prop · H403218 · 2017-08-30 00:00:00 — De situationer när det blir aktuellt för domstol att meddela beslut i frågan är när domstolen fastställer åklagarens verkställbarhetsförklaring angående beslag. I de fall bevismaterialet ska vara kvar i ska den utfärdande myndigheten ange när den beräknar att åtgärden kommer att hävas eller att en begäran om överlämnande kommer att göras (se artikel 32.4 och formuläret i bilaga A till direktivet, avsnitt H3). När åklagaren eller dom- stolen fastställer tiden för verkställighetens varaktighet bör utgångs- punkten vara den tid som den andra staten anger i detta avseende. Vidare bör beaktas hur ingripande åtgärden är för den som drabbats av beslaget. Även andra, enskilda och allmänna, intressen bör kunna beaktas. De hänsyn till proportionalitet som är avgörande för tvångsmedels- användning i ett inhemskt förfarande bör i lika hög grad vara vägledande vid den prövning som sker enligt förevarande bestämmelse. Det är främst vid verkställighet av en utredningsorder enligt artikel 32 som en begäran om att bevismaterialet ska vara kvar i kommer att framställas. Det kan dock inte uteslutas att det kan komma att ske även avseende en mindre brådskande utredningsorder för beslag, som utfärdats utan tillämpning av den artikeln. Bestämmelsen är därför tillämplig i samtliga fall när behörig myndighet i den andra medlems- staten begär att material, som inhämtats i anledning av en utrednings- order för beslag, ska vara kvar i . I 42 § första stycket 2 finns en bestämmelse om upphävande av verkställbarhetsförklaringen i de fall det bedöms att det inte längre finns skäl för att verkställigheten ska bestå. Upphävande av en verkställbarhetsförklaring 42 § En verkställbarhetsförklaring ska utan dröjsmål upphävas, om 1.det framkommer omständigheter som medför att utredningsordern inte skulle ha erkänts om omständigheterna hade förelegat eller varit kända när verk- ställbarhetsförklaringen meddelades, 2.det inte finns tillräckliga skäl för att verkställigheten av en utredningsorder ska bestå enligt 41 §, 3.den utredningsåtgärd som utredningsordern avser inte kan verkställas i , eller En verkställbarhetsförklaring som avser en utredningsorder som handläggs av domstol enligt 8 § första stycket upphävs av domstolen. Detsamma gäller vid upphävande enligt första stycket 2 om domstolen har bestämt tiden för verk- ställigheten enligt 41 §. I övriga fall upphävs verkställbarhetsförklaringen av åklagare. Åklagaren får begära att domstolen prövar frågan om upphävande i de fall domstolen har meddelat eller fastställt verkställbarhetsförklaringen och upp- hävandet ska ske med stöd av första stycket 1. Beslut om att upphäva en verkställbarhetsförklaring ska innehålla skälen för beslutet. När bevismaterial, som har överlämnats till en behörig myndighet i den andra medlemsstaten med anledning av en utredningsorder för beslag, återlämnas till med stöd av 39 §, ska åklagaren upphäva verkställbarhetsförklaringen. Om en verkställbarhetsförklaring upphävs, ska de verkställighetsåtgärder som vidtagits återgå, så långt det är möjligt. Paragrafen innehåller vissa särskilda bestämmelser om upphävande av en verkställbarhetsförklaring. Övervägandena finns i avsnitt 8.8. Be- stämmelserna är delvis utformade efter förebild av 3 kap. 14 och 17 §§ lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut. I första stycket anges de situationer som ska leda till att en verkställbarhetsförklaring upphävs. Vidare anges att upphävande ska ske utan dröjsmål. Enligt första punkten ska förklaringen upphävas om det framkommer att utredningsordern inte borde ha erkänts i . Punkten avser dels sådana omständigheter som visserligen förelåg, men som var okända, för prövningen av frågan om erkännande och verkställighet, dels omständigheter som uppstått därefter. Ett typfall är att den om- ständighet som framkommer hade utgjort grund för att vägra erkännande enligt 5 §, om den hade varit känd eller förelegat när