prop · H403125 · 2017-02-28 00:00:00 — ningen föreslår att en begäran om samordningsförfarande ska handläggas i det ärende om konkurs eller företagsrekonstruktion som är anhängig- gjort vid domstolen. Vidare föreslår utredningen inte några särskilda be- stämmelser om rättslig prövning av samordnarens beslut om deltagande. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga synpunkter på utred- Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås inte någon bestämmelse om att domstolens beslut ska få överklagas för sig. Vidare föreslås att tiden för att begära domstolens prövning av samordnarens beslut ska vara . Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot promemorians förslag. Rekonstruktör- och konkursförvaltarkollegiet i anser dock att tiden för att begära domstolens prövning av samordnarens beslut bör vara . Rekonstruktör- och konkursförvaltarkollegiet i efterfrågar även en analys av om den föreslagna regleringen är befogad. Skälen för regeringens förslag I kapitel V insolvensförordning finns det nya regler om insolvensförfaranden för medlemmar i en koncern. De nya reglerna syftar till att säkerställa en effektiv förvaltning av insolvensförfaranden som rör olika företag som ingår i samma koncern. Det skapas inte något gemensamt förfarande för företag som tillhör samma koncern, utan i stället är avsikten att främja ett välfungerande samarbete mellan de medverkande aktörerna. På samma sätt som det i förordningen införs bestämmelser om samarbete och kommunikation för förvaltare och domstolar i fråga om insolvensförfaranden som rör samma gäldenär, införs det bestämmelser om samarbete i insolvensförfaranden som rör olika gäldenärer inom samma koncern (artiklarna 56–58). Enligt dessa bestämmelser gäller bl.a. att förvaltarna ska överväga om det finns möjligheter att samordna förvaltningen av verksamheten hos koncernmedlemmarna och om det finns möjligheter till rekonstruktion av koncernmedlemmarna, att domstolar ska dela information med varandra och samordna t.ex. förvaltningen av koncernmedlemmarnas tillgångar samt att förvaltare och domstolar ska samarbeta med varandra för att underlätta en effektiv förvaltning av förfarandena. Samarbetet och kommunikationen ska vara förenliga med de regler som gäller förvaltare och domstolar och inte medföra någon intressekonflikt. Vidare ska kommunikationen respektera parternas processuella rättigheter och det faktum att informationen kan vara konfidentiell. Enligt regeringens mening bör förordningens regler om samarbete och kommunikation kunna tillämpas i utan kompletterande bestämmelser. Som utredningen anför, och som remissinstanserna inte invänder mot, bör det inte finnas några regler i svensk rätt som förhindrar ett sådant samarbete eller utbyte av information som föreskrivs i förordningen. Det kan däremot i det enskilda fallet behöva tas hänsyn till att det kan finnas intressemotsättningar inom en koncern, t.ex. i form av borgenärers konkurrerande anspråk i tillgångar som tillhör olika bolag inom koncernen. I viss utsträckning kan det även förekomma uppgifter som omfattas av sekretess och som därför inte kan delas. När det gäller förvaltarnas samarbete finns det i artikel 56 en möjlighet för dessa att enas om att bevilja en av förvaltarna ytterligare befogenheter eller att enas om fördelningen av vissa uppgifter. Sådana överenskommelser måste dock vara tillåtna enligt de regler som gäller för respektive Enligt regeringen bör även dessa bestämmelser kunna tillämpas utan kompletterande regler. I vilken utsträckning det är möjligt att nå överenskommelser för svenska förvaltare och rekonstruktörer får överlämnas till rättstillämpningen att avgöra. Kostnader för samarbete och kommunikation Enligt artikel 59 i förordningen ska kostnaderna för samarbete och kommunikation när det gäller medlemmar av en koncern anses hänförliga till respektive förfarande. För domstolarnas del innebär detta att i den utsträckning som det uppstår kostnader på grund av