prop · H403173 · 2017-04-26 00:00:00 — Enligt artiklarna 8.2 och 12.2 i förordningen ska överträdelser rapporteras till ”den behöriga myndighet som ansvarar för att övervaka efterlevnaden av bestämmelser som rör bekämpning av penningtvätt och finansiering av terrorism”. Dessa artiklar ställer således krav på särskilda tillämpningsföreskrifter endast i den utsträckning som betaltjänst- leverantörer som omfattas av förordningen inte omfattas av tillsyn enligt penningtvättslagen. Eftersom enligt befintliga regler har ansvaret för att bedriva tillsyn över de betaltjänstleverantörer som omfattas av förordningen även när det gäller efterlevnaden av bestämmelserna i penningtvättslagen, saknas behov av särskilda tillämpningsföreskrifter också i detta avseende. Det är alltså som är utpekad mottagare av dessa meddelanden redan enligt gällande rätt. Av artikel 14 i förordningen följer att betaltjänstleverantörer ska besvara förfrågningar angående de uppgifter som krävs enligt förordningen uteslutande från de myndigheter som ansvarar för bekämpning av penningtvätt eller finansiering av terrorism i den medlemsstaten. Detta krav tillgodoses genom befogenheter i gällande rätt i förening med den skyldighet att tillhandahålla uppgifter till och Säkerhetspolisen som föreslås i den nya penningtvättslagen. Någon ytterligare bestämmelse behövs därför inte för att peka ut den behöriga myndigheten enligt artikel 14 i förordningen. Regeringens förslag: De krav som ställs på administrativa sanktioner i artiklarna 17, 18 och 20 i EU-förordningen ska genomföras genom att bestämmelser om sanktioner förs in i lagen om bank- och Samma sanktioner som kan följa på en överträdelse av penningtvättslagen ska kunna beslutas för överträdelser av Regeringens bedömning: Kravet i artikel 19 i EU-förordningen, som innebär att behöriga myndigheter ska offentliggöra beslut om sanktioner på sin webbplats genomförs genom föreskrifter på Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regering- ens förslag och bedömning. Remissinstanserna tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 17 i förordningen finns grundläggande krav på de sanktioner som den behöriga myndigheten ska kunna rikta mot den som agerar i strid med proportionerliga och avskräckande (artikel 17.1). Sanktionerna ska vara förenliga med dem som fastställs i enlighet med artiklarna 58–60 i fjärde penningtvättsdirektivet. Enligt artikel 17.2 ska sanktioner eller åtgärder kunna riktas mot styrelseledamöter och andra fysiska personer som bär ansvar för överträdelsen, vilket motsvarar artikel 58.3 i direktivet. Artikel 17.5–17.7 ställer i allt väsentligt samma krav som artiklarna 58.5, 60.5 och 60.6 i direktivet. I dessa artiklar anges bl.a. hur sanktioner ska kunna påföras och under vilka förutsättningar som juridiska personer ska kunna bära ansvar för överträdelser som orsakats av anställda i den juridiska personen. I artikel 18 i förordningen anges vilka överträdelser av förordningen som åtminstone ska kunna medföra administrativa sanktioner. På samma sätt som enligt artikel 59.1 i fjärde penningtvättsdirektivet ska administrativa sanktioner kunna meddelas för allvarliga, upprepade eller systematiska överträdelser av vissa artiklar. I artikel 19 i förordningen anges att behöriga myndigheter ska offentliggöra administrativa sanktioner och åtgärder i enlighet med vad som anges i artikel 60.1–60.3 i direktivet. I artikel 20.1 i förordningen anges att när de behöriga myndigheterna ska fastställa vilken typ av administrativa sanktioner eller åtgärder som ska tillämpas ska de beakta alla relevanta omständigheter, inklusive dem som förtecknas i artikel 60.4 i direktivet. Sammanfattningsvis innebär artiklarna 17–20 i förordningen att medlemsstaterna ska se till att överträdelser av förordningen kan medföra sanktioner som överensstämmer med dem som ska kunna meddelas kreditinstitut och finansiella