prop · H403125 · 2017-02-28 00:00:00 — En annan sak är att det inte är möjligt att inleda något annat än ett huvudinsolvensförfarande, om sökanden har sina huvudsakliga intressen i . I andra stycket anges att en ansökan om skuldsanering eller F-skuld- sanering alltid ska anses avse ett huvudinsolvensförfarande. Anledningen till detta är att skuldsanering och F-skuldsanering endast får beviljas om gäldenären har sina huvudsakliga intressen i (se 6 § skuldsaneringslagen [2016:675] och 7 § lagen [2016:676] om skuldsanering för företagare), vilket är den omständighet som enligt insolvensförordning grundar behörighet för att besluta om ett huvudinsolvensförfarande. 4 § Sökanden ska i en ansökan om konkurs eller företagsrekonstruktion ange och styrka de omständigheter som ligger till grund för svensk domstols behörighet och för det förfarande enligt insolvensförordning som ansökan avser. En ansökan ska avvisas, om de omständigheter som anges i första stycket inte framgår av ansökan och sökanden inte följer ett föreläggande att avhjälpa bristen. Paragrafen innehåller särskilda regler i fråga om en ansökan om konkurs eller företagsrekonstruktion. Paragrafen motsvarar 2 § första stycket andra meningen och andra stycket kompletteringslag (prop. 2005/06:37 s. 47 f.). Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Enligt första stycket ska sökanden i en ansökan om konkurs eller företagsrekonstruktion ange och styrka de omständigheter som ligger till grund för svensk domstols behörighet och för det avsedda förfarandet enligt insolvensförordning. Svensk domstol är enligt förord- ningen behörig att besluta om ett huvudinsolvensförfarande om gäldenärens huvudsakliga intressen finns här (artikel 3.1) och om ett territoriellt insolvensförfarande om gäldenären har ett driftställe här och de huvudsakliga intressena i någon annan medlemsstat (artikel 3.2). Bestämmelsen innebär alltså att sökanden ska redogöra för och visa att antingen de huvudsakliga intressena finns i eller att det finns ett driftställe här och att de huvudsakliga intressena finns i en annan medlemsstat. När det gäller huvudinsolvensförfaranden avses med platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen den plats där gäldenären vanligtvis förvaltar sina intressen på ett sätt som kan fastställas av tredje man (artikel 3.1 första stycket). Vid bedömningen av var gäldenären har sina huvudsakliga intressen ska de presumtionsregler som finns i förordningen beaktas. För bolag och andra juridiska personer ska sätet anses vara platsen för de huvudsakliga intressena. Den presumtionen gäller dock endast om sätet inte har flyttats till en annan medlemsstat före ansökan (artikel 3.1 andra stycket). torde det vara tillräckligt att ge in ett registreringsbevis som visar att den juridiska personen har haft sitt säte i sedan åtminstone . En sökande som driver enskild näringsverksamhet anses ha sina huvudsakliga intressen i , om det huvudsakliga verksamhetsstället finns här. På motsvarande sätt som för juridiska personer gäller den presumtionen dock endast om det huvudsakliga verksamhetsstället inte har flyttats till en annan medlemsstat före ansökan (artikel 3.1 tredje stycket). För en fysisk person som inte bedriver näringsverksverket ska platsen för de huvudsakliga intressena anses vara hans eller hennes hemvist. Den presumtionen gäller dock endast om hemvisten inte har flyttats till en annan medlemsstat före ansökan om att ett insolvensförfarande ska inledas (artikel 3.1 fjärde stycket). Vid prövningen av om gäldenären har sin hemvist (och sina huvudsakliga intressen) i är folkbokföringen en omständighet som ska beaktas (jfr rättsfallet NJA 2009 s. 383). Presumtionsreglerna för var sökanden har sina huvudsakliga intressen kan brytas om det finns annan utredning som visar att sökanden har sina huvudsakliga intressen i en annan medlemsstat än den som presumtionsreglerna pekar ut. Beträffande territoriella insolvensförfaranden ska det i ansökan