samarbetet, kan dessa inte debiteras en annan domstol som handlägger något av de övriga insolvensförfarandena. Som regeringen utvecklar i konsekvensavsnittet (avsnitt 8) bör dock samarbetet inte leda till annat än marginella kostnader för domstolarna. De kostnader som uppstår hos konkursförvaltare eller rekonstruktörer på grund av reglerna om samarbete och kommunikation kommer i förlängningen att belasta i första hand konkursboet eller gäldenären (se 14 kap. konkurslagen [1987:672] och 4 kap. 4–6 §§ lagen [1996:764] om företagsrekonstruktion). Några kompletterande regler med anledning av insolvensförordningens bestämmelser i denna del behövs inte. insolvensförordning införs det även bestämmelser om samordning av insolvensförfaranden för medlemmar av en koncern (artiklarna 61–77). Ett samordningsförfarande får begäras vid en domstol som har behörighet över insolvensförfarandet för en av medlemmarna i koncernen (artikel 61). Förfarandet får inledas om det är lämpligt för att underlätta förvaltningen av de insolvensförfaranden som avser de olika koncernmedlemmarna, om det inte är sannolikt att någon borgenär till någon av de koncernmedlemmar som förväntas delta i förfarandet kommer att missgynnas ekonomiskt genom att medlemmen omfattas av förfarandet och om det har föreslagits en person som kan utses till samordnare (artiklarna 63 och 68). Om domstolen beslutar att inleda ett sådant förfarande, kan det även bli aktuellt för domstolen att pröva andra frågor som har anknytning till det inledda samordningsförfarandet, t.ex. förhandsgodkännande av samordnarens kostnadsberäkning (artikel 72.6), återkallande av utnämningen av samordnaren (artikel 75) och bekräftelse av eller beslut om samordnarens kostnadsredovisning (artikel 77). En förutsättning för att en fråga om inledande av ett samordningsförfarande för en koncern ska aktualiseras vid en svensk domstol torde vara att det redan pågår ett insolvensförfarande vid domstolen, antingen i form av ett konkursärende eller i form av ett ärende om företagsrekonstruktion. insolvensförordning innehåller uttryckliga bestämmelser om bl.a. vilka åtgärder som domstolen ska vidta och vilken prövning som domstolen ska göra med anledning av en begäran om att inleda ett samordningsförfarande. Förfarandet för handläggningen regleras således till viss del insolvensförordning. I den utsträckning som det saknas regler i förordningen behövs det dock kompletterande processregler i nationell rätt. 2016/17:125 Utredningen föreslår att en begäran om inledande av ett samordningsförfarande ska handläggas inom ramen för och enligt de regler som gäller för det konkursärende eller ärende om företagsrekonstruktion som pågår vid domstolen. Enligt regeringens mening kan det dock ifrågasättas om det är lämpligt att frågor med anknytning till ett samordningsförfarande handläggs inom ramen för det pågående insolvensförfarandet. Den främsta anledningen till detta är att parterna inte kommer att vara desamma i de olika ärendena. En lämpligare lösning bör i stället vara att det anges vilka handläggningsregler som domstolen ska tillämpa på ett samordningsförfarande. En fördel med en sådan lösning är att den, till skillnad från utredningens förslag, medför att samma handläggningsregler kan tillämpas på frågor som rör ett samordningsförfarande, oavsett om det bakomliggande insolvensförfarandet är en konkurs eller en företagsrekonstruktion. De remissinstanser som särskilt har yttrat sig i denna fråga invänder inte heller mot en sådan lösning. När det sedan gäller frågan om vilka regler som bör tillämpas på frågor som rör ett samordningsförfarande framstår det som mest ändamålsenligt att använda sig av handläggningsreglerna i lagen (1996:242) om domstolsärenden. Lagen om domstolsärenden utgår från ett skriftligt förfarande och ger utrymme för en flexibel handläggning. Genom att använda sig av dessa processregler säkerställs det också att det finns nödvändiga bestämmelser om bl.a. domstolens sammansättning, beslut