institut vid överträdelser av fjärde penningtvättsdirektivet. I avsnitten 13.6, 13.12 och 13.13 finns regeringens överväganden i fråga om sanktioner för verksamhetsutövare som omfattas av LBF, betaltjänstlagen respektive lagen om elektroniska pengar. Regeringens förslag i de nämnda avsnitten innebär att det mot de verksamhetsutövare som omfattas av förordningen kan riktas sanktioner som uppfyller kraven i artiklarna 58–60 i penningtvättsdirektivet. Denna sanktionsregim är förenlig med de krav som ställs i förordningen. Behovet av anpassning med anledning av förordningen inskränker sig således till att säkerställa att kan tillämpa de sanktioner som gäller överträdelser av penningtvättslagen även vid överträdelser av förordningen. Bestämmelser med denna innebörd bör föras in i LBF, betaltjänstlagen och lagen om elektroniska pengar. När det gäller överträdelser av penningtvättslagen föreslår regeringen att den svenska regleringen ska gå längre än fjärde penningtvätts- direktivet genom att tillsynsmyndigheternas möjlighet att besluta om sanktioner inte ska vara begränsad till endast upprepade, allvarliga eller systematiska överträdelser av vissa bestämmelser i penningtvättslagen (jfr avsnitt 13). Vid valet av åtgärd samt vid bestämmandet av eventuellt sanktionsbelopp beaktas dock överträdelsens allvarlighet och sanktionen ska bestämmas i proportion till överträdelsen. Ett krav på att överträdelser ska vara av allvarlig art ställs emellertid vid ingripande mot fysiska personer i verksamhetsutövarens ledning. Enligt regeringens bedömning saknas skäl att inta en annan hållning när det gäller överträdelser av förordningen. bör således kunna ingripa även vid mindre allvarliga överträdelser mot 2016/17:173 förordningen än de som räknas upp i artikel 18 a–d i förordningen. Sanktionsmöjligheterna ska inte heller vara kopplade till särskilda artiklar eller skyldigheter enligt förordningen. Ingripande mot fysiska personer i ledningen ska dock kräva allvarliga överträdelser av förordningen, och innehålla krav på uppsåt eller grov oaktsamhet hos den mot vilken sanktionen riktas. Samma principer som kommit till uttryck i lagförslagen om sanktioner i LBF, betaltjänstlagen och lagen om elektroniska pengar ska således vara styrande vid överträdelser av förordningen. Mekanism för rapportering av överträdelser Regeringens förslag: Sekretess ska gälla i en statlig myndighets verksamhet som består i tillsyn över efterlevnaden av förordningen för uppgift i en anmälan eller utsaga om överträdelse av bestämmelse som gäller för den som myndighetens verksamhet avser, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet. Sekretessen ska gälla i högst . Tystnadsplikten som följer av den nya sekretessbestämmelsen ska ha företräde framför meddelarfriheten. Bestämmelserna om rapporteringssystem i penningtvättslagen utökas till att omfatta anmälningar av misstänkta överträdelser av Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om de särskilda rapporteringssystem som verksamhetsutövare ska tillhandahålla. Regeringens bedömning: Skyldigheten enligt artikel 21.1 i EU- förordningen, som innebär att behöriga myndigheter ska inrätta effektiva mekanismer som uppmuntrar rapportering om överträdelser av förordningen, bör genomföras genom föreskrifter på förordnings- Kraven i artikel 21.1 i EU-förordningen som avser tillbörligt skydd för den som gör en anmälan om överträdelser och den som anmälan avser samt på behandlingen av personuppgifter uppfylls redan i gällande rätt. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i sak med regeringens förslag och bedömning. Utredningen föreslår dock att bestämmelser om rapporteringssystem ska föras in i betaltjänstlagen och lagen om elektroniska pengar. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. noterar att enligt artikel 21.2 i förordningen ska kanalen för rapportering vara ”säker”. Dessutom ska betaltjänstleverantörerna ”i samarbete” med behöriga myndigheter utarbeta lämpliga rutiner för anför att det kan ifrågasättas om det inte krävs något utöver det som gäller i fråga om penningtvätt för att uppfylla förordningens krav på ”säkra” system. det är mycket tveksamt om kravet på att något sker i samarbete är förenligt med att myndigheten utfärdar vägledning genom föreskrifter. uppfylla kravet på ”i samarbete” bör det således enligt framgå direkt av lagtexten att behörig myndighet ska Prop. 2016/17:173 utfärda dessa rutiner i samarbete med betaltjänstleverantörerna. Skälen för regeringens förslag och bedömning Krav på mekanismer för rapportering av överträdelser Medlemsstaterna ska inrätta effektiva mekanismer som uppmuntrar rapportering till de behöriga myndigheterna av överträdelser av förordningen (artikel 21.1 första stycket i förordningen). Ett motsvarande krav finns i artikel 61.1 i fjärde penningtvättsdirektivet. De mekanismer, som förordningen kräver, ska enligt artikel 21.1 andra stycket åtminstone omfatta de krav som avses i artikel 61.2 a–e i direktivet. I punkt a anges att det ska finnas särskilda förfaranden för mottagande av rapporter om överträdelser och uppföljning av dem. I punkt b anges att det ska finns tillbörligt skydd för anställda eller personer i jämförbar ställning inom ansvariga enheter som anmäler överträdelser begångna inom verksamhetsutövaren. I punkt c anges att det ska finnas tillbörligt skydd för den tilltalade personen. I punkt d framgår att det ska finnas skydd för personuppgifter avseende både den person som rapporterar en överträdelse och den fysiska person som påstås bära ansvaret för den, i enlighet med principerna i direktivet 95/46/EG. I punkt e anges att det ska finnas tydliga regler som under alla omständigheter ser till att konfidentialiteten för den person som anmäler överträdelser begångna inom den ansvariga enheten garanteras, såvida inte offentliggörande krävs i enlighet med nationell rätt i samband med ytterligare utredningar eller efterföljande rättsliga förfaranden. Skydd för anmälarens identitet i det allmännas verksamhet Kraven i förordningen innebär att medlemsstaterna ska garantera att det ska finnas tydliga regler som under alla omständigheter ser till att konfidentialiteten för den person som anmäler överträdelser begångna inom den ansvariga enheten är desamma som i artikel 61.2 e i direktivet. Till skillnad från direktivet omfattar förordningen dock endast verksamhetsutövare som står under tillsyn. I avsnitt 11.2.3 gör regeringen bedömningen att det, för att genomföra direktivets krav, bör föras in en ny bestämmelse i offentlighes- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL. Enligt den föreslagna bestämmelsen ska, i en statlig myndighets verksamhet som består i tillsyn över efterlevnaden av penningtvättslagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, sekretess gälla för uppgift i en anmälan eller utsaga om överträdelse av bestämmelse som gäller för den som myndighetens verksamhet avser, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet. Sekretessen ska gälla i högst . Tystnadsplikten som följer av den föreslagna bestämmelsen ska ges företräde före meddelarfriheten. Det finns ingen tillämplig sekretessbestämmelse som skyddar identiteten hos den som anmäler överträdelse av förordningen. Kraven på skydd för anmälarens identitet är i förordningen samma som i direktivet och bör därför genomföras på samma sätt. En hänvisning till förordningen ska därför föras in i den nu föreslagna bestämmelsen. Det innebär att samma bestämmelse tillämpas vid anmälningar om överträdelser av förordningen som överträdelser av penningtvättslagen. Den föreslagna sekretessbestämmelsen föreslås gälla i en statlig myndighets verksamhet som består i tillsyn över efterlevnaden av EU- förordningen, för uppgift i en anmälan eller utsaga om överträdelse av bestämmelse som gäller