lämnas uppgifter som visar att gäldenären har ett driftställe i och att de huvudsakliga intressena finns i en annan medlemsstat. Med driftställe avses ”varje verksamhetsplats där en gäldenär annat än tillfälligt bedriver eller som föregår begäran om inledande av huvudinsolvensförfarandet har bedrivit ekonomisk verksamhet med personella och materiella resurser” (artikel 2.10). Om gäldenären har en registrerad filial enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., är det normalt tillräckligt att ge in ett bevis om detta. För att visa att de huvudsakliga intressena finns i en annan medlemsstat räcker det i princip att ge in ett registreringsbevis som visar att den juridiska personen har haft sitt säte i en annan medlemsstat sedan åtminstone . 2016/17:125 Enligt andra stycket ska domstolen avvisa en ansökan om grunden för ansökan inte framgår och sökanden inte avhjälper bristen. Det som ska styrkas är de omständigheter som ligger till grund för svensk domstols behörighet och för det insolvensförfarande – huvudinsolvensförfarande eller territoriellt insolvensförfarande – som ansökan avser. Paragrafen ska ses tillsammans med bestämmelserna om ansökans innehåll i 2 kap. 1 § konkurslagen (1987:672) och 2 kap. 1 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion. Paragrafen gäller inte för en ansökan om skuldsanering eller F-skuld- sanering. Anledningen till det är att en ansökan om skuldsanering eller F-skuldsanering endast kan avse ett huvudinsolvensförfarande (se 3 § andra stycket). Det anges dock i skuldsaneringslagarna att sökanden ska lämna uppgifter som visar att han eller hon har sina huvudsakliga intressen i , dvs. grunden för den internationella behörigheten. Om sökanden inte gör det och inte följer ett föreläggande att avhjälpa bristen, kan ansökan avvisas (se 12 och 13 §§ skuldsaneringslagen [2016:675] och 13 och 15 §§ lagen [2016:676] om skuldsanering för företagare). Kungörande och registrering av utländska insolvensförfaranden 5 § Vid ett offentliggörande enligt artikel 28 insolvensförordning ska beslutet anmälas till för kungörande i Post- och . Paragrafen innehåller bestämmelser om kungörande av insolvensförfaranden som har beslutats i andra medlemsstater. Paragrafen motsvarar delvis 3 § första stycket kompletteringslag (prop. s.49 f.). Övervägandena finns i avsnitt 6.6. Skyldigheten att offentliggöra ett insolvensförfarande i en annan medlemsstat framgår direkt av artikel 28.1. Offentliggörande är obligatoriskt i de medlemsstater där gäldenären har ett driftställe. Av bestämmelsen i förevarande paragraf framgår att ett offentliggörande ska ske genom en anmälan till för kungörande i Post- och . Till skillnad års kompletteringslag omfattar kungörandeskyldigheten inte längre bara huvudinsolvensförfaranden som har inletts i andra medlemsstater. Alla insolvensförfaranden enligt förordningen – huvudinsolvensförfaranden och territoriella insolvensförfaranden – som har inletts i en annan medlemsstat ska anmälas till för kungörande, om gäldenären har ett driftställe i . Utöver insolvensförfaranden som ska offentliggöras enligt artikel 28.1 gäller bestämmelsen för förfaranden som får offentliggöras enligt artikel 28.2. Av artikel 28 insolvensförordning framgår att det är förvaltaren eller den gäldenär som fortfarande råder över sina tillgångar som ansvarar för att offentliggörande sker. 6 § Ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande som har meddelats i en annan Prop. 2016/17:125 medlemsstat ska registreras i enlighet med vad som gäller i fråga om anteckning av beslut om konkurs i offentliga register, om beslutet avser en gäldenär med ett driftställe som har registrerats i filialregistret eller en gäldenär som har fast egendom i . Även i andra fall än som avses i första stycket får ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande som har meddelats i en annan medlemsstat registreras i enlighet med vad som gäller i fråga om anteckning av beslut om