prop · H403131 · 2017-03-21 00:00:00 — är det dock betydligt vanligare med gärningar där risken för totalförlust för målsäganden är stor. Som framgått av avsnitt 7.5 har detta föranlett regeringen att föreslå att det införs en grov svårhetsgrad av olovligt förfogande. I anslutning härtill uppkommer frågan om åtalsprövningsregeln i 10 kap. 10 § bör utformas på så sätt att prövning enligt den regeln inte skulle behöva ske vid grovt olovligt förfogande och grovt olovligt brukande. Utredningen lämnar ett förslag med den innebörden. Mot detta invänder emellertid att skälen för åtalsbegränsning gör sig gällande även för de grova svårhetsgraderna. För regeringen har de skäl som åberopats för införande av en grov svårhetsgrad av olovligt förfogande bärkraft även i frågan om åtalsbegränsning. Grovt olovligt förfogande och grovt olovligt brukande är således brottstyper av sådan dignitet – i fråga om bl.a. det betydande värde som gärningen kan avse och den synnerligen kännbara skada som den kan innebära – att någon åtalsprövning inte bör krävas i dessa fall. I detta ligger att regeringen inte har fullt ut samma syn som på det möjliga utfallet av åtgärden att införa en grov svårhetsgrad av olovligt förfogande. Att myndigheten befarar att många fall av olovligt förfogande kunde komma att bedömas som grova brott torde vara hänförligt till utredningens angivande av ett visst belopp som möjlig utgångspunkt för bedömningen av om gärningen avsett betydande värde. Att regeringen för sin del inte ger någon sådan anvisning har framgått av avsnitt 7.5. Bör straffskalorna för förmögenhets- Regeringens bedömning: De uppställda straffskalorna för förmögen- hetsbrotten bör i vissa fall renodlas och justeras. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig särskilt över ut- redningens bedömning, bl.a. , Hovrätten över och Ble- kinge och , är över lag positiva. Skälen för regeringens bedömning Allmänt om straffskalor och straffvärde Att straffskalorna och straffvärdebegreppet har en central roll i påföljds- bestämningen framgår av 29 kap. 1 § . straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Av paragrafens andra stycke följer bl.a. att det vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas vilken skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit. Med straffvärde avses brottets svårhet – eller allvar – i förhållande till andra brott. Åtskillnad görs mellan det abstrakta och det konkreta straffvärdet. Det abstrakta straffvärdet avser en hel brottstyps straffvärde, uttryckt genom angivande av brottets straffskala. Detta abstrakta värde är därmed ett mått på hur allvarligt lagstiftaren vill se på den aktuella brottstypen i förhållande till andra brott. Det innebär att även lagstiftaren måste göra en bedömning av vilken fara, kränkning eller skada en brottstyp rent generellt innebär. Inom straffskalan ska i princip alla tänkbara gärningstyper som faller inom det aktuella tillämpningsområdet kunna inordnas. Av detta följer att straffskalan måste ha en viss spännvidd, löpande från ett lägsta straff till ett högsta. Med det konkreta straffvärdet avses det exakta straffvärde som fastställs för en enskild gärning, med tillämpning av de föreskrifter av generell karaktär som kan finnas i lag. Föreskriften att straffvärdet ska vara avgörande för straffmätningen är ett uttryck för de båda principerna om proportionalitet och ekvivalens, som innebär att svårare brott ska straffas strängare än lindrigare brott och att lika svåra brott ska ges lika stränga straff. Straffvärdebedömningen är således ett relativt omdöme och innebär att olika brott måste jämföras med varandra. Av det sagda har alltså framgått att proportionalitets- och ekvivalensprinciperna är grundläggande för påföljdssystemets utformning, men att det inte framgår av dessa principer i sig vilken abstrakt eller konkret straffnivå ett visst brott ska ha. Detta följer i stället av den för brottet tillämpliga straffskalan respektive