prop · H403125 · 2017-02-28 00:00:00 — kommer att få kostnader för hanteringen av anmälningar om kungörande och registrering. Dessa kostnader bör, på samma sätt som , avgiftsfinansieras. Regeringen bör ges bemyndigande att meddela föreskrifter om avgifternas storlek. Bestämmelser med denna innebörd föreslås. Föreskrifter om vad som ska framgå av en anmälan om kungörelse och en anmälan om registrering bör lämpligen meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. I lagen bör det därför tas in ett sådant bemyndigande. 6.7Information till utländska borgenärer Regeringens förslag: Utländska borgenärer ska underrättas om ett inlett insolvensförfarande av –konkursförvaltaren, i ett ärende om konkurs, –rekonstruktören, i ett ärende om företagsrekonstruktion, eller –, i ett ärende om skuldsanering eller F-skuldsanering. 2016/17:125 Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen bedömer dock att det inte behövs någon kompletterande bestämmelse om underrättelseskyldighet i ärenden om skuldsanering. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga synpunkter på utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag Skyldighet att underrätta utländska borgenärer Enligt artikel 40 insolvensförordning ska domstolen eller förvaltaren underrätta kända borgenärer med hemvist eller säte i andra medlemsstater när ett insolvensförfarande har inletts. Underrättelsen ska skickas till var och en av borgenärerna och innehålla upplysningar av olika slag. För att undanröja oklarheter anges det i 4 § kompletteringslag att det är konkursförvaltaren eller rekonstruktören som har denna underrättelseskyldighet. insolvensförordning finns regler om underrättelser till utländska borgenärer i artikel 54. Även enligt dessa är det domstolen eller förvaltaren som ska underrätta de kända borgenärerna om det inledda insolvensförfarandet. Eftersom reglerna inte skiljer sig i detta avseende från reglerna insolvensförordning bör det även fortsättningsvis anges att det är konkursförvaltaren eller rekonstruktören som ska fullgöra underrättelseskyldigheten i ärenden om konkurs respektive företagsrekonstruktion. När det gäller skuldsanering föreslår utredningen endast en upplysningsbestämmelse om att har motsvarande underrättelseskyldighet enligt bestämmelser i skuldsaneringslagen (2016:675) och lagen (2016:676) om skuldsanering för företagare. Visserligen finns det i skuldsaneringslagarna särskilda bestämmelser om att i samband med ett inledandebeslut ska underrätta borgenärerna om beslutet och uppmana dessa att anmäla sina fordringar (21 § skuldsaneringslagen och 23 § lagen om skuldsanering för företagare). De upplysningar som ska lämna enligt dessa bestämmelser överensstämmer dock inte helt med den underrättelseskyldighet som följer av förordningen. Regeringen föreslår därför att det i kompletteringslagen anges att det är som ska uppfylla underrättelseskyldigheten enligt förordningen i ärenden om skuldsanering och F-skuldsanering. Standardformulär för att underrätta borgenärer Av artikel 54.3 insolvensförordning följer att underrättelsen till de kända utländska borgenärerna ska tillhandahållas på ett särskilt standardformulär. Standardformuläret behöver dock inte användas om insolvensförfarandet rör en fysisk person som inte bedriver näringsverksamhet, förutsatt att det inte krävs att borgenärerna anmäler sina fordringar för att de ska beaktas i förfarandet (artikel 54.4). För svensk del skulle undantaget kunna aktualiseras i ärenden om skuldsanering och konkurs eftersom dessa förfaranden kan avse fysiska personer som inte bedriver näringsverksamhet. sanering kan det emellertid konstateras att även om Kronofogde- myndigheten har en utredningsskyldighet i dessa ärenden, förutsätts borgenärerna bevaka och anmäla sina fordringar. Genom skuldsaneringen befrias nämligen gäldenären med vissa undantag även från ansvar för betalningen av skulder som inte är kända i ärendet. Vid konkurs är det bara i samband med ett beslutat bevakningsförfarande