konkurs i offentliga register. Beslut som avses i första och andra styckena ska anmälas till , som ska underrätta den som för respektive register. Paragrafen innehåller bestämmelser om registrering i offentliga register av insolvensförfaranden som har inletts i andra medlemsstater och kompletterar artikel 29 insolvensförordning. Paragrafen motsvarar delvis 3 § andra stycket kompletteringslag (prop. 2005/06:37 s. 49 f.). Övervägandena finns i avsnitt 6.6. Enligt första stycket gäller motsvarande registreringsskyldighet för det utländska insolvensförfarandet som för svenska konkursbeslut. Även om ett utländskt förfarande mer påminner om företagsrekonstruktion eller skuldsanering, är det alltså det som gäller för registrering av svenska konkursbeslut som gäller för det aktuella utländska förfarandet. Det innebär att registrering ska göras t.ex. när gäldenären har egendom av visst slag eller bedriver viss verksamhet i (jfr 12 § konkursförordningen [1987:916]). Registreringsskyldigheten gäller endast om gäldenären har ett driftställe som har registrerats i filialregistret enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. eller om gäldenären har fast egendom i . Av andra stycket följer att ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande i en annan medlemsstat får registreras här, även om gäldenären inte har ett driftställe som har registrerats i filialregistret eller har fast egendom i . I likhet med vad som gäller enligt första stycket får registrering endast ske i enlighet med vad som gäller för svenska konkursbeslut. Enligt tredje stycket ska ett utländskt beslut anmälas till för registrering. har i uppgift att underrätta den som för respektive register om det utländska beslutet. Av artikel 29 insolvensförordning framgår att det är förvaltaren eller den gäldenär som fortfarande råder över sina tillgångar som ansvarar för att registrering sker. 7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vad som ska framgå av en anmälan enligt 5 och 6 §§. ska ta ut avgifter i ärenden enligt 5 och 6 §§. Regeringen får meddela föreskrifter om avgifternas storlek. Paragrafen innehåller bestämmelser om regeringens och annan myndighets föreskriftsrätt och om avgifter. Paragrafen motsvarar i huvudsak 3 § tredje och fjärde styckena kompletteringslag (prop. 2005/06:37 s. 49 f.). Övervägandena finns i avsnitt 6.6. 2016/17:125 I första stycket bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om vad som ska framgå av en anmälan om kungörande och av en anmälan om registrering. Enligt andra stycket ska ta ut avgifter för kungörande och för hantering av en anmälan om registrering. Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om avgifternas storlek. Underrättelse till borgenärer i andra medlemsstater 8 § Underrättelseskyldigheten enligt artikel 54 insolvensförordning ska fullgöras av –konkursförvaltaren, i ett ärende om konkurs, –rekonstruktören, i ett ärende om företagsrekonstruktion, eller –, i ett ärende om skuldsanering eller F-skuldsane- ring. I paragrafen anges vilka aktörer som är skyldiga att underrätta de utländska borgenärerna när ett insolvensförfarande har inletts i . Paragrafen motsvarar delvis 4 § kompletteringslag (prop. 2005/06:37 s. 50). Övervägandena finns i avsnitt 6.7. När ett insolvensförfarande har inletts i en medlemsstat ska de kända utländska borgenärerna underrättas om detta (artikel 54). I paragrafen tydliggörs vilken aktör som är skyldig att uppfylla underrättelseskyldigheten när ett svenskt insolvensförfarande har inletts. Be- roende på vilket slags insolvensförfarande som har inletts anges det i paragrafen att uppgiften ligger på konkursförvaltaren, rekonstruktören eller . I många fall finns det redan en skyldighet att på olika sätt informera de kända utländska borgenärerna (se t.ex. 2 kap. 13 § lagen [1996:764] om företagsrekonstruktion, 21 § skuldsaneringslagen [2016:675] och 23 § lagen [2016:676] om skuldsanering för företagare). Förevarande paragraf och