brottets straffvärde. Hittillsvarande straffskalor för förmögenhetsbrotten För förmögenhetsbrotten i 8–10 och 12 kap. tillämpas tio olika straffskalor. Fem olika minimistraff gäller: böter, allmänna fängelseminimum (), fängelse , fängelse och fängelse . När det gäller de grova svårhetsgraderna av förmögenhetsbrott är det endast grovt egenmäktigt förfarande och grov skadegörelse som har en straffskala som utgår ifrån allmänna fängelseminimum. För övriga grova brott uppställs som minimistraff fängelse , eller (grovt rån). Grovt egenmäktigt förfarande är det enda grova förmögenhetsbrott som har ett maximistraff fängelse. Maximistraffen för de övriga grova förmögenhetsbrotten är fyra, sex eller (grovt rån). Minimistraffen för normalgraden av brott varierar från böter till fängelse (rån). Såvitt gäller maximistraffen finns ett spann löpande från fängelse (egenmäktigt förfarande och självtäkt) till (rån). För de flesta förmögenhetsbrott av normalgraden gäller ett straffmaximum om två års fängelse. 2016/17:131 Straffskalorna för de ringa svårhetsgraderna av brotten är mer enhetliga och omfattar antingen böter eller fängelse eller enbart böter. För flertalet av förmögenhetsbrotten gäller att straffskalorna har varit desamma sedan tillkomst. Vissa ändringar i straffskalorna har emellertid gjorts, oftast i skärpande riktning. En renodling och justering av straffskalorna bör övervägas Som framgått varierar straffskalorna för förmögenhetsbrotten avsevärt. När det gäller vad som kan beskrivas som de centrala brotten är straffskalorna i huvudsak desamma, bortsett från skadegörelse. På samma sätt är straffskalorna för ringa brott relativt enhetliga, men även här med undantag för skadegörelsebrotten. Såvitt gäller övriga förmögenhetsbrott varierar däremot straffskalorna åtskilligt, trots att spännvidden mellan minimi- och maximistraff inte är särskilt stor. Ställt i relation till andra brottstyper ter sig spannet i straffskalorna för förmögenhetsbrott i och för sig som acceptabelt. För regeringen framstår det däremot inte som rimligt att uppställa så mycket som tio olika straffskalor för ett fåtal brott som inte skiljer sig nämnvärt från varandra. I det följande bör det därför undersökas vilka förutsättningar som kan finnas för en renodling i detta hänseende. I detta sammanhang finns det också skäl att överväga om straffskalorna för vissa brottstyper bör justeras. Synen på hur allvarliga olika brottstyper är kan nämligen förändras , bl.a. till följd av samhällsutvecklingen. Och eftersom den föreskrivna straffskalan för ett brott har avgörande betydelse inte bara för straffmätningen utan också för sådant som vilka tvångsmedel som får tillgripas under förundersökning och för processen i stort, är det viktigt att straffskalan ger uttryck för en aktuell syn på hur klandervärt brottet ska anses vara. För alla överväganden i den vägen ska givetvis proportionalitets- och ekvivalensprinciperna bilda utgångspunkt. 8.2Vissa straffskalor ska justeras Regeringens förslag: Straffskalan för grov skadegörelse ska anpassas till vad som gäller för övriga centrala förmögenhetsbrott och därmed löpa från fängelse till fängelse . Vidare ska böter utmönstras ur straffskalan för skadegörelse av normalgraden och maximistraffet höjas till fängelse . För ringa skadegörelse ska straffet vara böter eller fängelse . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inte något att invända mot utredningens förslag. framhåller att ett ytterligare argument för att höja straffskalorna för skadegörelsebrott är att det förekommer att skadegörelse riktas inte enbart mot myndighetslokaler utan mot enskilda tjänstemäns privata sfär. tunda tingsrätt avstyrker förslaget under anförande att det skulle innebära Prop. 2016/17:131 en avsevärd straffskärpning för skadegörelsebrotten. Skälen för regeringens förslag Straffskalorna för skadegörelsebrotten skiljer sig generellt från vad som gäller för övriga centrala förmögenhetsbrott på så