som det formellt krävs att borgenärerna ska anmäla sina fordringar. Enligt regeringens bedömning innebär detta att standardformuläret inte behöver användas vid konkurs för enskilda som inte bedriver näringsverksamhet, såvida inte ett bevakningsförfarande anordnas. I övrigt följer det av förordningen att standardformuläret alltid ska användas för att underrätta kända utländska borgenärer, oavsett vilken form av insolvensförfarande som har inletts. Standardformuläret kan således komma att behöva användas i stor utsträckning i svenska insolvensförfaranden. Eftersom innehållet i och förfarandet med standardformuläret regleras uttömmande i förordningen bedömer dock regeringen att det inte behövs några kompletterande bestämmelser i detta avseende. Förfarandet för att anmäla fordringar I både och insolvensförordning regleras förfarandet när utländska borgenärer ska anmäla fordringar i ett inlett insolvensförfarande. En nyhet förordning är att det ska utformas ett standardformulär som ska kunna användas av borgenärer som vill anmäla sina fordringar i ett insolvensförfarande i en annan medlemsstat (artikel 55.1). Det är inte obligatoriskt att använda standardformuläret. Om fordringarna anmäls på något annat sätt framgår det av artikel 55 vilka uppgifter som behöver anges och på vilket språk anmälan får göras. Ut- ländska borgenärers fordringsanmälningar regleras således i förordningen och det behövs inte några kompletterande bestämmelser i detta avseende. insolvensförordning reglerar även inom vilken tidsperiod fordringsanmälningar ska göras. Enligt artikel 55.6 ska fordringar anmälas inom den tidsperiod som föreskrivs enligt lagstiftningen i inledandestaten. För utländska borgenärer får inte understiga från det att beslutet om att inleda ett insolvensförfarande offentliggjordes i inledandestatens insolvensregister. För svensk del kan det konstateras att det vid konkurs inte finns någon tidsfrist för anmälan av fordringar. Om det skulle bli fråga om att anordna bevakningsförfarande i konkursen, ska tiden för bevakning vara minst fyra och högst (9 kap. 2 § konkurslagen [1987:672]). Även efter bevakningstidens utgång finns möjligheter att efterbevaka en fordran. Vid företagsrekonstruktion finns det inte heller någon tidsfrist för att anmäla fordringar. Om en ansökan om företagsrekonstruktion beviljas, ska domstolen bestämma tid för ett borgenärssammanträde. Ett sådant ska hållas från beslutet om rekonstruktion eller den som är oundgängligen nödvändig (2 kap. 10 § lagen [1996:764] om företagsrekonstruktion). En borgenär förlorar dock inte sin rätt till en fordran som inte anmälts före borgenärssammanträdet. 2016/17:125 Beträffande skuldsanering och F-skuldsanering ska inledandebeslutet kungöras tillsammans med en uppmaning om att anmäla fordringar inom en månad. Den fristen får förlängas , om det finns särskilda skäl (19 § skuldsaneringslagen och 21 § lagen om skuldsanering för företagare). De kända borgenärerna ska underrättas särskilt och uppmanas att anmäla sina fordringar. Det finns således enligt svensk rätt möjlighet att säkerställa att utländska borgenärer ges minst att anmäla en fordran. Mot denna bakgrund bedömer regeringen, i likhet med utredningen, att det inte finns skäl för några kompletterande eller ändrade bestämmelser om tidsperioder för utländska borgenärer att anmäla fordringar i ett inlett insolvensförfarande. Regeringens förslag: En förvaltares åtagande för att undvika ett sekundärt insolvensförfarande ska anses godkänt av borgenärerna, om det får stöd av tre femtedelar av de röstande och deras fordringar upp- går till tre femtedelar av de röstberättigande fordringarnas samman- Det ska i vissa lagar som rör juridiska personer upplysas om att det i insolvensförordning finns en särskild bestämmelse om när en juridisk person eller ett företag ska anses upplöst. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock inte några upplysningsbestämmelser. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga synpunkter på utred- Skälen för regeringens förslag Fler slags sekundära insolvensförfaranden Om gäldenären har ett driftställe i en medlemsstat men de huvudsakliga intressena finns i en annan medlemsstat, kan ett territoriellt insolvens- Ett sådant förfarande omfattar endast de tillgångar som finns inom det aktuella landets gränser. Om det redan pågår ett huvud- insolvensförfarande när ett territoriellt insolvensförfarande inleds, är det senare förfarandet ett sekundärt insolvensförfarande (se artikel 3 i de båda Enligt insolvensförordning kan endast likvidationsförfaranden vara sekundära insolvensförfaranden. att alla typer av insolvensförfaranden som finns med i förordningens bilaga A kan vara sekundära förfaranden. För svensk del innebär det att både konkurs och företagsrekonstruktion skulle kunna genomföras som Skuldsanering och F-skuldsanering kan dock endast vara ett huvudinsolvensförfarande eftersom inledandet av ett sådant förfarande förutsätter att gäldenären har sina huvudsakliga intressen i (se avsnitt 6.3). insolvensförordning innehåller i kapitel III detaljerade be- stämmelser om sekundära insolvensförfaranden. en motsvarighet insolvensförordning när det gäller bl.a. förutsättningar för att inleda ett förfarande, tillämplig lag och utövande av borgenärsrättigheter. Det finns dock även flera nya bestämmelser, bl.a. om förvaltares möjlighet att överklaga en domstols beslut att inleda ett sekundärförfarande, om samarbete och kommunikation mellan de inblandade aktörerna och om s.k. syntetiska förfaranden. Tillämpningen av de bestämmelser som har sin motsvarighet insolvensförordning påverkas inte av att det kommer att vara möjligt att i inleda en företagsrekonstruktion som ett sekundärt förfarande. För dessa oförändrade situationer anser regeringen att det, på motsvarande sätt som , inte behövs några kompletterande bestämmelser. Nedan redogörs därför endast för de bestämmelser i förordningen som enligt regeringen föranleder särskilda överväganden. Begäran och beslut om ett annat slags sekundärförfarande än det som ursprungligen begärts Av artikel 38.4 insolvensförordning följer att om en ansökan om företagsrekonstruktion eller konkurs ges in till svensk domstol beträffande en gäldenär som inte har sina huvudsakliga intressen i , kan förvaltaren i ett pågående utländskt huvudinsolvensförfarande i fråga om samma gäldenär begära att en annan typ av förfarande ska inledas. Bestämmelsen är närmast att anse som en behörighetsregel som ger förvaltaren i huvudinsolvensförfarandet en partsliknande ställning i det svenska ärendet. Om förvaltaren gör en sådan begäran, får domstolen inleda den andra typen av förfarande förutsatt att villkoren för denna typ av förfarande enligt nationell rätt är uppfyllda och att detta förfarande är det lämpligaste när det gäller de lokala borgenärernas intressen och för att uppnå samstämmighet mellan huvudinsolvensförfarandet och det sekundära insolvensförfarandet. Som anges ovan är en förutsättning för att inleda en annan typ av förfarande än det som ursprungligen begärts att förutsättningarna i svensk rätt för detta förfarande är uppfyllda. I övrigt följer det direkt av förordningen att förvaltaren har behörighet att göra en sådan begäran och att domstolen måste ge förvaltaren möjlighet att komma in med en sådan (artikel 38). Enligt regeringens mening behövs det därför inte några kompletterande eller ändrade regler med anledning av förordningens bestämmelser om möjligheten att begära och besluta om ett annat sekundärförfarande än det som ursprungligen har begärts. Omvandling av sekundära insolvensförfaranden Enligt artikel 51 insolvensförordning får en förvaltare i ett huvudinsolvensförfarande under vissa förhållanden begära att ett inlett sekundärt insolvensförfarande ska omvandlas till ett annat slags förfarande. En liknande möjlighet för förvaltaren att begära omvandling av ett sekundärt insolvensförfarande finns i artikel 37 insolvensförordning. En omvandling förutsätter att villkoren