förordningens underrättelseskyldighet gäller i sådana fall utöver den informationsskyldighet som anges i de nämnda lagarna. Det innebär att om underrättelseskyldigheten enligt de lagarna inte ger den utländska borgenären all den information som anges i artikel 54, måste informationen kompletteras så att förordningens bestämmelser följs. Enligt artikel 54.3 ska underrättelsen till de kända utländska borgenärerna tillhandahållas genom användandet av ett särskilt standardformulär. Användandet av standardformuläret är obligatoriskt, med undantag för insolvensförfaranden som rör fysiska personer som inte bedriver näringsverksamhet och där det inte krävs att borgenärer anmäler sina fordringar för att de ska beaktas i förfarandet (artikel 54.4). Detta innebär att standardformuläret inte behöver användas vid konkurs för fysiska personer som inte bedriver näringsverksamhet, såvida inte ett bevakningsförfarande anordnas. I övrigt ska standardformuläret användas för att underrätta kända utländska borgenärer, alltså oavsett vilken form av insolvensförfarande som har inletts. Åtagande för att undvika ett sekundärt insolvensförfarande Prop. 9 § Ett åtagande enligt artikel 36 insolvensförordning ska anses vara godkänt av borgenärerna, om tre femtedelar av de röstande har godkänt åtagandet och deras fordringar uppgår till tre femtedelar av de röstberättigande fordringarnas sammanlagda belopp. I paragrafen finns regler om den kvalificerade majoritet som krävs för att ett åtagande i syfte att undvika ett sekundärt insolvensförfarande ska anses vara godkänt av borgenärerna. Paragrafen saknar motsvarighet kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.8. För att undvika att det inleds ett sekundärt insolvensförfarande kan förvaltaren – vilket begrepp i avser konkursförvaltaren eller rekonstruktören (se artikel 2.5 och bilaga B till förordningen) – i huvudinsolvensförfarandet göra ett åtagande gentemot de lokala borgenärerna om att de kommer att behandlas som om ett sekundärt insolvensförfarande hade inletts. Ett sådant åtagande ska godkännas av de lokala borgenärerna. För godkännandet ska de regler om kvalificerad majoritet och omröstning tillämpas som används vid antagande av rekonstruktionsplaner (artikel 36). Eftersom det i svensk rätt inte finns några bestämmelser om antagande av rekonstruktionsplaner anges i paragrafen vilken kvalificerad majoritet som ska krävas vid ett godkännande av ett åtagande. I omröstningen får de kända lokala borgenärerna delta. Med lokal borgenär avses en borgenär vars fordringar på gäldenären har uppkommit till följd av eller i samband med verksamheten vid ett driftställe i en annan medlemsstat än den där gäldenären har sina huvudsakliga intressen (artikel 2.11). För att ett åtagande ska anses vara godkänt av borgenärerna krävs det att tre femtedelar av de röstande har godkänt åtagandet och att deras fordringar uppgår till tre femtedelar av de röstberättigande fordringarnas sammanlagda belopp. Bestämmelsen utformas efter förebild av bestämmelserna om borgenärsmajoritet vid ackord i 12 kap. 15 § konkurslagen (1987:672) och 3 kap. 4 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion. Det ställs inte upp några formella krav på hur omröstningen ska gå till och det krävs inte att den sker vid ett sammanträde. Eftersom godkännandet kan komma att bli föremål för domstolsprövning i samband med en begäran om att inleda ett sekundärt insolvensförfarande (artikel 38), bör dock förvaltaren säkerställa att omröstningsförfarandet dokumenteras på ett sådant sätt att ett godkänt åtagande kan styrkas i efterhand. Samordningsförfarande för en koncern 10 § Vid domstolens handläggning av en begäran om att inleda ett samordningsförfarande för en koncern enligt artikel 61 insolvensförordning och frågor som har anknytning till att ett samordningsförfarande har inletts ska lagen (1996:242) om domstolsärenden tillämpas, om inte något annat följer av insolvensförordning. Domstolens beslut i frågor som avses i första stycket får överklagas för sig. 2016/17:125 I paragrafen finns bestämmelser om domstolens handläggning av frågor som rör ett samordningsförfarande för en koncern. Paragrafen saknar motsvarighet kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.9. insolvensförordning finns det en möjlighet för en utsedd förvaltare att begära att det ska inledas ett samordningsförfarande för en koncern. En sådan begäran ska lämnas in till den domstol som har behörighet över insolvensförfarandet för en av medlemmarna i koncernen (artikel 61.1). Om minst två tredjedelar av de utsedda förvaltarna i de olika insolvensförfarandena har enats om att en viss medlemsstats behöriga domstol är bäst lämpad för att inleda samordningsförfarandet, har denna domstol exklusiv behörighet (artikel 66). Vilken domstol som är behörig att pröva frågor om ett samordningsförfarande framgår alltså direkt av insolvensförordning. Av paragrafen framgår att domstolen ska handlägga en begäran om samordningsförfarande enligt lagen om domstolsärenden, i den utsträckning som det inte finns särskilda bestämmelser insolvensförordning. Detsamma gäller vid domstolens handläggning av frågor som har anknytning till att ett samordningsförfarande har inletts, t.ex. frågor om förhandsgodkännande av samordnarens kostnadsberäkning (artikel 72.6), återkallande av utnämningen av samordnaren (artikel 75) samt arvode till samordnaren och fördelning av kostnader (artikel 77). Även en begäran om domstolens prövning av en samordnares beslut om deltagande i samordningsförfarandet (se 11 § och artikel 69) är en sådan fråga som omfattas av bestämmelsen i förevarande paragraf. Med frågor som har anknytning till ett inlett samordningsförfarande avses dock inte sådana som rör det inledda insolvensförfarandet, t.ex. en ansökan om vilandeförklaring (artikel 72.2 e). Att lagen om domstolsärenden ska tillämpas innebär bl.a. att tingsrätten som huvudregel är domför med en lagfaren domare (3 §), att en bristfällig begäran kan avvisas (9 och 10 §§), att förfarandet hos domstolen är skriftligt men att sammanträde får äga rum (13 och 14 §§), att frågan avgörs genom beslut (27 §), att domstolen får förordna om omedelbar verkställighet (31 §) och att domstolens beslut får överklagas (36, 39 och 40 §§). Det innebär också att domstolen får tillämpa bestämmelserna i 18 kap. om fördelning av rättegångskostnader (32 §). Exempel på bestämmelser insolvensförordning som kan behöva tillämpas framför lagen om domstolsärenden är artikel 61.3, om vad en begäran om samordningsförfarande ska innehålla, och artikel 63, om olika åtgärder som domstolen ska vidta när en sådan begäran har mottagits. Om domstolen har beslutat att inleda ett samordningsförfarande, avslutas ärendet normalt inte förrän samordnaren har fullgjort sina uppgifter och kostnadsredovisningen har bekräftats eller beslutats (artikel 77). Enligt andra stycket kan varje beslut i ärendet som rör det inledda samordningsförfarandet överklagas för sig (jfr 37 § första stycket lagen om domstolsärenden). 11 § Om en förvaltare är missnöjd med en samordnares beslut enligt artikel 69 i Prop. 2016/17:125 insolvensförordning, får förvaltaren begära domstolens prövning av Begäran ska göras till den tingsrätt som samordningsförfarandet har inletts vid från det att förvaltaren fick del av beslutet. insolvensförordning innehåller bestämmelser om att vissa förvaltare får begära domstolens prövning av en samordnares beslut om deltagande i samordningsförfarandet. I paragrafen regleras hur en förvaltare ska gå till väga för att få till stånd en sådan prövning. Paragrafen saknar motsvarighet kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.9. Enligt artikel 69 insolvensförordning får varje förvaltare, efter det att en domstol meddelat beslut om att inleda ett samordningsförfarande, begära att det förfarande för vilket han eller hon har utsetts ska omfattas av samordningsförfarandet. En sådan begäran kan göras om förvaltaren tidigare avstått från att delta i samordningsförfarandet eller om insolvensförfarandet avseende den aktuella koncernmedlemmen har inletts efter det att samordningsförfarandet inleddes. Beslut i frågan om senare deltagande ska fattas av samordnaren. Samordnarens beslut ska kunna bli föremål för rättslig prövning i enlighet med det som föreskrivs i lagstiftningen i den medlemsstat där samordningsförfarandet har inletts. I paragrafen anges att en förvaltare som är missnöjd med samordnarens beslut i en fråga om deltagande i samordningsförfarandet får begära domstolens prövning av beslutet. En begäran om rättslig prövning får göras av varje deltagande förvaltare eller varje förvaltare vars begäran om att låta samordningsförfarandet för koncerner omfatta ett förfarande har avslagits (artikel 69.4). Med förvaltare avses i detta sammanhang en förvaltare enligt insolvensförordning (se artikel 2.5 och bilaga B till förordningen). För svensk del innebär det att både konkursförvaltare och rekonstruktörer omfattas av begreppet. Av 10 § följer att domstolen vid handläggningen ska tillämpa lagen (1996:242) om domstolsärenden. Det innebär bl.a. att en begäran ska göras skriftligen och innehålla vissa uppgifter (4–6 §§ lagen om domstolsärenden). För att underlätta domstolens handläggning är det lämpligt att det i begäran även anges vilket beslut som den avser. En bristfällig begäran kan avvisas (9 och 10 §§ lagen om domstolsärenden). Begäran ska göras till den tingsrätt som har beslutat att inleda samordningsförfarandet. För att domstolen ska pröva begäran krävs det att den görs från det att förvaltaren fick del av samordnarens beslut. Om begäran görs senare än så, finns det hinder för prövningen och begäran ska avvisas (10 § lagen om domstolsärenden). Reservforum för en talan som har nära samband med insolvensförfarandet 12 § Om det finns svensk domsrätt enligt artikel 6 insolvensförordning och någon annan behörig domstol saknas, är behörig domstol 1.den tingsrätt som insolvensförfarandet har inletts vid, eller 2.om insolvensförfarandet inte inleds vid domstol, den tingsrätt som ett beslut om att inleda insolvensförfarandet kan överklagas till. 2016/17:125 Paragrafen innehåller en bestämmelse om reservforum för en talan som har nära samband med insolvensförfarandet. Paragrafen saknar motsvarighet kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Enligt artikel 6 insolvensförordning kan en talan som är direkt hänförlig till ett insolvensförfarande och har ett nära samband med detta väckas vid domstolarna i den medlemsstat där insolvensförfarandet har inletts. Om det pågår ett insolvensförfarande i , är alltså svensk domstol behörig att pröva också en sådan talan med nära samband till insolvensförfarandet. I första punkten anges att den tingsrätt vid vilken insolvensförfarandet har inletts är behörig att ta upp ett sådant mål med nära samband till insolvensförfarandet, om det finns svensk domsrätt enligt förordningen och det enligt svenska nationella forumregler saknas en behörig domstol. Ett exempel på när det kan bli aktuellt att väcka talan vid reservforumet är om ett konkursförfarande har inletts vid svensk domstol och förvaltaren vill väcka talan om återvinning mot en svarande med hemvist i en annan medlemsstat. Ytterligare ett exempel är en talan som avser skyldigheter som uppkommer under insolvensförfarandet (skäl 35). Om de svenska nationella forumreglerna i ett sådant fall inte pekar ut någon behörig domstol, är den domstol vid vilket insolvensförfarandet har inletts behörig att pröva även denna talan med nära samband till förfarandet. Om ett insolvensförfarande inte inleds vid tingsrätt, anges i andra punkten att behörig domstol i stället är den tingsrätt som ett beslut om att inleda insolvensförfarandet kan överklagas till. Denna regel är tillämplig om det skulle väckas en talan med nära samband till ett skuldsaneringsförfarande eftersom ett sådant förfarande inleds vid .