prop · H403218 · 2017-08-30 00:00:00 — Mot denna bakgrund och eftersom rambeslutet inte omnämns i artikel 34 i direktivet, bör ram- beslutet kunna tillämpas parallellt med direktivet. Det får vara upp till den behöriga myndigheten i den stat som behöver uppgifterna att avgöra vilket instrument som ska användas. För att tydliggöra att direktivet inte gäller i de fall rambeslutet tillämpas bör en bestämmelse föras in i den nya lagen om att den inte gäller när kriminalregisteruppgifter hämtas in eller lämnas ut med stöd av rambeslutets bestämmelser. Bestämmelsen kan utformas efter mönster av 1 kap. 8 § lagen om internationell rättslig hjälp. Det bör också framgå av lagen att för sådant inhämtande eller utlämnande gäller i stället lagen om belastningsregister och föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen. Direktivet ersätter om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, i vilken det bl.a. finns bestämmelser om gemensamma utred- 2016/17:218 ningsgrupper, kontrollerade leveranser och hemliga utredningar. lag om internationellt samarbete finns bestämmelser som genomför i denna del. Som föreslås ovan bör en bestämmelse införas lag om att den inte gäller om den nya lagen som genomför direktivet är tillämplig. I artikel 3 i direktivet stadgas emeller- tid att direktivet inte omfattar åtgärder som avser inrättande av en gemen- sam utredningsgrupp eller vid bevisinhämtning inom en sådan grupp. Detta undantag bör framgå av den nya lagen. I dessa fall ska således lag om internationellt samarbetet tillämpas. I sistnämnda lag bör också upplysas om detta undantag. 6.3.4Samarbete som inte omfattas av den nya lagen Regeringens bedömning: Åtgärder inom ramen för tull- och polis- samarbetet inom EU bör falla utanför den nya lagens tillämpnings- område. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna instämmer i eller invänder inte mot bedömningen. anser emellertid att det vore bra med en utförligare beskrivning av skärningspunkten mellan polissamarbete, tullsamarbete och rättsligt samarbete. Vidare konstaterar myndigheten att tullregle- ringen i innehåller regler om rättslig hjälp. Skälen för regeringens bedömning: Det brottsbekämpande sam- arbetet brukar ofta delas in i det polisiära samarbetet och tullsamarbetet å ena sidan och det straffrättsliga samarbetet å andra sidan. Uppdelningen är dock inte alltid självklar. I vissa medlemsstater ges t.ex. polismyndig- heter större befogenheter än i andra stater. Det kan bl.a. röra sig om möjligheten att besluta om vissa straffprocessuella tvångsmedel. I andra medlemsstater endast är åklagare eller domstol som får besluta om sådana åtgärder. Det polisiära samarbetet och tullsamarbetet sker ofta på underrättelse- stadiet, dvs. innan ett straffrättsligt förfarande har inletts. Detta sam- arbete, ofta i form av ett informationsutbyte mellan myndigheterna, kan fortsätta utan påverkan av direktivet eller den nya lagen. De internatio- nella överenskommelser som reglerar detta samarbete ersätts inte heller av direktivet. Samarbetet mellan polisiära myndigheter och tullmyndigheter kan fort- gå när det straffrättsliga förfarandet har inletts och det med stöd av flera olika instrument. Avgränsningen av detta samarbete mot det samarbete som regleras i direktivet bör dock enligt regeringens mening inte föran- leda några större tillämpningssvårigheter. En polis- eller tullmyndighet kommer till att börja med inte kunna tillämpa direktivet eftersom en utredningsorder alltid måste utfärdas eller godkännas av en rättslig myndighet (se artikel 2 c). Däremot kan åtgärder för att inhämta bevis efter en begäran från t.ex. en polismyndighet, med stöd av en överenskommelse som inte ersätts av direktivet, kunna vidtas även fortsättningsvis. Ett exempel på en sådan överenskommelse är rådets rambeslut /960/RIF av om förenklat informations- och underrättelseutbyte mellan de brottsbekämpande myn- digheterna i Europeiska unionens medlemsstater. Rambeslutet har genomförts