verkställbarhetsför- klaringen meddelades. Upphävande kan t.ex. ske om det visar sig att det 2016/17:218 föreligger immunitet eller att en verkställighet skulle äventyra enskilda Vidare avses den situationen att någon av de sär- skilda förutsättningar som anges i 2–4 §§ är uppfylld, t.ex. att det inte längre föreligger tillräckliga skäl för hemlig rumsavlyssning. går inte heller att utesluta att det kan bli aktuellt att tillämpa en fakultativ vägransgrund, t.ex. om det visar sig att en strafftröskel som gäller för en viss åtgärd enligt svensk rätt inte är uppfylld eller att det finns en tidigare meddelad dom för samma gärning som avses i utredningsordern. Av andra punkten följer att en verkställbarhetsförklaring som avser beslag, när beslagtaget material på begäran av den andra staten finns kvar i , ska upphävas om det inte längre finns tillräckliga skäl för att verkställigheten ska bestå (se kommentaren till 41 §). Det kan t.ex. bli aktuellt om fortsatt verkställighet bedöms stå i strid med proportio- I tredje punkten regleras den situationen att verkställigheten av åt- gärden möter praktiska hinder, t.ex. att föremål som ska tas i beslag inte längre finns i landet eller att en person som skulle höras inför domstol inte finns kvar i . Ett annat exempel kan vara att den adress som en hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation avser, är Enligt fjärde punkten ska den andra statens återkallelse av utred- ningsordern medföra att verkställbarhetsförklaringen upphävs. oberoende av vilka skäl som föranlett återkallelsen. Även ett besked från den andra statens behöriga myndighet om att utredningsåtgärden inte längre behövs ska betraktas som en återkallelse. Exempel på en sådan situation är att den myndigheten, i de fall inhämtat bevismaterial fortfarande finns i , begär att en verkställbarhetsförklaring avseende beslag ska hävas eller informerar åklagaren om att det utländska beslutet om beslag har hävts. Sker en återkallelse innan frågan om erkännande och verkställighet har prövats, ska ärendet avskrivas. Andra stycket, som i huvudsak utformas i enlighet med Lagrådets för- slag, innehåller bestämmelser om behörighet att besluta om upphävande. Av stycket följer att domstolen upphäver en verkställbarhetsförklaring som meddelats i anledning av en utredningsorder för bevisupptagning vid domstol eller förhör genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring när sådant förhör ska ske i domstol. Eftersom sådana ärenden endast handläggs av tingsrätt, är det tingsrätten som är behörig att upphäva för- klaringen i dessa fall. Det är också domstolen som ska upphäva verk- ställbarhetsförklaringen i de fall domstolen har bestämt tiden för verk- ställigheten enligt 41 § och upphävande ska ske enligt andra punkten i I övriga fall upphävs förklaringen av åklagare. bl.a. att åklagare upphäver en verkställbarhetsförklaring som avser hem- liga tvångsmedel eller beslag trots att domstolen meddelat eller fastställt Åklagaren kan emellertid begära domstolens prövning av upphävandet i de fall domstolen har meddelat eller fastställt verkställ- barhetsförklaringen och upphävandet ska ske med stöd av första stycket Detta kan ske om det råder tveksamhet om huruvida en viss vägransgrund är tillämplig eller huruvida de förutsättningar som gäller för åtgärden enligt är uppfyllda. beslutar om hävande av en verkställbarhetsförklaring avseende ett tvångsmedel som meddelats eller fastställts av domstolen, ska domstolen informeras om detta. Andra stycket innehåller även en bestämmelse om Prop. 2016/17:218 att beslut om upphävande ska motiveras. Om bevismaterial har överlämnats med begäran om att det ska åter- lämnas, ska verkställbarhetsförklaringen, enligt tredje stycket, upphävas av åklagare så snart materialet återlämnats. Upphävande av verkställbar- hetsförklaringen ska endast ske beträffande material som har inhämtats i anledning av en utredningsorder för beslag. Bestämmelsen kommer inte att tillämpas av domstol. Av fjärde stycket framgår att ett beslut om upphävande av verk- ställbarhetsförklaringen innebär att de verkställighetsåtgärder som har vidtagits ska återgå, så långt det är möjligt. Bestämmelsen aktualiseras framför allt när utredningsordern avser beslag. 