sätt att de har lägre minimi- och maximistraff. Så omfattar straffskalan för åverkan – dvs. vad som enligt avsnitt 7.6.1 i fortsättningen ska benämnas ringa skadegörelse – bara böter, medan det för ringa svårhetsgrader av övriga centrala förmögenhetsbrott föreskrivs böter eller fängelse . Och för skadegörelse av normalgraden uppställs en straffskala löpande från böter till fängelse , medan övriga centrala förmögenhetsbrott har en straffskala som sträcker sig från allmänt fängelseminimum till fängelse . Slutligen har grov skadegörelse en straffskala löpande från allmänna fängelseminimum till fängelse , där det för övriga centrala förmögenhetsbrott uppställs ett minimistraff om fängelse och ett maximistraff om fängelse . Nuvarande straffmaximum för skadegörelse av normalgraden infördes och innebar en höjning från fängelse till fängelse . Som skäl för straffskärpningen anfördes bl.a. skadegörelsebrottens negativa påverkan på samhället i olika avseenden. Höjningen av straffmaximum medförde också att fler straffprocessuella tvångsmedel kunde användas vid utredning och lagföring av brotten. I förarbetena till lagändringen anfördes dels att en straffskala som den dåvarande – där maximistraffet var sex månaders fängelse – innebar att strängare påföljd än böter endast i undantagsfall dömdes ut (se prop. 2002/03:138 s. 21 f.), dels att höjningen av maximistraffet till fängelse skapade utrymme för en strängare bedömning av sådana fall av skadegörelse som var särskilt allvarliga utan att för den skull kunna bedömas som grova brott. Vad som skulle beaktas i det senare fallet var då sådant som att skadegörelsen skett systematiskt, att den varit organiserad och föregåtts av planering eller att den genomförts på ett hänsynslöst sätt. Att brottsligheten orsakat stor ekonomisk skada ansågs också kunna påverka bedömningen. Straffskalan för grov skadegörelse berördes dock inte av ändringar. Maximistraffet fängelse har därmed varit detsamma sedan tillkomst. Bör skadegörelse ha ett högre abstrakt straffvärde? Vid en jämförelse mellan ett typiskt skadegörelseberott och ett typiskt stöldbrott är det visserligen så – som utredningen konstaterar – att en viss skillnad i straffvärde kan framstå som motiverad. Så är gärningsmannens motiv vid tillgreppsbrottet att tillägna sig stöldobjektet, medan den som gör sig skyldig till skadegörelse ofta inte har någon närmare tanke med sitt handlande utan låter sin spontana förstörelselusta styra. De ekonomiska konsekvenserna av skadegörelse är i många fall också svårare att förutse än skadan av ett tillgrepp, vilket också kan få betydelse för graden av skuld hos gärningsmannen. För regeringen är det emellertid tydligt att dessa omständigheter främst bör ha betydelse vid bestämmande av det konkreta straffvärdet. När det gäller att fastställa vilket abstrakt straffvärde skadegörelse bör ha är det i stället naturligt att utgå ifrån hur skyddsvärt det intresse är som straffbestämmelsen avser att skydda och i vilken utsträckning som den brottsliga gärningen kränker detta skyddsintresse. finns ingen skillnad mellan skadegörelse och tillgrepp av egendomen i Den enskilde kan drabbas av samma egendomsförlust vid skadegö- relse som vid stöld. I båda fallen rör det sig om en direkt konsekvens av Gärningsmannen visar också samma brist på respekt för andras egendom. Och på samma sätt som vid stöld kan skadegörelse naturligtvis rymma integritetskränkande inslag. inte vara ovanligt att skadegörelse utförs i syfte att åstadkomma en all- varligare kränkning än vad som motsvaras av själva värdeförstöringen. Så är t.ex. fallet när gärningsmannen orsakar skada på egendom som han eller hon vet är av särskild betydelse för brottsoffret. gande rådet framhåller förekommer det också att skadegörelse riktas inte enbart mot t.ex. myndighetslokaler, utan – som en form av otillåten på- verkan – även mot enskilda tjänstemäns bostäder och privata fordon. Vad som sagts talar därmed för att det