genom förordningen (2008:1396) om förenklat uppgifts- utbyte mellan brottsbekämpande myndigheter i Europeiska unionen. Den omständigheten att samma uppgifter skulle kunna inhämtas med stöd av direktivet om en europeisk utredningsorder påverkar inte möjligheten att inhämta bevis enligt den förordningen. Motsvarande bör gälla uppgifts- utbyte som sker mellan tullmyndigheter med stöd av t.ex. konventionen av om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar inom EU:s medlemsstater (). I lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete finns bestämmelser om tullsamarbetet enligt . Det får vara upp till de behöriga myndigheterna i den stat där brottsutredningen pågår att avgöra vilket instrument som ska användas. Av artikel 34 i direktivet framgår att direktivet ersätter vissa be- stämmelser i . Gränsöverskridande övervakning enligt artikel 40 i den konventionen syftar i stor utsträckning till att in- hämta bevisning. Som anför hanteras i vissa stater sådan övervakning som straffrättsligt samarbete, medan andra stater ser det mer som polisiärt samarbete. I svensk rätt anses gränsöverskridande övervakning som polisiärt samarbete (se 2 kap. 1–3 §§ lagen [2017:496] om internationellt polisiärt samarbete). Direktivet anger också i skäl 9 att direktivet inte ska tillämpas på övervakning över gränserna enligt . Den nya lagen ska således inte tillämpas i dessa fall. Även en åtgärd enligt artikel 41 i om gräns- överskridande förföljande (se 2 kap. 4–6 §§ lagen om internationellt polisiärt samarbete) bör falla utanför direktivets och den nya lagens tillämpningsområde. Detta med hänsyn till att det huvudsakliga syftet med förföljandet inte är att inhämta bevisning utan att säkerställa ett kommande överlämnandeförfarande enligt rambeslutet om en europeisk arresteringsorder (jfr prop. 1997/98:42 s. 78). Motsvarande får anses gälla beträffande gränsöverskridande förföljande och övervakning enligt artiklarna 20 och 21 i (se 3 kap. 1 och 2 §§ lagen om internationellt tullsamarbete). Beträffande kontrollerade leveranser (artikel 28 i direktivet) bör be- stämmelserna i 10–14 §§ lag om internationellt samarbete även i fortsättningen tillämpas i det fall en sådan leverans sker med stöd av artikel 22 i . Direktivet ersätter inte II- konventionen, och om tullmyndigheterna i och den andra staten är överens om att hantera ärendet inom ramen för den konventionen, bör det inte finnas något hinder mot det. I sak torde det dock inte bli någon skillnad, eftersom den verkställande staten kan tillämpa sina nationella regler fullt ut oavsett vilket regelverk (direktivet eller konventionen) som används. När det gäller hemliga utredningar (artikel 29 i direktivet) finns mot- svarande bestämmelser i artikel 23 i . har emellertid valt att reservera sig och tillämpar inte reglerna om hemliga utredningar (jfr prop. 1999/2000:122 s. 23 f.). är inte heller behörig myndighet att ingå några överenskommelser om bistånd i en brottsutredning som genomförs av tjänstemän med skyddsidentitet enligt 15 § lag om internationellt samarbete. 2016/17:218 ande är följaktligen endast direktivet och bestämmelserna i den föreslagna nya lagen tillämpliga beträffande dessa utredningsåtgärder. Som påpekar anges i artikel 3 i II-konven- tionen att den omfattar ömsesidigt bistånd i brottsutredningar (punkt 1) samt att det är upp till den rättsliga myndighet som leder brottsutredning- en att avgöra om ansökningar om sådant bistånd ska ske enligt gällande regler om rättslig hjälp eller (punkt 2). Detta bör dock inte föranleda några gränsdragningsproblem, eftersom lagen om internationellt tullsamarbete inte omfattar åklagares eller domstolars samarbete över gränserna i brottsutredningar eller brottmålsrättegångar (se prop. 1999/2000:122 s. 28). Lagstiftaren ansåg att lagen om interna- tionell rättslig hjälp skulle tillämpas i fråga om detta samarbete mellan medlemsstaterna. Denna lag ersätts nu i huvudsak av den föreslagna nya lagen som genomför direktivet om en europeisk utredningsorder. 