4 kap. Övriga bestämmelser 1 § Domstolens beslut enligt 2 kap. 5, 14 och 16 §§ får överklagas. Vid över- klagande gäller vad som är föreskrivet i eller annan författning för beslut angående den åtgärd som avses i utredningsordern. Ett beslut i fråga om att utfärda en utredningsorder får inte överklagas. Paragrafen innehåller bestämmelser om möjligheten att överklaga vissa beslut av domstol. Bestämmelserna grundar sig på artikel 14 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 9.1.1 och 9.1.2. Enligt första stycket får domstolens beslut i fråga om förutsättningarna för att vidta en åtgärd enligt 2 kap. 5 § överklagas på det sätt som gäller för beslut angående den åtgärd som avses i utredningsordern. De utredningsåtgärder som avses med hänvisningen till 2 kap. 5 § är kvarhållande av försändelse enligt 27 kap. 9 § , hemliga tvångsmedel enligt 27 kap. och rättsmedicinsk under- sökning enligt 16 § lagen (1995:832) om obduktion m.m. Vidare om- fattas också beslut som domstolen fattat i fråga om en utredningsåtgärd som avser husrannsakan enligt 28 kap. 4 § första stycket rättegångs- balken eller som avser kroppsvisitation och kroppsbesiktning enligt 28 kap. 13 § första stycket . Hänvisningen till 2 kap. 14 och 16 §§ innebär att om domstolen enligt 27 kap. 2 § fjärde stycket och 6 § prövat en utredningsorder för beslag eller en åtgärd enligt 27 kap. 15 § , kan även dessa beslut överklagas. Domstolens beslut får alltså överklagas på samma sätt som om beslutet fattats i ett inhemskt mål eller ärende. I 49 kap. finns bestämmelser om möjligheten att överklaga tingsrättens beslut. Enligt 49 kap. 5 § 6 får domstolens beslut under rättegång överklagas i fråga om utredningsåtgärder som motsvarar åtgärder enligt 25–28 kap. rättegångs- balken. Av andra stycket framgår att ett beslut i fråga om att utfärda en utred- ningsorder inte får överklagas. Som framgår av bestämmelsen i första stycket är möjligheten till rättslig prövning i stället kopplad till den utred- ningsåtgärd som utredningsordern avser. I de fall domstolen utfärdar en utredningsorder pågår ett mål enligt . Det innebär, trots vad som sagts, en möjlighet för part att med stöd av 49 kap. 7 § rätte- 2016/17:218 gångsbalken överklaga domstolens beslut, i de fall en utredningsorder utfärdas i och part anser att den utredningsåtgärd som avses medför att handläggningen av målet fördröjs. Däremot kan ett över- klagande inte avse skälen för att utfärda en utredningsorder. 2 § Domstolens beslut enligt 3 kap. 9, 32 och 33 §§ får överklagas. Vid över- klagande gäller vad som är föreskrivet i eller annan författning för beslut angående en åtgärd som motsvarar den åtgärd som avses i utrednings- ordern. Domstolens beslut enligt 3 kap. 25 § får överklagas på det sätt som gäller enligt . Övriga beslut i fråga om erkännande och verkställighet av en utredningsorder får inte överklagas. I paragrafen finns bestämmelser om överklagande i vissa fall av domstolens beslut i fråga om erkännande och verkställighet i av en europeisk utredningsorder. Bestämmelserna grundar sig på artikel 14 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 9.1.1 och 9.1.3. Enligt första stycket får domstolens beslut i fråga om erkännande och verkställighet enligt 3 kap. 9, 32 och 33 §§ överklagas på det sätt som gäller enligt eller annan författning för beslut angående en åtgärd som motsvarar den åtgärd som avses i utredningsordern. De åt- gärder som avses är kvarhållande av försändelse enligt 27 kap. 9 § rätte- gångsbalken samt husrannsakan och andra åtgärder enligt 28 kap. rätte- gångsbalken. Vidare omfattas domstolens beslut om hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervakning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraövervakning, hemlig rumsavlyssning samt rättsmedicinsk undersökning enligt 16 § lagen (1995:832) om obduktion m.m. De beslut som domstolen fattar med stöd av 3 kap. 9 § första stycket inkluderar även de beslut som fattas efter det att åklagaren har anmält en verkställbarhetsförklaring beträffande hemliga tvångs- medel som har meddelats med stöd av 3 kap. 10 §. Slutligen kan dom- stolens prövning av en verkställighet av ett beslag (3 kap. 32 §) eller en åtgärd enligt 27 kap. 15 § (3 kap. 33 §) överklagas. De uppräknade åtgärderna motsvarar de beslut av domstolen som enligt 1 § får överklagas i de fall där är utfärdande stat. När det gäller omfattningen av prövningen får skälen för att utfärda en utredningsorder inte prövas, vilket följer av artikel 14.2 i direktivet. Prövningen ska begränsas till om förutsättningarna för erkännande och verkställighet var uppfyllda, t.ex. om en vägransgrund borde ha tilläm- pats eller om en sådan grund inte borde ha utgjort skäl för att vägra er- kännande och verkställighet. När det gäller hemliga tvångsmedel ska enligt 3 kap. 4 § de förutsättningar som gäller för dessa åtgärder enligt 27 kap. vara uppfyllda för att en utredningsorder ska erkännas och verkställas i . Ett överklagande i dessa fall kan alltså utöver en prövning av om en vägransgrund är tillämplig även om- fatta de förutsättningar som gäller enligt för den åtgärd som avses. Av första stycket framgår även att domstolens beslut enligt 3 kap. 25 § i fråga om förordnande av offentlig försvarare eller måls- ägandebiträde överklagas i den ordning som gäller enligt rättegångs- balken. (se 49 kap. 5 § 1). Av andra stycket framgår att andra beslut än de som anges i första Prop. 2016/17:218 stycket inte får överklagas. Detta innebär att de beslut som åklagare kan fatta utan att de ska eller får underställas domstolens prövning inte kan överklagas, t.ex. en verkställbarhetsförklaring angående förhör under för- undersökning. Det bör noteras att det inte utesluter möjligheten att begära överprövning av en åklagares beslut. Inte heller domstolens beslut med anledning av en utredningsorder enligt 8 § första stycket kan överklagas. 3 § Om en behörig myndighet i en annan medlemsstat enligt denna lag har överlämnat bevismaterial eller andra uppgifter på villkor som begränsar möjlig- heterna att använda bevismaterialet eller uppgifterna, ska svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldigheten för svenska myndigheter att följa villkor om användningen av bevisning eller andra uppgifter som överlämnats till till följd av en utredningsorder. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. Bestämmelsen är utformad efter före- bild av 5 kap. 1 § första stycket lagen (2000:562) om internationell rätts- lig hjälp i brottmål. Utgångspunkten är att den bevisning eller andra uppgifter som över- lämnas till svenska myndigheter i anledning av en utredningsorder kan Vissa begränsningar beträffande personuppgifter följer av lagen (2013:329) med vissa bestämmelser om skydd för personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska Om överlämnandet av bevisningen eller andra uppgifter förenas med villkor som begränsar möjligheterna att använda dessa utöver vad som följer av nämnda lag, ska svenska myndigheter följa dessa villkor. Detta ska ske oavsett vad som följer av lag eller annan författning. kan t.ex. röra sig om att bevisningen eller uppgifterna får användas endast för vissa ändamål eller måste gallras . villkor kan vara att bevisningen eller uppgifterna får användas först vid en viss tidpunkt. En konsekvens av detta kan bli att de skyldigheter som svenska myndigheter har att agera när viss information finns tillgänglig får vika till följd av uppställda villkor. 4 § Överlämnande av bevismaterial eller andra uppgifter till en myndighet i en annan medlemsstat enligt denna lag, får förenas med villkor som begränsar möjligheterna att använda bevismaterialet eller uppgifterna, om det är motiverat med hänsyn till enskilds rätt eller är nödvändigt från allmän synpunkt. I 3 kap. 39 § finns särskilda bestämmelser om uppställande av villkor. I paragrafen finns bestämmelser om möjligheten för svensk domstol eller åklagare att uppställa villkor för användning av bevismaterial eller uppgifter som överlämnas till myndighet i den andra medlemsstaten. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. Enligt första stycket, som är utformat efter förebild av 5 kap. 2 § första stycket lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, får villkor om användningsbegränsningar ställas upp om det är motiverat med hänsyn till enskilds rätt eller nödvändigt från allmän synpunkt. Möjligheten att ställa upp villkor gäller allt material och all information 2016/17:218 som överlämnas. Exempel på när begränsningar bör ställas upp med hänsyn till enskilds rätt är när handlingar som ska överlämnas innehåller uppgifter om affärshemligheter som skulle kunna vara till skada för den enskilde om de röjdes eller att materialet är skyddat av upphovsrätt. Ett annat exempel är när material överlämnas som inhämtats genom hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation eller hemlig kameraöver- vakning. Enligt svenska regler ska sådant material förstöras senast när domen fått laga kraft, vilket gör att det kan finnas skäl att uppställa vill- kor om att material av det slaget ska förstöras när det rättsliga förfarandet är avslutat i den andra staten (jfr prop. 1999/2000:61 s. 147). Som exempel på fall där villkor kan vara nödvändigt från allmän synpunkt kan nämnas situationen att materialet innehåller uppgifter som enligt svensk rätt skulle omfattas av förundersökningssekretess. I andra stycket finns en erinran om att särskilda bestämmelser i fråga om uppställande av villkor finns i 3 kap. 39 §. 5 § På begäran av en behörig myndighet i den andra medlemsstaten får undan- tag medges från villkor i 4 §. Undantag medges av den domstol som har ställt upp eller fastställt villkoren. I övriga fall medger åklagare undantag från vill- koren. Paragrafen innehåller bestämmelser om undantag från villkor som upp- ställts enligt 4 §. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. Bestämmelsen är utformad efter förebild av 5 kap. 3 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. På begäran av en myndighet i en annan medlemsstat får det medges undantag från villkor som ställts upp. I de fall där domstol har meddelat eller fastställt verkställbarhetsförklaringen, och villkor ställts upp eller fastställts i förklaringen, ska samma domstol pröva frågan om undantag. I övriga fall prövar åklagare fråga. Det behöver inte vara samma åklagare som meddelat verkställbarhetsförklaringen som prövar frågan om undantag. Vid bedömningen av om undantag ska medges ska det göras en prövning av om användningsbegränsningarna även fortsättningsvis är motiverade med hänsyn till enskilds rätt eller nödvändiga från allmän synpunkt utifrån de skäl som den andra medlemsstatens myndighet anfört som grund för att undantag ska medges. Om de skäl som låg till grund för villkoren av någon orsak inte längre gäller, bör undantag medges, t.ex. om någon förundersökningssekretess är aktuell. I fall där de skäl som motiverade användningsbegränsningarna visserligen fort- farande är giltiga, men där skälen för och syftet med begäran om undan- tag framstår som särskilt starka, bör undantag också kunna medges. Som exempel kan nämnas att materialet syftar till att användas i en utredning avseende särskilt allvarlig brottslighet. Gemensamma bestämmelser om tillfälligt överförande av en 6 § En frihetsberövad person som med stöd av denna lag tillfälligt förs över till får inte lagföras eller berövas sin frihet eller på annat sätt underkastas inskränkning i denna på grund av handling, underlåtenhet eller dom som härrör från tiden före inresan till och som inte har angetts i