abstrakta straffvärdet av ska- degörelse bör vara högre än vad de nuvarande straffskalorna ger uttryck Till detta kommer att det finns ett intresse av att straffskalan för skade- görelse utformas på så sätt att det i större utsträckning än blir möj- ligt att som ett särskilt brott beakta sådan uppsåtlig skadegörelse som kan utgöra ett led i tillgreppsbrott. Som exempel på sådan skadegörelse kan nämnas att ett stulet fordon används för att forcera en grind eller en hus- vägg i samband med ett rån eller annat kvalificerat tillgreppsbrott. som ett verkligt eller föregivet led i protester mot det allmänna uppsåtli- gen tända eld på bilar eller byggnader är också en form av skadegörelse som kräver en straffskala med större spännvidd, eftersom det vid många sådana bränder inte finns sådan spridningsrisk att förutsättningarna att döma för mordbrand eller annat brott i 13 kap. är uppfyllda. En skärpt straffskala för skadegörelsebrott torde för övrigt också kunna leda till att lagföring för skadegörelse kom att framstå som ett ändamåls- enligt alternativ vid vissa misstänkta försäkringsbedrägerier, där det t.ex. vid påträffande av fordon sänkta i gruvhål eller sjöar kan vara svårt att styrka det vilseledande som fordras för att domstolen ska kunna döma för I motsats till vad Attunda tingsrätt gett uttryck för leder detta regering- en till slutsatsen att skadegörelsebrotten fortsättningsvis bör ha samma abstrakta straffvärde som de typiska tillgreppsbrotten, och därmed övriga Straffskalan bör alltså vara densamma oav- sett om gärningsmannen uppsåtligen förstör eller tillgriper viss egendom. bör det beaktas att omständigheterna vid ett enskilt fall av skadegörelse naturligtvis kan variera – och ofta i större utsträckning än vid stöld – vilket på vanligt sätt ska komma till uttryck vid bestämmandet av det konkreta straffvärdet. En skärpning av straffskalorna för skadegö- relse ger alltså utrymme för en mer nyanserad straffvärdebedömning i enskilda fall, som det inte innebär att de straff som döms ut för skadegörelse med nödvändighet kommer att ligga på samma nivå som Den övre delen av straffskalan ska givetvis även i Prop. 2016/17:131 fortsättningen förbehållas mycket allvarliga brott. Straffskalorna för skadegörelse och grov skadegörelse ska skärpas Straffskalorna för skadegörelse av normalgraden och grov skadegörelse ska alltså vara desamma som för motsvarande svårhetsgrader av de typiska tillgreppsbrotten och övriga centrala förmögenhetsbrott. För skadegörelse av normalgraden ska straffskalan därmed utgå ifrån allmänna fängelseminimum och ha ett maximum om fängelse . På motsvarande sätt ska minimistraffet för grov skadegörelse höjas till fängelse och maximistraffet till fängelse . Ett straffmaximum av denna dignitet för grov skadegörelse kommer att ge ökad möjlighet till en differentierad straffvärdebedömning av även de allvarligaste fallen. Att det finns behov av detta följer bl.a. av den omständigheten att en lagföring för grov skadegörelse ibland kan vara den enda återstående lagföringsmöjligheten när de särskilda rekvisit som uppställs för olika allvarliga allmänfarliga brott – t.ex. mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse och sabotage – inte är uppfyllda. Vilka omständigheter vid grov skadegörelse som typiskt sett bör påverka straffvärdet i höjande eller sänkande riktning har behandlats i avsnitt 7.4.1. Straffskalan för ringa skadegörelse bör också justeras I avsnitt 5.4 föreslås att bestämmelsen om tillgrepp i skog och mark av vissa naturprodukter ska brytas ut ur den hittillsvarande straffbestämmelsen om åverkan och i stället utgöra en egen paragraf med för brottstypen oförändrad brottsbeteckning och straffskala. Sedan detta skett kommer därmed den ringa svårhetsgraden av skadegörelse – som i fortsättningen ska betecknas ringa skadegörelse – att regleras i en paragraf för sig. I detta sammanhang bör även straffskalan för ringa skadegörelse justeras och då utformas