6.3.5Internationella avtal om bevisinhämtning Regeringens bedömning: I förhållande till andra medlemsstater bör den nya lagen ha företräde framför bestämmelser om bevisinhämtning som finns i bilaterala och multilaterala avtal som har ingått. Promemorians bedömning: I promemorian anges inte särskilt någon bedömning i fråga om huruvida bilaterala eller multilaterala avtal bör bibehållas i förhållande till andra medlemsstater. Remissinstanserna: Ingen remissinstans uppmärksammar frågan. Skälen för regeringens bedömning: Som anges i avsnitt 6.3.3 ska direktivet om en europeisk utredningsorder enligt artikel 34.1 och 34.2 ersätta bl.a. motsvarande bestämmelser konvention om rättslig hjälp och dess två tilläggsprotokoll, samt EU- konventionen om ömsesidig rättslig hjälp och dess tilläggsprotokoll. Eftersom artikel 34 i direktivet innebär att det avtalsreglerade samarbetet mellan och medlemsstaterna ersätts av direktivets samarbets- regler ska den lag som föreslås för att genomföra direktivet i huvudsak tillämpas i stället för de lagar som tillämpas . Om behörig myndighet i den andra medlemsstaten anser att en viss åtgärd inte kan hanteras inom ramen för direktivets tillämpningsområde finns vissa möjligheter att hantera detta inom ramen för lagen om internationell rättslig hjälp (se 1 kap. 2 § andra stycket; jfr även 1 kap. 7 §). Enligt artikel 34.3 finns det dock en möjlighet att även fortsättningsvis tillämpa bilaterala eller multilaterala överenskommelser med andra med- lemsstater, om dessa ytterligare stärker syftena med direktivet och bidrar till att förenkla eller ytterligare underlätta förfarandena för bevisinhämt- ning. De skyddsnivåer som anges i direktivet måste dock respekteras. Medlemsstater som önskar bibehålla sådana avtal eller överenskommel- ser ska enligt artikel 34.4 informera kommissionen om det och om vilka överenskommelser det är fråga om. Regler om bevisinhämtning i brottmål finns i en rad olika avtal och överenskommelser som har ingått, bl.a. inom ramen för sam- arbetet inom FN och . Av särskilt intresse är även Nordisk överenskommelse om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevis- upptagning (SÖ 1975:42). har också ingått avtal om Prop. 2016/17:218 inbördes rättshjälp med 1983 (SÖ 1986:5) och 1989 (SÖ Avtalen med och innehåller vissa bestämmelser om bevisupptagning och förundersökning som överlappar direktivets tillämpningsområde. Dessa bestämmelser torde dock ha upphört att gälla i samband med att och tillträdde konvention om rättslig hjälp (se artikel 26.1 och 26.2). De kan i vart fall inte sägas stärka syftet med direktivet, eller underlätta eller förenkla samarbetet i förhåll- ande till direktivets bestämmelser. Bestämmelserna om bevisupptagning och förundersökning i dessa avtal ska därför inte bibehållas. Inte heller bestämmelserna om bevisupptagning som finns i den nordiska överens- kommelsen är sådana som anges i artikel 34.3. De bestämmel- serna bör därför inte bibehållas gentemot . Av samma skäl som angetts om ovan nämnda överenskommelser anser regeringen att den nya lagen, i förhållande till andra EU-medlemsstater, bör ha företräde framför regler som genomför bestämmelser om bevis- inhämtning i brottmål som finns i andra multilaterala överenskommelser som har ingått, t.ex. artikel 7 i FN:s konvention av mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen (SÖ 1991:41 och 2000:35) och artikel 12 i FN:s konvention av om bekämpande av ﬁnansiering av terrorism (SÖ 2002:44). Sammanfattningsvis anser regeringen att inte bör göra en an- mälan till kommissionen angående fortsatt tillämpning av bilaterala eller multilaterala överenskommelser. Därigenom tar den nya lagen över avtalen i de delar som avser bevisinhämtning mellan och en annan medlemsstat. 