för den som myndighetens verksamhet avser, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet. Det innebär att det i verksamhet kan förekomma uppgifter i en anmälan eller utsaga om överträdelse av penningtvättslagen som omfattas av sekretess såväl enligt 30 kap. 4 b § OSL som den nu föreslagna bestämmelsen. Eftersom sekretessen som följer av bestämmelserna har samma föremål, styrka och sekretesstid samt omfattas av undantag från meddelarfriheten m.m. uppstår emellertid inte någon tillämpningsproblematik till följd av den dubbla sekretessregleringen. Övriga krav avseende mekanismen för rapportering av överträdelser Artikel 21.1 i förordningen ställer i allt väsentligt samma krav på genomförande som artikel 61.1 och 61.2 i fjärde penningtvättsdirektivet. Regeringens förslag och bedömningar om hur artikel 61.1 och 61.2 i direktivet bör genomföras finns i avsnitten 11.2.1 och 11.2.3. Kraven i förordningen bör genomföras på samma sätt. Skyldigheten enligt artikel 21.1 i förordningen, som innebär att medlemsstaterna ska inrätta effektiva mekanismer som uppmuntrar rapportering till de behöriga myndigheterna av överträdelser av förordningen, bör således genomföras genom föreskrifter på förordningsnivå. Kraven på tillbörligt skydd för den som gör en anmälan om överträdelser och den som anmälan avser samt på behandlingen av personuppgifter uppfylls redan i gällande rätt (jfr avsnitt 11.2.1). Ordalydelsen i artikel 21.2 i förordningen, som avser de krav som riktas mot verksamhetsutövare som omfattas av förordningen, är snarlik men inte identisk med den i artikel 61.3 i direktivet. I direktivets artikel anges att medlemsstaterna ska kräva att ansvariga enheter inrättar lämpliga rutiner, så att deras anställda eller personer i jämförbar ställning kan rapportera överträdelser internt genom en särskild, självständig och anonym kanal som står i proportion till den berörda ansvariga enhetens typ och storlek. I förordningen anges därutöver att kanalen för rapportering ska vara ”säker” och att betaltjänstleverantörerna i ”samarbete” med behöriga myndigheter ska utarbeta lämpliga rutiner (artikel 21.2). anser att det krävs en mer utförlig reglering än den som föreslås i penningtvättslagen för att uppfylla förordningens krav på ”säkra” system. I förslaget avseende de särskilda rapporteringssystemen i penningtvättslagen anges att dessa ska vara ändamålsenliga. Kravet på ändamålsenlighet sammanfattar de mer specificerade kraven som förekommer i artikel 61.3 i direktivet. I kravet på ändamålsenlighet bör även säkerhetsaspekter ingå, eftersom ett system som inte är säkert inte kan anses vara ändamålsenligt. De krav som ställs på systemet i förslaget till ny penningtvättslag är enligt regeringens bedömning således tillräckliga för att uppfylla även förordningens krav. kraven på rapporteringssystemen på ett sätt som möjliggör en Prop. 2016/17:173 proportionerlig och ändamålsenligt tillämpning bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela ytterligare föreskrifter om de särskilda rapporteringssystem som verksamhetsutövare ska tillhandahålla. Ytterligare en skillnad mellan förordningen och direktivet består i att rutinerna, enligt förordningen, ska fastställas av betaltjänstleverantören ”i samarbete” med behörig myndighet, i detta fall . påpekar att det är tveksamt om kravet på att något sker i samarbete är förenligt med att myndigheten utfärdar vägledning genom föreskrifter. För att uppfylla kravet på ”samarbete” bör det enligt framgå direkt av lagtexten att behörig myndighet ska utfärda dessa rutiner i samarbete med betaltjänstleverantörerna. har, som alla myndigheter, en serviceskyldighet i förhållande till de verksamhetsutövare som står under dess tillsyn. Inspektionen ska således, enligt 4 § förvaltningslagen (1986:223), lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Enligt regeringens bedömning innebär förordningens krav