på samma sätt som straffskalorna för t.ex. de ringa svårhetsgraderna av stöld och bedrägeri. Detta innebär att straffet för ringa skadegörelse ska vara böter eller fängelse . Egenmäktigt förfarande och olovligt förfogande Regeringens förslag: Maximistraffet för egenmäktigt förfarande av normalgraden ska höjas till fängelse . förfarande ska minimistraffet vara fängelse och maxi- Även för grovt olovligt förfogande ska straffskalan vara fängelse i lägst och högst . straffmaximum för normalgraden av olovligt förfogande sänkas till Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inte något att invända mot utredningens förslag. över och menar dock att den föreslagna ändringen av straffskalan för grovt egenmäktigt förfarande riskerar att få ett alltför stort genomslag i skärpande riktning. Skälen för regeringens förslag Straffskalorna för egenmäktigt förfarande och olovlig förfogande Egenmäktigt förfarande av normalgraden bestraffas med böter eller fängelse . För grovt egenmäktigt förfarande uppställs – till skillnad från de grova svårhetsgraderna av övriga förmögenhetsbrott, utom grov skadegörelse – en straffskala som utgår från allmänt fängelseminimum. Som enda grova förmögenhetsbrott har grovt egenmäktigt förfarande dessutom ett maximistraff om endast fängelse. Straffskalan har varit densamma sedan infördes. Av avsnitt 7.5 har framgått att brottet olovligt förfogande föreslås bli gradindelat. För den nya, grova svårhetsgraden måste en straffskala därmed fastställas. Straffskalan för brottstypens hittillsvarande enda svårhetsgrad har alltsedan införande sträckt sig från böter till fängelse i högst . Straffskalan för egenmäktigt förfarande ska skärpas I avsnitt 5.5.2 föreslår regeringen ändringar i tillämpningsområdena för egenmäktigt förfarande och olovligt brukande. Så ska olovligt brukande av fastighet kunna bedömas som grovt brott och därmed ha ett maximistraff om fängelse . Vidare ska straffansvaret för egenmäktigt förfarande kunna omfatta gärningar som rör både fast och lös egendom. Många otillåtna åtgärder som vidtas med annans egendom är till sin karaktär sådana att de träffas av både bestämmelsen om egenmäktigt förfarande och bestämmelsen om olovligt brukande. Här gäller att det blir fråga om egenmäktigt förfarande om någon annans besittning till egendomen kränks, medan gärningen är att bedöma som olovligt brukande om gärningsmannen missbrukar egendom som befinner sig i hans eller hennes egen maktsfär. Trots detta skiljer sig brotten åt i fråga om straffskalor och gradindelning. För olovligt brukande av normalgraden uppställs en straffskala löpande från böter till fängelse i högst . Straffet för grovt olovligt brukande av lös egendom är fängelse i lägst och högst . Någon grov svårhetsgrad av olovligt brukande av fastighet finns inte och maximistraffet för ett sådant brott är således fängelse . Utformningen av de hittillsvarande straffskalorna för egenmäktigt förfarande och olovligt brukande inbjuder därmed till slutsatsen att det i de flesta fall ansetts vara mindre straffvärt att kränka någon annans besittning än att missbruka något som man har i sin egen besittning. För förfaranden med fastigheter gäller däremot det omvända, där egenmäktigt förfarande enligt nuvarande bestämmelser tvärtom kan bestraffas hårdare. Dessa skillnader i abstrakt straffvärde mellan de båda brottstyperna framstår inte som motiverade. I stället bör brottstyperna typiskt sett anses vara lika klandervärda. I motsats till andra förmögenhetsbrott – som har en vid straffskala för att kunna inrymma både mindre allvarliga och förhållandevis svåra brott – har straffskalan för egenmäktigt förfarande ett mycket snävt spann. Emellertid kan även egenmäktigt förfarande utgöra allvarliga brott. Så kan tillgrepp utan tillägnelseuppsåt avse föremål av betydande värde och därmed innebära risk för omfattande skada, vilket redan detta motiverar en högre straffskala än . Som exempel kan nämnas den åtgärden att