och överklagande. Det innebär också att domstolen får tillämpa bestämmelserna i 18 kap. om ersättning för rättegångskostnader. Om domstolen har beslutat att inleda ett samordningsförfarande, kommer ärendet normalt inte att avslutas förrän samordnaren har fullgjort sina uppgifter och kostnadsredovisningen har bekräftats eller beslutats (artikel 77). Under ärendets gång kan det meddelas olika slags beslut som rör det inledda samordningsförfarandet. Det är lämpligt att dessa beslut, i likhet med vad som gäller enligt 16 kap. 5 § konkurslagen och 4 kap. 11 § lagen om företagsrekonstruktion, kan överklagas för sig och inte först i samband med ett slutligt beslut (jfr 37 § första stycket lagen om domstolsärenden). Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det i den nya kompletteringslagen ska införas en bestämmelse om att en begäran om att inleda ett samordningsförfarande för en koncern och frågor som har anknytning till att ett samordningsförfarande har inletts ska handläggas enligt lagen om domstolsärenden, om inte något annat följer av insolvensförordning. Domstolens beslut som rör samordningsförfarandet ska få överklagas för sig. I artikel 71 insolvensförordning regleras vem som får utses till samordnare. Samordnaren ska vara en person som enligt en medlemsstats lagstiftning är behörig att fungera som förvaltare. Han eller hon får inte vara en av de förvaltare som har utsetts att agera med avseende på en av koncernmedlemmarna och får inte heller ha någon intressekonflikt med koncernmedlemmarna, deras borgenärer eller de förvaltare som har utsetts för koncernmedlemmarna. Uppgifter om samordnarens behörighet ska bifogas en begäran om att inleda ett samordningsförfarande (artikel 61). Enligt förordningen ska samordnaren vara behörig att fungera som förvaltare enligt en medlemsstats lagstiftning (artikel 71.1). Det har inte gjorts någon avgränsning till lagen i den medlemsstat där begäran om samordningsförfarande lämnas in eller till lagen i någon av de medlemsstater i vilka insolvensförfaranden har inletts för koncernmedlemmarna. Enligt regeringens bedömning bör det därför räcka att den som föreslås som samordnare är behörig att fungera som förvaltare i någon medlemsstat. För svensk del innebär det att en person som uppfyller kraven i 7 kap. 1 § konkurslagen eller 2 kap. 11 § lagen om företagsrekonstruktion bör kunna utses till samordnare. Samordnarens uppgifter och rättigheter regleras i artikel 72. I samordnarens uppgifter ligger bl.a. att ta fram och lämna rekommendationer för ett samordnat genomförande av insolvensförfarandena och föreslå en samordningsplan för koncernen (artikel 72.1). När samordnaren fullgör sitt uppdrag får han eller hon bl.a. begära upplysningar från förvaltarna och ansöka om vilandeförklaring av ett förfarande som inletts avseende en koncernmedlem (artikel 72.2). Vidare anges det i artikel 74 hur samarbetet mellan förvaltarna och samordnaren ska gå till. En förutsättning för sådant samarbete är att det är förenligt med bestämmelserna som gäller för respektive förfarande. Regeringen bedömer att det, liksom för förvaltare, inte behövs några kompletterande bestämmelser i svensk rätt i dessa avseenden. En anledning till det är att samordningsförfarandet i grunden bygger på frivillighet och medverkan från de berörda förvaltarna. Rättslig prövning av en samordnares beslut En fråga som kan aktualiseras sedan en domstol har beslutat att inleda ett samordningsförfarande är att en förvaltare begär att ytterligare ett insolvensförfarande ska ingå i förfarandet (se artikel 69). Som utredningen konstaterar får de aktuella bestämmelserna i förordningen förstås som att beslut i frågan om att inkludera ytterligare insolvensförfaranden ska fattas av samordnaren. Samordnarens beslut ska därefter kunna bli föremål för rättslig prövning i enlighet med vad som föreskrivs i lagstiftningen i den medlemsstat där samordningsförfarandet har inletts. Förslaget ovan innebär att domstolen vid