i nationell rätt för att inleda denna andra typ av förfarande är uppfyllda. Som utredningen anför bör detta inte bara uppfattas som att det ska finnas materiella förutsättningar för det begärda förfarandet, utan även att det måste finnas stöd i den 2016/17:125 inhemska lagstiftningen för en konvertering av förfarandet. Om den nationella lagstiftningen inte erbjuder en sådan möjlighet, bör förordningens bestämmelse om omvandling av ett insolvensförfarande inte vara tillämpbar. De svenska insolvensförfaranden som omfattas av insolvensförordning är rättsligt helt åtskilda. Det finns inga möjligheter att omvandla ett sådant insolvensförfarande till en annan typ av förfarande. En annan sak är att olika insolvensförfaranden kan följa på varandra. Till exempel är det möjligt att under vissa förutsättningar försätta en gäldenär som genomgår en företagsrekonstruktion i konkurs. Som utredningen anför går det inte att utesluta att förvaltaren i ett utländskt huvudinsolvensförfarande kan anses ha behörighet att, med förordningen som grund, göra en sådan konkursansökan. Det är dock ytterst en fråga för rättstillämpningen att avgöra hur långt förordningens regler om omvandling sträcker sig i detta avseende. Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att det inte behövs kompletterande bestämmelser om omvandling av sekundära förfaranden. För att undvika att sekundärförfaranden inleds i onödan har en ordning med s.k. syntetiska förfaranden införts insolvensförordning. Ett sådant förfarande innebär att förvaltaren gör ett ensidigt åtagande avseende tillgångar som finns i den medlemsstat där ett sekundärt insolvensförfarande kan inledas. Åtagandet går ut på att förvaltaren vid fördelningen av dessa tillgångar eller behållningen av realiseringen av tillgångarna kommer att följa de regler om utdelning och förmånsrätt som skulle ha gällt för borgenärer om ett sekundärt insolvensförfarande hade inletts i den medlemsstaten (artikel 36.1). Om förvaltaren gör ett åtagande för att undvika ett sekundärt insolvensförfarande, ska åtagandet godkännas av de lokala borgenärerna. Vid godkännandet ska de nationella regler som är tillämpliga vid antagande av rekonstruktionsplaner enligt lagen i den medlemsstat där ett sekundärt insolvensförfarande kunde ha inletts tillämpas beträffande omröstning och kvalificerad majoritet (artikel 36.5). I en företagsrekonstruktion i görs rekonstruktionsplanen av rekonstruktören i samråd med gäldenären. Planen fastställs inte på något formaliserat sätt. Däremot har borgenärerna inflytande över frågan om ackord. I 3 kap. 4 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion finns bestämmelser om omröstning och kvalificerad majoritet för antagande av ackord. En sådan omröstning sker vid ett borgenärssammanträde (3 kap. 20 § lagen om företagsrekonstruktion). Motsvarande bestämmelse om omröstning och kvalificerad majoritet vid ackord i konkurs finns i 12 kap. 15 § konkurslagen (1987:672). Reglerna i lagen om företagsrekonstruktion och i konkurslagen är således inte utformade för att rösta ja eller nej till en rekonstruktionsplan, utan för att rösta om ett ackordsförslag. Vid en sådan omröstning deltar normalt endast oprioriterade borgenärer. Regeringen delar utredningens bedömning att det ligger närmast till hands att motsvarande omröstningsregler också ska användas vid godkännande av ett åtagande enligt Vid en sådan omröstning kommer alla lokala borgenärer att delta, även sådana som har förmånsrätt för sina fordringar. Mot denna bakgrund föreslår regeringen en kompletterande bestämmelse som innebär att borgenärerna ska anses ha godkänt ett åtagande, om förslaget stöds av tre femtedelar av de röstande och deras fordringar uppgår till tre femtedelar av de röstberättigande fordringarnas sammanlagda belopp. Denna majoritet motsvarar den kvalificerade majoritet som krävs för antagande av ett ackordsförslag som ger av fordringsbeloppen. Förordningen föreskriver inte någon särskild form för omröstningen. Regeringen