flytta en byggkran på en byggarbetsplats så att den inte kan användas för planerat arbete. Exempel på andra besittningsrubbningar än tillgrepp som kan motivera en högre straffskala är att någon mera varaktigt bosätter sig på annans mark och därigenom förhindrar ägaren att utnyttja den. Ett annat exempel kan vara att någon som ett led i en protestaktion orsakar störningar i produktionen vid en industri genom att hindra att anställda får tillträde till anläggningen. Och sådana olovliga åtgärder som att gräva, plöja eller ta upp väg på annans mark framstår generellt sett som lika straffvärda när de vidtas genom intrång i någons besittning som när de vidtas genom missbruk av egen maktsfär. Det sagda visar att straffskalorna för de olika svårhetsgraderna av egenmäktigt förfarande behöver justeras på så sätt att de i större utsträckning överensstämmer med vad som gäller för andra förmögenhetsbrott. Till att börja med bör maximistraffet för normalgraden av brottet därför höjas till fängelse , varvid avsikten dock inte är att åstadkomma en generell straffhöjning. Syftet är i stället att ge tillräckligt utrymme för en nyanserad straffmätning av de nya förfaranden som kommer att falla under paragrafens tillämpningsområde sedan den utvidgats till att omfatta även fast egendom. Frågan är därefter om även straffskalan för grovt egenmäktigt förfarande bör justeras. En jämförelse kan då göras med olovligt brukande, som – enligt vad regeringen just uttalat – är en brottstyp som bör anses lika klandervärd som egenmäktigt förfarande. Eftersom minimistraffet för grovt olovligt brukande är fängelse , bör detsamma gälla för grovt egenmäktigt förfarande. Och av samma skäl bör maximistraffet anpassas till vad som gäller för olovligt brukande. För grovt egenmäktigt förfarande ska således fortsättningsvis dömas till fängelse i lägst och högst . Inte heller här är syftet att åstadkomma en generell straffhöjning för den grova svårhetsgraden, utan att markera att rubriceringen är reserverad för allvarligare brott och att ge bättre ledning för straffmätningen. Något berättigande för den farhåga som och Hovrätten över och ger uttryck för – att ändringen skulle få ett alltför stort genomslag i skärpande riktning – kan regeringen därför inte se. Även straffskalan för olovligt förfogande ska justeras Som framgått ska en grov svårhetsgrad av brottet olovligt förfogande införas. Straffskalan för grovt olovligt förfogande bör då få samma utformning som straffskalorna för grovt olovligt brukande och grovt egenmäktigt förfarande. Det innebär att straffet ska vara fängelse i lägst och högst . I fråga om normalgraden av olovligt förfogande föreslogs i lagrådsremissen att den ändringen borde göras att maximistraffet sänktes från fängelse till fängelse . Enligt lagrådsremissen undveks därigenom en alltför stor överlappning och uppnåddes en god balans mellan straffskalorna. I anslutning härtill har Lagrådet – under jämförelse med brottstyperna tillgrepp av fortskaffningsmedel och ocker – anmärkt att det inte framgår av remissen varför det lagts så stor vikt vid överlappningsproblemet vid just detta brott. För regeringen är det emellertid klart att olovligt förfogande i fråga om abstrakt straffvärde i första hand bör 2016/17:131 jämställas med egenmäktigt förfarande och olovligt brukande, som båda får anses vara något mindre straffvärda än de centrala förmögenhetsbrotten och därför getts ett maximistraff om fängelse . Till detta kommer naturligtvis mera allmänt att det i anslutning till införande av en grov svårhetsgrad av ett tidigare inte gradindelat brott alltid faller sig naturligt att överväga straffskalan för normalgradsbrottet, som ju fortsättningsvis inte kommer att omfatta lika många förfaranden som tidigare och möjligen därför inte längre behöver vara så vid. Även vid ett övervägande som föranletts av sådana skäl finner regeringen att maximistraffet för olovligt förfarande bör sänkas från fängelse till fängelse .