualiseras i ett ärende, under förutsättning att besluten kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt. Av andra stycket 4 följer att en motivering får helt eller delvis utelämnas om beslutet gäller meddelande av föreskrifter som avses i 8 kap. RF. Förvaltningsmyndigheter och kommuner behöver alltså enligt bestämmelsen i denna punkt inte motivera föreskrifter som de meddelar efter delegation från regeringen enligt regeringsformen. I tredje stycket regleras krav på motivering i efterhand om någon av undantagsreglerna i andra stycket 1–3 har tillämpats. följer att en myndighet om möjligt ska ge en motivering i efterhand om någon enskild begär det och det behövs för att han eller hon ska kunna ta Prop. 2016/17:180 till vara sin rätt. Bestämmelsen innebär bl.a. att en efterhandsmotivering normalt ska lämnas på begäran av en enskild part om det behövs för att han eller hon ska kunna ta ställning till om ett beslut ska överklagas. Andra enskilda, som inte har partsställning hos förvaltningsmyndigheten, kan påverkas av beslutet på så sätt att de har rätt att överklaga. Även i sådana fall torde behovskravet enligt bestämmelsen i motsvarande fall normalt vara uppfyllt. I vilka andra typsituationer som förutsättningarna för bestämmelsens tillämpning kan anses uppfyllda får utvecklas i praxis. En bedömning av förutsättningarna ska alltid göras i det enskilda fallet. Skyldigheten att i efterhand motivera ett beslut gäller inte i fråga om meddelande av beslut om föreskrifter som avses i 8 kap. RF. beslutsmotivering utelämnats med stöd av bestämmelsen i andra stycket 4 är myndigheten alltså inte skyldig att lämna en motivering i Sådana beslut om föreskrifter är inte heller överklagbara, jfr författningskommentaren till 41 §. Ett annat undantag från skyldigheten gäller om det inte är möjligt att lämna en motivering i efterhand. undantagsbestämmelse kan tillämpas exempelvis i ett fall när en motivering begärs efter så att det inte går att klargöra vilka skäl som låg bakom beslutet. Underrättelse om innehållet i beslut och hur ett överklagande går till 33 § En myndighet som meddelar ett beslut i ett ärende ska underrätta den som är part om det fullständiga innehållet i beslutet, om det inte är Om parten får överklaga beslutet ska han eller hon även underrättas om hur det Myndigheten ska upplysa parten om avvikande meningar som har antecknats enligt 30 § eller enligt särskilda bestämmelser i någon annan En underrättelse om hur man överklagar ska innehålla information om vilka krav som ställs på överklagandets form och innehåll och vad som gäller i fråga om ingivande och överklagandetid. Myndigheten bestämmer hur underrättelsen ska ske. En underrättelse ska dock alltid vara skriftlig om en part begär det. Underrättelse får ske genom delgivning. I paragrafen finns bestämmelser om underrättelse till den som är part om innehållet i ett beslut och om hur ett överklagande går till. motsvarar delvis 21 § första och andra styckena FL och i huvudsak 21 § tredje stycket FL. Övervägandena finns i avsnitt 13.5. Av första stycket följer att en myndighet som meddelar ett beslut i ett ärende ska underrätta den som är part om det fullständiga innehållet i beslutet, om det inte är uppenbart obehövligt. Bestämmelsen innebär att underrättelseskyldigheten ska fullgöras på myndighetens eget initiativ. Den gäller i alla ärenden där någon är part. Det är enbart parterna i ärendet hos myndigheten som måste underrättas enligt denna bestämmelse. Andra som kan ha intresse av att ta del av ett beslut som myndigheten fattar kan i vissa fall ha rätt att få en under- rättelse enligt 34 §. Att det är det fullständiga innehållet som ska redovisas innebär att det inte är tillräckligt att underrätta parten i sammandrag om innebörden av Bestämmelsen innebär att parten ska underrättas om beslutet i Underrättelseskyldigheten enligt paragrafen omfattar formellt alla slags beslut som myndigheten fattar under handläggningen av ett ärende. gäller dock inte i fråga om beslut som det är uppenbart obehövligt att underrätta en part om. Undantagsregeln ska tolkas snävt. den ska vara tillämplig enbart i sådana fall där behovet av underrättelse – sett objektivt ur den enskildes perspektiv – i princip helt saknas. måste alltså i princip framstå som klart för myndigheten att åtgärden inte har någon funktion att fylla i det aktuella fallet. Av bestämmelserna i andra stycket följer att om en part får överklaga ett beslut ska han eller hon även underrättas om hur det går till. bestämmelserna framgår vidare att en sådan underrättelse ska innehålla information om vilka krav som ställs på överklagandets form och innehåll och vad som gäller i fråga om överklagandetid och även innehålla information om till vilken myndighet överklagandet ska vara ställt och vart det ska skickas. Dessa bestämmelser syftar till att säkerställa att parten får nödvändig vägledning för att kunna ta till vara sin rätt och överklaga beslutet. Kravet att parten ska ha rätt att överklaga ska inte tolkas snävt. En underrättelse om hur man överklagar ska lämnas även i situationer när det för den beslutande myndigheten framstår som osäkert om beslutet får överklagas av parten. ligger på överinstansen att pröva frågan om överklagbarhet får beslutsmyndigheten pröva frågan utifrån ett rimligt antagande om beslutets karaktär för partens del, där varje tvekan i frågan bör leda till att information om hur man överklagar lämnas. överklagandets form och innehåll och om ingivande och överklagandetid finns i bl.a. 43 och 44 §§. Sådana föreskrifter kan också finnas i andra författningar, t.ex. förvaltningsprocesslagen, se författningskommentaren till 43 §. Av bestämmelserna i andra stycket framgår vidare att myndigheten som den lämnar underrättelse om hur man överklagar i före- kommande fall ska upplysa parten om avvikande meningar som har antecknats enligt 30 § eller enligt särskilda bestämmelser i någon annan Skyldigheten att lämna upplysningar om en reservation som antecknats gäller alltså bara i de fall parten har rätt att överklaga beslutet. Detta hindrar dock inte att myndigheten även i andra fall lämnar sådana Enligt tredje stycket bestämmer myndigheten själv hur en underrättelse om ett beslut ska gå till. Underrättelsen kan vara skriftlig eller muntlig. En part har dock alltid rätt att få en skriftlig underrättelse om han eller hon begär det. Även om myndigheten alltså i andra fall har en valfrihet i fråga om formen torde det typiskt sett vara lämpligt att myndigheten även då lämnar en skriftlig underrättelse. En muntlig underrättelse bör lämnas endast i undantagsfall, främst då handläggningen i sin helhet har skett muntligt och beslutet är enkelt att motivera och förstå. En skriftlig underrättelse kan ges genom översändande av en handling i en vanlig postförsändelse. En annan tänkbar överföringsmetod kan vara användning av e-post. Myndighetens val av underrättelseform måste ske även med beaktande av det allmänna kravet på service och de allmänna utgångspunkterna för handläggningen, jfr författningskommentaren till 6 och 9 §§. Det innebär bl.a. att myndigheten måste beakta tillgänglig- hetsaspekter, exempelvis om någon enskild till följd av en funktionsned- sättning har svårigheter att tillgodogöra sig muntlig eller skriftlig Prop. 2016/17:180 information. Myndigheten måste också välja den underrättelseform som med beaktande av partens intressen i det enskilda fallet är enklast. Av bestämmelserna följer vidare att en underrättelse får ske genom delgivning.