prövningen av en samordnares beslut, i likhet med handläggningen av andra frågor som har anknytning till samordningsförfarandet, ska tillämpa lagen om domstolsärenden. Möjligheten till rättslig prövning och hur en förvaltare ska gå till väga för att få till stånd en sådan prövning bör dock tydliggöras i lag. Det bör även regleras vilken domstol som är behörig att pröva samordnarens beslut, eftersom den frågan inte regleras insolvensförordning eller i lagen om domstolsärenden. Regeringen anser att det är lämpligt att prövningen sker i samma domstol – tingsrätt – som har meddelat beslutet att inleda samordningsförfarandet. Enligt regeringens mening är det också ändamålsenligt att det bestäms en tidsfrist inom vilken en begäran om rättslig prövning ska göras. Tidsfristen bör bestämmas så att förvaltarna ges tillräcklig tid att ta del av samordnarens beslut och överväga om det finns anledning att begära 2016/17:125 domstolens prövning. Den bör inte vara så lång så att den leder till osäkerhet för de inblandade aktörerna och stannar upp samordnarens arbete. Mot denna bakgrund förefaller en rimlig ordning vara att en begäran om rättslig prövning ska göras från det att förvaltaren fick del av samordnarens beslut. Sammantaget föreslår regeringen att en förvaltare som är missnöjd med samordnarens beslut i en fråga om deltagande ska kunna begära domstolens prövning av beslutet från det att han eller hon fick del av beslutet och att en sådan begäran ska göras till den tingsrätt som samordningsförfarandet har inletts vid. Regeringens förslag: Hänvisningarna till insolvensförordning ska vara dynamiska, dvs. avse förordningen i den gällande lydelsen. Utredningen och remissinstanserna uttalar sig inte särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: I de fall hänvisningar görs till insolvensförordning bör dessa vara dynamiska till sin karaktär. Bestämmelserna rör bl.a. vilka myndigheter eller andra aktörer som är behöriga att pröva olika frågor eller som har att vidta åtgärder enligt insolvensförordning och vilka förfarandebestämmelser som ska gälla när förordningen saknar bestämmelser eller hänvisar till att nationell rätt ska tillämpas. Det är därför ändamålsenligt att hänvisningen till EU-förordningen i dessa fall är dynamisk, dvs. avser förordningen i den gällande lydelsen. Det föreslås även bestämmelser av upplysningskaraktär, t.ex. en portalparagraf i kompletteringslagen och bestämmelser i andra lagar, där hänvisningen är dynamisk. Hänvisningen kommer således att omfatta eventuella ändringar i förordningen efter dess ikraftträdande. Detta hindrar dock inte att den nationella lagstiftningen kan komma att behöva ändras om förordningens innehåll förändras. Regeringens förslag: Den nya lagen och lagändringarna ska träda i kraft . Genom den nya lagen ska kompletteringslag upphävas. kompletteringslag ska dock fortsätta att gälla för insolvensförfaranden som har inletts före och som omfattas av insolvensförordning. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga synpunkter på utred- Prop. 2016/17:125 ningens förslag. Skälen för regeringens förslag: insolvensförordning ska i nu aktuella delar börja tillämpas (artikel 92). Den nya lagen och lagändringarna bör därför träda i kraft , då kompletteringslag bör upphävas. Enligt insolvensförordning ska insolvensförordning fortsätta att gälla för insolvensförfaranden som omfattas av dess tillämpningsområde och som har inletts före (artikel 84). Det finns mot denna bakgrund anledning att införa en övergångsbestämmelse som anger att kompletteringslag ska fortsätta att gälla för insolvensförfaranden som har inletts före den nya kompletteringslagens ikraftträdande och som omfattas av insolvensförordning. I övrigt behövs det inte några övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Förslaget till ny kompletteringslag bör inte leda till några ökade kostnader för enskilda. Förslaget medför vissa kostnader för . kostnader bör avgiftsfinansieras. För övriga berörda myndigheter bör förslaget leda till endast marginellt ökade kostnader. bedöms kunna hanteras inom myndigheternas befintliga ramar. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser lämnar utredningens bedömning utan invändning. slaget får vissa ekonomiska konsekvenser för myndigheten. anser att konsekvensanalysen bör kompletteras i fråga om vilka konsekvenser som insolvensförordning medför för före- Skälen för regeringens bedömning: Det bakomliggande syftet med insolvensförordning är att effektivisera de gränsöverskridande Genom reformen vidtas åtgärder för att gälde- närer ska ges en bättre möjlighet till en andra chans och för att borge- närerna ska få bättre möjligheter att skydda sina fordringar. innebär de nya bestämmelserna om samarbete och kommunikation att förvaltningen av egendom kan effektiviseras. ning bör därför gynna både gäldenärer och borgenärer och leda till lägre kostnader och förluster för dessa. Förslaget till ny kompletteringslag innebär att konkursförvaltare och rekonstruktörer, på motsvarande sätt som gäller , ska ansvara för att kända utländska borgenärer underrättas om ett inlett insolvensförfarande. Med hänsyn till att dessa aktörer redan ansvarar för denna uppgift bör förslaget i denna del inte leda till några ökade kostnader för förvaltningen som kan belasta enskilda eller det allmänna. Visserligen följer det direkt av insolvensförordning att aktör- erna i ett insolvensförfarande får utökade samarbets- och informations- 2016/17:125 skyldigheter och att det på grund av detta kan uppkomma kostnader som ska anses hänförliga till det aktuella insolvensförfarandet. Syftet med dessa bestämmelser i förordningen är dock att främja förutsättningarna för en samordnad och effektiv förvaltning av gäldenärens egendom. De merkostnader i förvaltningen som kan uppstå på grund av de utökade skyldigheterna att samarbeta och informera bör således uppvägas av att det utvidgade gränsöverskridande samarbetet förväntas leda till ett sammantaget bättre utfall i insolvensförfarandet för de inblandade parterna. efterfrågar i detta sammanhang en närmare analys av vilka konsekvenser som insolvensförordning får för företagen. Förordningens regler är emellertid direkt tillämpliga och genomförs inte i detta lagstiftningsärende. De förslag som regeringen nu lämnar avser endast att anpassa svensk rätt till insolvensförordnings regler, som kommer att tillämpas i och andra medlemsstater. Någon ytterligare analys bedöms därför inte nödvändig. De föreslagna bestämmelserna om kungörande och registrering medför vissa kostnader för . Som anges i avsnitt 6.6 anser regeringen att dessa kostnader bör finansieras genom avgifter. Förslaget innebär att domstolarna kommer att få vissa tillkommande uppgifter. Det handlar bl.a. om prövning av en förvaltares åtagande för att undvika ett sekundärt förfarande och om en utökad skyldighet att samarbeta med aktörer i andra medlemsstater. Vidare kan de nya reglerna föranleda vissa informations- och stödinsatser av . De kostnader som dessa uppgifter och insatser kan föranleda bör emellertid bli marginella och bedöms, i enlighet med bedömning, rymmas inom befintliga anslag. Även får genom förslaget vissa kostnader. Det handlar om kostnader hänförliga till bl.a. utbildningsinsatser, samarbete med aktörer i utlandet och information till utländska borgenärer. På samma sätt som för domstolarna bedömer regeringen att dessa kostnader ryms inom befintliga ekonomiska ramar. Förslaget till lag med kompletterande Den nya lagen innehåller bestämmelser som kompletterar Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) 2015/848 av om insolvensförfaranden (insolvensförordning). (2005:1046) med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen (kompletteringslag), som kompletterar rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av om insolvensförfaranden (insol- Flera av bestämmelserna i den nya lagen har en De stora skillnaderna i för- hållande till kompletteringslag är att den nya lagen omfattar skuldsanering och F-skuldsanering och att den innehåller nya bestämmelser om bl.a. åtagande för att undvika ett sekundärt insolvens- Prop. 2016/17:125 förfarande och samordning av insolvensförfaranden för medlemmar i en insolvensförordning gäller inte för . Den nya kompletteringslagen gäller därför för insolvensförfaranden i samtliga medlemsstater utom . 