6.4Utredningsåtgärder som en europeisk utredningsorder ska avse eller motsvara Regeringens förslag: En europeisk utredningsorder enligt den nya lagen ska avse eller motsvara följande åtgärder: 1.förhör under förundersökning, 2.bevisupptagning vid domstol, 3.förhör genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring, 4.beslag, kvarhållande av försändelse enligt 27 kap. 9 § rättegångs- balken och en åtgärd enligt 27 kap. 15 § , 5.husrannsakan och andra åtgärder enligt 28 kap. , 6.hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation eller hemlig övervakning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraöver- vakning och hemlig rumsavlyssning, 7.tillfälligt överförande av en frihetsberövad person, 8.rättsmedicinsk undersökning av en avliden person, 10.bistånd i en brottsutredning med användning av en skyddsidentitet, 11.inhämtande av bevis som finns hos en myndighet, eller 12.andra åtgärder som inte innebär användning av tvångsmedel eller någon annan tvångsåtgärd. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås inte någon uttrycklig bestämmelse om att en utredningsorder även ska kunna omfatta kvarhållande av försändelse. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslaget. påpekar att åtgärden kvarhåll- ande av försändelse inte omfattas av förslaget till ny lag. Åklagarmyndig- heten anser vidare, i likhet med , att realtidsöver- vakning av bankkonton bör bli tillgänglig för brottsbekämpande myndigheter. konstaterar också att tvångsmedlet kvarhållande av försändelse inte finns med i lagförslaget och drar slutsatsen att en sådan åtgärd inte kan omfattas av en europeisk utredningsorder som utfärdas i . har vissa lagtek- niska synpunkter. Skälen för regeringens förslag: Bevisinhämtning i en annan stat eller i under en pågående brottsutredning eller en rättegång i brottmål är av stor betydelse, bl.a. vid utredning och beivrande av grov organiserad brottslighet. Eftersom nuvarande regelverk för bevisin- hämtning mellan medlemsstaterna i stort ersätts av direktivet, bör enligt regeringens mening samtliga åtgärder som syftar till bevisinhämtning och som är tillgängliga för åklagare och domstol under en förundersök- ning och rättegång i brottmål kunna omfattas av en europeisk utrednings- order som utfärdas i eller i en annan medlemsstat. Det finns inte några skäl till varför vissa åtgärder ska uteslutas från lagens tillämp- ningsområde. Det är vidare så att direktivet förutsätter att , när en utredningsorder översänds från en annan stat, kan tillhandahålla samtliga åtgärder som en svensk åklagare eller domstol kan använda sig av. Samma sak bör gälla åtgärder som endast används i det gränsöver- skridande samarbetet och som omfattas av direktivet, t.ex. tillfälligt över- förande av en frihetsberövad person. En utredningsorder bör kunna om- fatta samtliga de åtgärder som möjliggörs genom direktivet. Enligt 27 kap. 9 § kan rätten förordna att en för- sändelse som väntas komma in till ett befordringsföretag ska hållas kvar i avvaktan på att frågan om beslag har avgjorts. I promemorian räknas denna åtgärd inte uttryckligen upp bland de åtgärder som kan omfattas av en utredningsorder, vilket påpekas av ett par remissinstanser. Enligt rege- ringen bör denna åtgärd omfattas av den nya lagen. Kvarhållande av för- sändelse är ett hemligt tvångsmedel och med hänsyn till bl.a. legalitets- principen bör åtgärden uttryckligen tas med bland de åtgärder som en utredningsorder kan omfatta. Rättsmedicinsk undersökning kan ske för flera syften, bl.a. i de fall ett dödsfall har samband med ett brott (se 13 § 1 lagen [1995:832] om obduktion m.m.) och bör kunna omfattas av en utredningsorder. En sådan undersökning beslutas av eller åklagare utom i de fall den rättsmedicinska undersökningen ska ske efter det att den avlidne personen gravsatts. I dessa fall beslutar domstol (se 18 §). Av 4 och 5 §§ i lagen framgår vad som avses med en rättsmedicinsk undersökning. Rättsmedicinsk undersökning utförs av läkare (20 §). Av 2 § 2 förord- ningen (2007:976) med instruktion för framgår vidare att är den myndighet som ska ansvara för rättsmedicinska obduktioner och andra rättsmedicinska