utredningsordern. Om någon som har överförts till enligt första stycket släpps fri efter en begäran från behörig myndighet i den andra medlemsstaten, upphör immuniteten enligt första stycket, om personen stannar kvar i . Detsamma gäller om han eller hon återvänder hit efter att ha lämnat landet. I paragrafen finns bestämmelser om immunitet i samband med ett till- fälligt överförande av en frihetsberövad person. Bestämmelserna grundar sig på artiklarna 22.8, 22.9 och 23.2 i direktivet och är utformade efter förebild av 5 kap. 5 och 6 §§ lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Övervägandena finns i avsnitt 9.3.1. Av första stycket följer att den som med stöd av en europeisk utred- ningsorder som har utfärdats i eller i en annan medlemsstat till- fälligt förs över till inte får lagföras eller berövas sin frihet eller på annat sätt underkastas inskränkning i denna frihet här på grund av handling, underlåtenhet eller dom som härrör från tiden före överföran- det. Personen kan således inte åtalas för ett brott som ligger i tiden före inresan till . Inte heller är det möjligt att verkställa en frihets- berövande påföljd avseende en tidigare dom. Däremot får ett fortsatt fri- hetsberövande ske på grund av den dom eller det beslut som anges i utredningsordern. Denna immunitet är dock begränsad, vilket framgår av andra stycket. Om den andra medlemsstatens myndighet begär att personen ska släppas fri och personen stannar kvar i i efter det att frihetsberövandet upphört, gäller inte immuniteten enligt första stycket. Immuniteten gäller inte heller om den frihetsberövade personen efter återvänder till efter att först ha lämnat landet. 7 § Om det begärs ska bevilja tillstånd till transitering genom av en frihetsberövad person som ska föras över från en medlemsstat till en annan medlemsstat med stöd av en europeisk utredningsorder. Polismyndig- heten ska ange under vilka villkor transitering får ske. Paragrafen innehåller bestämmelser om transitering av en frihetsberövad person genom . Bestämmelserna grundar sig på artikel 22.4 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 9.3.2. Bestämmelserna är ut- formade efter förebild av 4 kap. 6 § första stycket lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen. Utgångspunkten för bestämmelserna är att en medlemsstat har utfärdat en utredningsorder för tillfälligt överförande av en frihetsberövad person och han eller hon ska transporteras genom . I dessa situationer är behörig att motta en begäran om en sådan transitering och meddela tillstånd till transport genom . En förutsättning för att tillstånd ska kunna beviljas är att begäran åtföljs av de handlingar som är nödvändiga för att ska kunna besluta i fråga om transitering, t.ex. en kopia på utredningsordern och andra uppgifter som är av betydelse för att kunna genomföra transiteringen, t.ex. uppgifter om tid och plats. I samband med att tillstånd meddelas ska 2016/17:218 ange under vilka villkor transiteringen får ske, t.ex. att vissa säker- hetsåtgärder behöver vidtas under transiteringen. 8 § En frihetsberövad person som med stöd av denna lag tillfälligt förs över till ska hållas i förvar av . Vid en transitering genom enligt 7 § får hålla den som överförs i förvar, dock längst , om det är nödvändigt för att transiteringen ska kunna genomföras. I paragrafen finns bestämmelser om förvar. Bestämmelserna grundar sig på artikel 22.6 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 9.3.4. Be- stämmelserna är utformade efter förebild av 4 kap. 34 § första stycket lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Enligt första stycket ska en frihetsberövad person som med stöd av lagen tillfälligt förs över till hållas i förvar av . Personen ska vara kvar i förvar till dess han eller hon återförs till den andra medlemsstaten, om inte den staten begär att personen ska släppas fri. För förvaret ska bestämmelserna i häkteslagen (2010:611) tillämpas (se 1 kap. 3 § i nämnda lag).