1 § Denna lag innehåller kompletterande bestämmelser till och rådets förordning (EU) 2015/848 av om insolvensförfaranden (insolvensförordning). Paragrafen anger lagens innehåll. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Av paragrafen framgår att lagen innehåller kompletterande bestämmelser till insolvensförordning. Lagen är tillämplig i de fall som ett insolvensförfarande omfattas av insolvensförordning (se artikel 1 och bilaga A till förordningen). Bestämmelserna kompletteringslag kommer fortfarande att gälla för insolvensförfaranden som omfattas av insolvensförordning, se vidare övergångsbestämmelserna och kommentaren till dessa. 2 § Insolvensförfaranden i är enligt insolvensförordning konkurs, företagsrekonstruktion, skuldsanering och F-skuldsanering. I paragrafen finns en upplysning om att de svenska insolvensförfaranden som omfattas av insolvensförordning är konkurs, företagsrekonstruktion, skuldsanering och F-skuldsanering. Paragrafen motsvarar delvis 1 § kompletteringslag (prop. 2005/06:37 s. 47). Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Ansökan om att inleda ett insolvensförfarande 3 § En ansökan om konkurs eller företagsrekonstruktion ska anses avse ett förfarande enligt artikel 3.1 insolvensförordning (huvudinsolvensförfarande), om det inte anges att den avser ett förfarande enligt artikel 3.2 i förordningen (territoriellt insolvensförfarande). En ansökan om skuldsanering eller F-skuldsanering ska anses avse ett huvudinsolvensförfarande. I paragrafen finns bestämmelser om en ansökan om att inleda ett insolvensförfarande. Paragrafens första stycke motsvarar 2 § första stycket första meningen kompletteringslag (prop. 2005/06:37 s. 47 f.). Andra stycket saknar motsvarighet i den lagen. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Enligt insolvensförordning ska domstolen på eget initiativ pröva sin behörighet. Förordningen tillhandahåller två olika slag av insolvens- förfaranden – huvudinsolvensförfaranden och territoriella insolvensförfaranden. Om gäldenärens huvudsakliga intressen finns i , ska förfarandet vara ett huvudinsolvensförfarande som omfattar gäldenärens samtliga tillgångar (artikel 3.1 och skäl 23). Om de huvudsakliga intressena finns i en annan medlemsstat och gäldenären har ett driftställe här, ska förfarandet vara territoriellt begränsat och omfatta endast egendom i (artikel 3.2 och skäl 23). Om ett insolvensförfarande inleds, ska domstolen ange vilka bestämmelser domstolens behörighet grundar sig på och särskilt om det är fråga om ett huvudinsolvensförfarande eller ett territoriellt insolvensförfarande (artikel 4.1). Med domstol avses i detta fall även andra behöriga organ (artikel 2.6). För svensk del innebär det att artikel 4 även gäller för i ett ärende om skuldsanering eller F-skuld- sanering. I denna paragraf och i 4 § finns därför bestämmelser om vilken typ av insolvensförfarande som ansökan ska anses avse och om skyldigheten för sökanden att ange grunderna för den internationella behörigheten. Enligt första stycket ska en ansökan om konkurs eller företagsrekonstruktion avse ett huvudinsolvensförfarande, om det inte anges att den avser ett territoriellt insolvensförfarande. Om ansökan ska avse ett territoriellt insolvensförfarande, måste detta alltså anges särskilt. Bestämmelsen hindrar inte att sökanden låter en ansökan avse båda slagen av förfarande alternativt. Sökanden kan också reservationsvis låta ansökan avse även det andra slaget av förfarande, om domstolen skulle finna att förutsättningarna är sådana att sökandens förstahandsval av förfarande inte kan komma i fråga.