anser inte heller att sådana bestämmelser behöver föras in i svensk rätt. Frågan om huruvida ett godkännande har skett på ett korrekt sätt skulle kunna komma under svensk domstols prövning om de lokala borgenärerna, trots åtagandet, ansöker om konkurs eller företagsrekonstruktion. Det får då förutsättas att den förvaltare som har gjort åtagandet har dokumenterat godkännandet på ett sådant sätt att han eller hon kan styrka att åtagandet uppfyller förordningens krav. Borgenärsskydd i syntetiska förfaranden Om förvaltaren i huvudinsolvensförfarandet har gjort ett åtagande som har godkänts av borgenärerna, finns det enligt förordningen en rätt för de lokala borgenärerna att vända sig till domstol för att säkerställa att åtagandet följs. De kan enligt artikel 36.8 vända sig till domstolen i den stat där huvudinsolvensförfarandet har inletts och enligt artikel 36.9 till domstolen i den stat där ett sekundärt förfarande kunde ha inletts om inte åtagandet gjorts. Det första fallet bör vara oproblematiskt. Pågår det ett huvudinsolvensförfarande i kan de lokala borgenärerna i en annan medlemsstat där ett åtagande gjorts, vända sig till den svenska domstolen och begära att den vidtar lämpliga åtgärder. Det ska då vara fråga om åtgärder som är tillgängliga enligt svensk rätt. En sådan åtgärd kan vara kvarstad enligt 2 kap. 11 § konkurslagen. En begäran om att vidta åtgärder bör handläggas inom ramen för det insolvensförfarande som pågår vid den svenska domstolen. Vid en svensk konkurs står dessutom förvaltaren under tillsyn av tillsynsmyndigheten i konkurser. i konkurser har i uppgift att övervaka konkursförvaltningen och särskilt se till att avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan (se 7 kap. 27 § konkurslagen). Det finns inte något hinder mot att de lokala borgenärerna också vänder sig till tillsynsmyndigheten, även om en sådan rätt inte uttryckligen följer av insolvensförordningen. Myndigheten kan då, om den finner det lämpligt, inventera konkursboets kassa och övriga tillgångar samt begära redovisning av förvaltaren. Om särskilda omständigheter motiverar det, får myndigheten även utse en eller flera revisorer för granskning av boets räkenskaper och förvaltningen i övrigt. I det andra fallet, dvs. när lokala borgenärer vill säkerställa att förvaltaren i ett utländskt huvudinsolvensförfarande ska följa ett åtagande som avser borgenärer i , finns inte något pågående ärende i svensk domstol. Artikel 36.9 skulle kunna uppfattas som ett krav på att medlemsstaterna ska tillhandahålla möjligheter för lokala borgenärer att 2016/17:125 vid domstol begära tillfälliga åtgärder och skyddsåtgärder trots att inget insolvensförfarande pågår i medlemsstaten. Vad sådana åtgärder skulle kunna bestå i framgår dock inte av förordningen. Regeringen anser, i likhet med utredningen, att bestämmelsen inte bör ges en så långtgående tolkning. Den får i stället anses ge uttryck för att ett åtagande enligt artikel 36 inte medför något hinder för de lokala borgenärerna att använda de möjligheter som kan finnas enligt nationell rätt för att få till stånd tillfälliga åtgärder och skyddsåtgärder. Frågan om huruvida det sedan finns möjlighet att vidta tillfälliga åtgärder eller skyddsåtgärder avgörs av nationell rätt. För svensk del skulle t.ex. kvarstad och andra säkerhetsåtgärder enligt 15 kap. kunna komma i fråga. Sammantaget bedömer regeringen att det inte behövs några kompletterande bestämmelser om borgenärsskydd i syntetiska förfaranden. Enligt artikel 39 insolvensförordning får förvaltaren i ett huvudinsolvensförfarande överklaga ett beslut om att inleda ett sekundärt förfarande i en annan medlemsstat. Artikeln skapar i praktiken en behörighet för förvaltaren att agera som part i ett insolvensförfarande som pågår i en annan medlemsstat. I svensk rätt finns det bestämmelser om överklagande av konkurs (16 kap. 5 § konkurslagen) och företagsrekonstruktion (4 kap. 11 § lagen om företagsrekonstruktion). Dessa bestämmelser anger