på ”samarbete” inte att det kan krävas att ska medverka vid framtagandet av rutiner för rapporteringssystem på ett sätt som går utöver myndighetens service- skyldighet enligt förvaltningslagen. Det framstår inte heller som en lämplig ordning att den myndighet som ska bedriva tillsyn över bl.a. de särskilda rapporteringsystemens förenlighet med förordningens krav ska åläggas att mera aktivt medverka vid framtagandet av dessa rutiner. Som framgått ovan föreslås att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, lämpligen , ska kunna meddela föreskrifter om de särskilda rapporteringssystem som verksamhetsutövare ska tillhandahålla. Därigenom kan ytterligare vägledning lämnas om rapporteringsystemens egenskaper. Regeringen bedömer alltså att artikel 21.2 i förordningen kan genomföras på samma sätt som föreslås i fråga om artikel 61.3 i fjärde penningtvättsdirektivet. Detsamma gäller de delar av artikel 21.1 i förordningen som ställer krav verksamhetsutövare i fråga om konfidentialitet för den person som anmäler överträdelser av förordningen. De verksamhetsutövare som omfattas av förordningen omfattas också av penningtvättslagens bestämmelser. Kraven i artikel 21.1 och 21.2 i förordningen som riktar sig mot verksamhetsutövare bör därför genomföras genom att bestämmelserna om rapporteringssystem i penningtvättslagen utökas till att gälla även anmälningar av misstänkta överträdelser av förordningen. 16.5Undantag för vissa överföringar inom Regeringens förslag: Förordningen ska, under de förutsättningar som anges i artikel 2.5 a–c, inte tillämpas på överföringar av medel inom 2016/17:173 till ett konto som uteslutande möjliggör betalning för tillhandahållande av varor eller tjänster. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Medlemsstaterna får besluta att inte tillämpa förordningen på överföringar av medel inom dess territorium till en betalningsmottagarens betalkonto som uteslutande möjliggör betalning för tillhandahållande av varor eller tjänster, när de villkor som anges i artikel 2.5 a–c är uppfyllda. I artikel 2.5 a anges att betalningsmottagarens betaltjänstleverantör omfattas av direktiv (EU) 2015/849. I artikel 2.5 b anges att betalningsmottagarens betaltjänstleverantör har möjlighet att med hjälp av en unik transaktionsidentifierare via betalningsmottagaren spåra överföringar av medel från den person som har ingått ett avtal med betalningsmottagaren om tillhandahållande av varor eller tjänster. I artikel 2.5 c anges att överföringen av medel inte överstiger . Villkoren för att använda sig av undantaget överensstämmer i allt väsentligt med villkoren för motsvarande undantag i förordning (EG) 1781/2006. I ett tidigare lagstiftningsärende. gjorde regeringen bedömningen att risken för penningtvätt eller finansiering av terrorism för den typ av överföringar som kan undantas från förordningens tillämpningsområde är låg (prop. 2007/08:37 s. 18 f.). Regeringen konstaterade vidare att det fanns skäl att inte i onödan belasta betalningssystemet och dess aktörer med regler och rutiner. Regeringen finner att det inte kommit fram några skäl att nu göra en annan bedömning än den som gjordes i det tidigare lagstiftningsärendet. Möjligheten att undanta vissa inhemska överföringar på de villkor som anges i förordningen bör därför utnyttjas. I gällande rätt finns undantaget i lagen (2008:99) om tillämpning av och rådets förordning (EG) nr 1781/2006 om information om betalaren som ska åtfölja överföringar av medel. Regeringen föreslår att denna lag ska upphävas (avsnitt 16.1). Bestämmelsen som rör undantag från förordningen bör nu föras in i 1 kap. betaltjänstlagen, som är tillämplig för alla dem som ska tillämpa förordningen. 16.6Bevarande av handlingar och uppgifter i vissa fall Regeringens förslag: Om det är nödvändigt för att förebygga, upptäcka eller utreda penningtvätt eller finansiering av terrorism, får verksamhetsutövare åläggas att bevara handlingar och uppgifter enligt artikel 16 i EU-förordningen än . Den sammanlagda tiden får dock inte överstiga . Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om förutsättningarna under vilka verksamhetsutövare ska bevara handlingar och uppgifter än . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Uppgifter om betalaren och betalningsmottagaren ska inte lagras längre än vad som är absolut nödvändigt (artikel 16.1 i förordningen). Betalarens och betalningsmot- tagarens betaltjänstleverantörer ska lagra de uppgifter som avses i artiklarna 4–7 . Artikel 16.1 i förordningen, som innehållsmässigt motsvarar artikel 40.1 första stycket i fjärde penningtvättsdirektivet, är direkt tillämplig och kräver inte några genomförandeåtgärder. Medlemsstaterna får tillåta eller kräva fortsatt lagring, dvs. efter att femårsperioden har löpt ut, endast sedan de har genomfört en grundlig bedömning av nödvändigheten och proportionaliteten av en sådan lagring och när de anser det vara motiverat därför att det är nödvändigt för att förebygga, upptäcka eller utreda penningtvätt eller finansiering av terrorism. Den förlängda lagringsperioden får inte överstiga (artikel 16.2 i förordningen). Artikel 16.2 har i allt väsentligt samma innehåll som artikel 41.1 andra stycket i direktivet. Regeringen föreslår i avsnitt 10.2 att artikel 41.1 andra stycket i direktivet ska genomföras i penningtvättslagen genom att det införs en bestämmelse enligt vilken lagring av uppgifter än får ske, om det är nödvändigt för att förebygga, upptäcka eller utreda penningtvätt eller finansiering av terrorism. Regeringen eller den som myndighet regeringen bestämmer föreslås kunna meddela föreskrifter om förutsättningarna under vilka verksamhetsutövare ska bevara handlingar och uppgifter än . Den sammanlagda lagringstiden får dock inte överstiga . Enligt regeringens bedömning bör handlingar och uppgifter enligt förordningen kunna bevaras enligt samma principer som gäller handlingar och uppgifter som inhämtats enligt penningtvättslagen. Möjligheten att under vissa förhållanden kunna kräva en förlängd lagringstid för uppgifter som bevaras enligt artikel 16.1 i förordningen bör därför utnyttjas. De verksamhetsutövare som omfattas av förordningen omfattas också av penningtvättslagens bestämmelser. Förutsättningarna för när förlängd lagring av uppgifter som bevaras enligt förordningen ska kunna ske bör föras in i den lagen, genom att det som sägs om förlängd lagring av uppgifter enligt penningtvättslagen ska gälla även uppgifter som lagras enligt förordningen. Bemyndigandet i penningtvättslagen som avser förutsättningar för förlängd lagring enligt penningtvättslagen bör även omfatta uppgifter som lagras enligt förordningen. 2016/17:173 16.7 Direktivet om administrativt samarbete i fråga Regeringens bedömning: Rådets direktiv av om ändring av direktivet om administrativt samarbete i fråga om beskattning föranleder inte några åtgärder i svensk lag, i fråga om tillgång till handlingar, uppgifter och information som erhålls i samband med åtgärder för kundkännedom, utöver de förslag som i övrigt lämnas i detta lagstiftningsärende. Utredningen behandlar inte frågan. Remissinstanserna yttrar sig inte i frågan. Skälen för regeringens bedömning: Genom rådets direktiv (EU) 2016/2258 av om ändring av direktiv /16/EU vad gäller skattemyndigheters tillgång till information för bekämpning av penningtvätt, förkortat DAC 5, togs det in en ny punkt, punkten 1a, i artikel 22 i direktivet. medlemsstaterna, för att säkerställa att det administrativa samarbetet fungerar, ska föreskriva att skattemyndigheterna ges tillgång till de mekanismer, förfaranden, handlingar och den information som avses i artiklarna 13, 30, 31 och 40 i fjärde penningtvättsdirektivet. DAC 5 när det gäller artiklarna 30 och 31 i fjärde penningtvättsdirektivet behandlas nedan i avsnitt 16.7.2.