undersökningar. Enligt 10 § samma förordning kan meddela sär- skilda föreskrifter om krav på särskild läkarkompetens vid utförandet av rättsmedicinska undersökningar som avses i lagen om obduktion m.m. samt om förfarandet vid en sådan undersökning. En utredningsorder enligt direktivet kan omfatta åtgärder som avser en kontrollerad leverans (artikel 28.1 b) och bistånd i en brottsutredning med användning av en skyddsidentitet (artikel 29, som använder be- greppet ”hemliga utredningar”). I promemorian föreslås att sådana åt- gärder ska omfattas av lagen. Regeringen har ingen annan uppfattning men anser att detta uttryckligen bör framgå av lagtexten. Enligt artikel 28.1 a i direktivet kan en utredningsorder utfärdas för realtidsövervakning av banktransaktioner eller andra finansiella transak- tioner som genomförs på ett eller flera bestämda konton. I promemorian föreslås inga särskilda regler om detta, bl.a. mot bakgrund av att någon sådan reglering eller etablerad praxis inte finns i . Åklagarmyn- digheten och påtalar vikten av att kunna använda realtidsövervakning av banktransaktioner för att bekämpa ekonomisk brottslighet och menar att den nya lagen blir mer inskränkt i detta avse- ende än lagen om internationell rättslig hjälp med hänsyn till 1 kap. 7 § i den lagen. Artikel 6.1 b i direktivet förutsätter dock att utredningsordern omfattar åtgärder som kan vidtas i den stat som utfärdar ordern, antingen med stöd av en uttrycklig reglering eller etablerad praxis. Med hänsyn härtill kan det inte föreslås att en utredningsorder ska kunna utfärdas för en sådan utredningsåtgärd. Inte heller blir det möjligt att utföra realtids- övervakning av banktransaktioner eller andra finansiella transaktioner om det har begärts i en utredningsorder som översänts till från en annan stat (se vidare avsnitt 8.3.6 och 8.4.2). En specifik åtgärd som regleras i direktivet är att inhämta bevis som behörig myndighet i en annan medlemsstat eller i redan har i sin besittning (artikel 1.1 andra stycket). I promemorian föreslås att denna åtgärd ska omfattas av definitionerna av en svensk respektive utländsk utredningsorder. Regeringen anser att detta inte behövs (se avsnitt 6.3.2). Däremot bör åtgärden omfattas av den uppräkning av åtgärder som en europeisk utredningsorder kan omfatta. I lagtexten bör det dock anges att en utredningsorder kan omfatta en utredningsåtgärd som avser eller motsvarar inhämtande av bevis som finns hos en myndighet i den andra medlemsstaten eller i . Åtgärden kommer att omfatta även andra myndigheter än behöriga myndigheter enligt direktivet. Slutligen bör en utredningsorder kunna omfatta andra åtgärder än de som föreslås ovan. Bestämmelsen kan, som föreslår, utfor- mas efter mönster av 1 kap. 2 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp. En viktig förutsättning är således att åtgärden inte innebär användning av tvångsmedel eller någon annan tvångsåtgärd. I de fall det rör sig om en europeisk utredningsorder som utfärdas i bör åtgär- den därutöver vara etablerad och godtagen i praxis (jfr artikel 6.1 b i direktivet). I det omvända fallet, dvs. i fråga om en europeisk utrednings- order som utfärdas i en annan medlemsstat, finns en skyldighet att er- känna och verkställa utredningsordern om den åtgärd som avses inte kan anses vara en tvångsåtgärd enligt svensk rätt (artikel 10.2 d). För en när- mare redogörelse för vilka åtgärder som kan omfattas hänvisas till för- fattningskommentaren. Regeringens förslag: Åklagare och allmän domstol ska vara behöriga att utfärda en europeisk utredningsorder i . De ska också vara behöriga att erkänna en europeisk utredningsorder som har utfärdats i en annan medlemsstat och se till att den verkställs i . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslaget. fakultetsnämnden vid anför att det bör förklaras hur fördelarna med det nuvarande systemet ska behållas när man övergår till ett mer decentraliserat system av direktkontakter mellan åklagare. Skälen för regeringens förslag: Det straffrättsliga samarbetet som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande bygger på ett sam- arbete mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter. för samarbetet enligt direktivet. De behöriga myndigheterna i den utfärdande respektive den verkställande staten ska ha direktkontakt med varandra (se artikel 7.1 och 7.2 i direktivet). En medlemsstat kan dock utse en centralmyndighet för att ansvara för det administrativa över- sändandet och mottagandet av utredningsordern samt för annan relevant korrespondens (artikel 7.3). Regeringen delar bedömningen i prome- att för del behöver en sådan myndighet inte utses. har medlemsstaternas myndigheter direktkontakt med varandra vid ansökningar om rättslig hjälp. Ytterst få av dessa ärenden skickas via eller hanteras av centralmyndigheten på . gång som vid befarar ska bli mindre effektiv är i stort sett redan ett faktum. emellertid att direktkontakter mellan medlemsstaternas myndigheter Regeringen har heller inga farhågor om att direktkontakter inte skulle fungera väl enligt det samarbete som regleras i direktivet. Det bör därför bestämmas vilka myndigheter som ska vara behöriga att utfärda en europeisk utredningsorder när är utfärdande stat och behöriga att erkänna en europeisk utredningsorder och se till att den verkställs när är verkställande stat. I promemorian föreslås att åklagare och allmän domstol ska vara dessa behöriga myndigheter. ringen instämmer i detta förslag och delar de skäl som förs fram i prome- för förslaget (se Ds 2015:57 s. 125 f.). också detta förslag. Det finns inga övertygande skäl till att utse ytter- ligare någon myndighet, även om det är möjligt enligt direktivet. utredningsorder som utfärdas av t.ex. behöva godkännas av åklagare, vilket inte gör förfarandet mer effektivt utan tvärtom mer tungrott. Enligt nuvarande regler är det också i huvud- sak åklagare och domstol som lämnar rättslig hjälp. I avsnitt 7.1 och 8.5.1 övervägs närmare vilka utredningsorder en åkla- gare respektive domstol bör få utfärda och vem av dessa som bör hand- lägga en utredningsorder som en annan stats behöriga myndighet har ut- färdat och besluta om huruvida utredningsordern ska erkännas och verk- Det ska även anmälas till kommissionen vilka myndigheter som ska vara utfärdande respektive verkställande myndighet (se artikel 33 i Denna fråga behandlas i avsnitt 10. 7Utfärdande i av en europeisk utredningsorder 7.1Utfärdande av en utredningsorder 7.1.1En utredningsorder som utfärdas av åklagare Regeringens förslag: En utredningsorder får utfärdas av åklagare för förhör under förundersökning, – förhör genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring, – beslag, kvarhållande av försändelse enligt 27 kap. 9 § rättegångs- balken och en åtgärd enligt 27 kap. 15 § samma balk, – husrannsakan och andra åtgärder enligt 28 kap. , – hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervak- ning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraövervakning eller hemlig rumsavlyssning, – rättsmedicinsk undersökning av en avliden person, – tillfälligt överförande av en frihetsberövad person till eller från – en kontrollerad leverans på en annan stats territorium, – bistånd i en brottsutredning med användning av en skyddsidentitet, inhämtande av bevis som finns hos en myndighet i en annan – andra åtgärder som inte innebär användning av tvångsmedel eller någon annan tvångsåtgärd. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås ingen uttrycklig bestämmelse om att åklagaren ska kunna utfärda en utredningsorder för kvarhållande av försändelse enligt 27 kap. 9 § . Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: Med hänsyn till regeringens allmänna utgångspunkt om lagens tillämpningsområde och med hänsyn till för- slagen i avsnitt 6.4 bör en åklagare kunna utfärda en utredningsorder för samtliga de åtgärder som finns att tillgå under en pågående förundersök- ning om bevisningen hade varit tillgänglig i .