bl.a. att ett beslut om konkurs eller företagsrekonstruktion får överklagas och hindrar inte en förvaltare i ett huvudinsolvensförfarande från att utnyttja sin rätt enligt artikel 39 att överklaga ett sådant beslut. Det behövs därför inte några kompletterande eller ändrade bestämmelser om överklagande. En viktig del insolvensförordning är de nya bestämmelserna om samarbete och kommunikation mellan förvaltare, mellan domstolar och mellan domstolar och förvaltare (artiklarna 41–44). Dessa regler syftar till att skapa ett välfungerande samarbete mellan de berörda aktörerna i parallella förfaranden och till en effektiv förvaltning av den egendom som insolvensförfarandena avser (skäl 48). I samarbetet ska de olika aktörerna bl.a. delge varandra information som kan vara av betydelse för de pågående förfarandena, samordna realisering eller förvaltning av gäldenärens tillgångar och samordna utseendet av förvaltare och genomförandet av utfrågningar. Förordningens bestämmelser om samarbete och kommunikation är direkt tillämpliga. Enligt regeringens bedömning finns det inte skäl att komplettera dem på nationell nivå, särskilt inte eftersom de förvaltningsrättsliga och processrättsliga reglerna i lämnar stort utrymme för förvaltare och domstolar att samarbeta med varandra både inom och utom landets gränser. Samarbetet enligt förordningen förutsätter dessutom bl.a. att det är förenligt med bestämmelserna för respektive förfarande, att det inte medför någon intressekonflikt och att konfidentiell information skyddas. Verkningar av att ett insolvensförfarande avslutas Enligt artikel 48.2 insolvensförordning gäller att om ett insolvensförfarande som avser en juridisk person eller ett företag i den medlemsstat där denna person eller detta företag har sitt säte skulle innebära upplösning av den juridiska personen eller företaget, ska denna person eller detta företag inte upphöra att existera förrän övriga insolvensförfaranden i fråga om samma gäldenär har avslutats eller förvaltaren eller förvaltarna i ett sådant förfarande har gett sitt samtycke till upplösningen. I svensk rätt finns regler om upplösning av juridiska personer efter avslutad konkurs i bl.a. 2 kap. 44 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag, 36 § lagen (2000:592) om viltvårdsområden och 25 kap. 50 § aktiebolagslagen (2005:551). Dessa regler innebär i korthet att om den juridiska personen är försatt i konkurs och denna avslutas utan överskott, är den juridiska personen upplöst när konkursen avslutas. För svensk del innebär förordningen i denna del att ett avslutat konkursförfarande i inte medför att den juridiska personen upphör, om det pågår insolvensförfaranden i fråga om samma juridiska person i andra länder. I stället gäller då enligt förordningen att den juridiska personen kan upphöra först när övriga insolvensförfaranden beträffande samma gäldenär har avslutats eller förvaltaren eller förvaltarna i ett sådant förfarande har gett sitt samtycke till upplösningen. Bestämmelsen i förordningen är direkt tillämplig och det behövs inte några kompletterande bestämmelser. Av tydlighetsskäl är det dock lämpligt att det i de berörda lagarna anges upplysningsvis att det finns en särskild bestämmelse insolvensförordning. Regeringen föreslår bestämmelser med sådant innehåll. Insolvensförfaranden för medlemmar i en Regeringens förslag: En begäran om att inleda ett samordningsför- farande för en koncern och frågor som har anknytning till att ett sam- ordningsförfarande har inletts ska handläggas enligt lagen om dom- stolsärenden, om inte något annat följer av insolvensför- Domstolens beslut ska få överklagas för sig. Om en förvaltare är missnöjd med samordnarens beslut i en fråga om deltagande i samordningsförfarandet, får förvaltaren begära dom- stolens prövning av beslutet från det att han eller hon fick del av beslutet. Begäran ska ges in till den tingsrätt som har beslutat att inleda samordningsförfarandet. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens.