prop · H403218 · 2017-08-30 00:00:00 — tillämpningsområde som möjligt (se artikel 3 och skälen 5–8). Avgörande bör vara att det förfarande som tillämpas är ett straffrättsligt En rimlig slutsats är därför att en europeisk utredningsorder bör kunna utfärdas i i samband med ett förfarande om resning. För ett sådant förfarande kan det bli aktuellt för en åklagare att vidta kompletterande åtgärder (se 58 kap. 6 a och 6 b §§ ). När det däremot gäller en ansökan om återställande av försutten tid eller klagan över domvilla torde motsvarande åtgärder inte bli aktuella. och efterfrågar en närmare belysning av i vilken omfattning en utredningsorder kan utfärdas när det gäller ett ärende om förverkande eller i andra typer av ärenden, t.ex. kontakt- eller näringsförbud eller vid talan om skattetillägg i allmän Direktivet ställer inte upp några krav på att det straffrättsliga för- farandet ska kunna leda till ett visst resultat, t.ex. att en brottspåföljd Straffrättsliga förfaranden som leder till andra följder av brott bör också omfattas av direktivets tillämpningsområde, under förutsätt- ning att förfarandet grundar sig på en straffbar gärning. I svensk rätt finns också andra författningsreglerade följder av brott än brottspåföljder. 1 kap. 8 § framgår att förutom en påföljd kan brott föranleda förverkande av egendom, företagsbot eller annan särskild rättsverkan. Förfaranden avseende dessa andra reglerade följder av brott bör enligt regeringens mening omfattas av den nya lagens tillämpningsområde. förutsättning är dock att den rättsverkan som avses, hanteras enligt reglerna om förundersökning och rättegång i brottmål. rättsverkan handläggs enligt andra processrättsliga regler, faller den utan- för definitionen av en europeisk utredningsorder, t.ex. vid återkallelse av körkort som är en rättsligt reglerad följd av ett brott, men som handläggs i ett förvaltningsrättsligt förfarande (se 5 kap. 3 §, 7 kap. 2 § och 8 kap. 1 § körkortslagen [1998:488]). Detsamma gäller om den åtgärd som avses inte kan anses vara en reglerad följd av ett brott, t.ex. kontakt- förbud. För en närmare redogörelse av vilka andra typer av författnings- reglerade följder av brott som omfattas av definitionen hänvisas till författningskommentaren. Enligt bestämmelserna i 22 kap. kan talan om enskilt anspråk föras i samband med åtal för brottet (1 §). Under vissa förutsätt- ningar är åklagaren skyldig att förbereda och utföra målsägandens talan (2 §). Enskilt anspråk är i grunden ett tvistemål och direktivet om en europeisk utredningsorder omfattar inte anspråk som hanteras inom ramen för civilrättsliga förfaranden. Vid talan om enskilt anspråk, som förs i samband med åtal för brottet, kommer dock åtskilliga straffprocess- rättsliga regler att gälla även för förfarandet om det enskilda anspråket (se bl.a. Fitger m.fl., I, del 2, s. 22:4). I många fall kommer den åtgärd som ska vidtas i en annan medlemsstat att avse bevisning som, inom ramen för ett straffrättsligt förfarande, är relevant för såväl ansvarsdelen som det enskilda anspråket. En utredningsorder som utfärdas i dessa fall bör omfattas av definitionen, oavsett att bevis- ningen även används i talan om det enskilda anspråket. I vissa fall behövs, beträffande det enskilda anspråket, utredning som inte har någon relevans för ansvarsdelen, t.ex. om att skada uppkommit (när det inte är ett brottsrekvisit) eller om beräkning av skadeståndets storlek. Även om sådana frågor hanteras inom ramen för en svensk brottmålsprocess, torde det inte överensstämma med direktivets syfte att en europeisk utrednings- order ska omfatta bevisinhämtning i dessa frågor. En utredningsorder bör därför inte kunna utfärdas i dessa fall. Enligt artikel 4 d omfattas även straffrättsliga förfaranden som hänför sig till brott för vilka en juridisk person kan ställas till ansvar eller be- straffas. Definitionen av en europeisk utredningsorder som utfärdas i bör även omfatta de förfaranden i vilka talan riktar sig mot en juridisk person. Det kan t.ex. röra sig om åläggande av företagsbot eller talan om förverkande som riktar sig mot en näringsidkare. Eftersom det föreslås ovan att en utredningsorder ska utfärdas i en förundersökning eller rättegång i brottmål behövs inga uttryckliga regler om att talan som riktar sig mot en juridisk person omfattas. Direktivets tillämpningsområde är slutligen begränsat till åtgärder som avser bevisinhämtning, vilket framgår av artikel 1.1. Det bör därför framgå av definitionen att ett beslut ska innebära att en utredningsåtgärd vidtas i syfte att hämta in bevisning. Åtgärder för ett annat syfte bör således falla utanför lagens tillämpningsområde. Ett sådant exempel är beslag som syftar till att återställa egendom till rättmätig ägare eller till att säkerställa en framtida verkställighet av ett beslut om förverkande. För sådana åtgärder får i stället annan lag tillämpas, se avsnitt 6.3.3. Enligt artikel 32.1 i direktivet kan åtgärder vidtas i syfte att proviso- riskt förhindra att material som kan användas som bevis förstörs, om- vandlas, förflyttas, överlämnas eller bortskaffas. En sådan åtgärd får anses syfta till att inhämta bevisning, dels eftersom åtgärden endast avser bevismaterial, dels då huvudtanken är att materialet i ett senare skede ska överlämnas till den utfärdande staten. Definitionen av en europeisk utredningsorder behöver således inte innehålla en särskild bestämmelse om provisoriska åtgärder. 2016/17:218 I promemorian föreslås att det uttryckligen i definitionen ska anges att med en utredningsorder som utfärdas i avses även överlämnande av bevisning som en behörig myndighet i en annan medlemsstat har i sin besittning. Regeringen anser emellertid att detta inte behöver regleras särskilt. En åtgärd som syftar till att hämta in bevisning får även anses omfatta dessa fall. Sammanfattningsvis ska med en europeisk utredningsorder avses ett beslut i av en åklagare eller domstol under en förundersökning eller en rättegång i brottmål som innebär att en utredningsåtgärd ska vidtas i en annan medlemsstat i syfte att inhämta bevisning. En europeisk utredningsorder som utfärdas i en annan medlemsstat Av definitionen av en europeisk utredningsorder som utfärdas i en annan medlemsstat bör inledningsvis framgå att med en sådan avses ett beslut som har meddelats eller godkänts av en utländsk domare, domstol, undersökningsdomare eller åklagare (se artikel 2 c). En utredningsorder kan således utfärdas av en annan myndighet än de som räknas upp, t.ex. polismyndighet, men för att ordern ska kunna erkännas och verkställas i krävs att den har godkänts av en domare, domstol, undersök- ningsdomare eller åklagare. Vidare bör det anges att utredningsordern innebär att en utrednings- åtgärd ska vidtas i för att hämta in bevisning. Till skillnad mot vad som föreslås i promemorian anser regeringen att det inte uttryckligen behöver framgå att en utredningsorder även får avse en åtgärd som inne- bär ett inhämtande av bevisning som redan finns hos svensk åklagare eller domstol. En sådan åtgärd får anses utgöra en åtgärd som vidtas för att hämta in bevisning i lagens mening. Om åtgärden har ett annat syfte, t.ex. för att säkerställa en verkställighet av ett framtida beslut om för- verkande, faller den utanför definitionen och kan inte bli föremål för er- kännande eller verkställighet i . Innan detta konstateras bör dock åklagaren eller domstolen samråda med den andra statens behöriga myndighet. De förfaranden som anges i artikel 4 b och c i direktivet återfinns, som redogjorts för, inte i svensk rätt men däremot i vissa andra med- lemsstaters rättssystem. Avsaknaden av svenska regler i detta avseende utgör inte någon grund för att vägra, utan tvärtom föreligger som ut- gångspunkt en skyldighet för att erkänna och verkställa den åt- gärd som anges i utredningsordern. Definitionen av en europeisk utred- ningsorder som utfärdas i en annan medlemsstat bör mot denna bakgrund i stort sett vara likalydande med relevanta bestämmelser i artikel 4 a–c. Sålunda bör det av definitionen framgå att utredningsordern ska ha meddelats antingen i ett straffrättsligt förfarande eller i ett annat för- farande, som har inletts av en administrativ eller rättslig myndighet, av- seende straffbara gärningar, när ett beslut i ett sådant förfarande kan leda till ett förfarande inför en domstol som är behörig att handlägga brottmål. Vad som i den andra medlemsstaten är ett straffrättsligt eller annat förfarande enligt nämnda bestämmelser i direktivet får avgöras av den statens regelverk. Av artikel 4 d i direktivet framgår att en utredningsorder som utfärdas i ett av ovan nämnda förfaranden även får hänföra sig till brott eller över- trädelser för vilka en juridisk person kan ställas till ansvar eller be- Prop. 2016/17:218 straffas. Regeringen anser emellertid, till skillnad från vad som föreslås i promemorian, att detta inte behöver anges uttryckligen i definitionen. Lydelsen av den definition som föreslås ovan utesluter inte att ett för- farande kan rikta sig mot en juridisk person utan omfattar såväl fysiska som juridiska personer. Vad gäller bedömningen av när det utländska förfarandet ska anses inlett respektive avslutat bör utgångspunkten vara den andra medlems- statens regelverk. Det torde dock motsvara den ordning som gäller i , dvs. förfarandet inleds när det finns anledning att anta att ett brott begåtts och avslutas när det finns en dom eller ett beslut som inte längre går att överklaga. Det kan noteras att det också i den andra med- lemsstaten kan vara möjligt att vidta utredningsåtgärder i samband med användande av särskilda rättsmedel (jfr 58 kap. 6 a och 6 b §§ rätte- gångsbalken). Även en utredningsorder i en sådan situation kan omfattas av definitionen. Det bör inte krävas att det utländska förfarandet ska kunna leda till ett visst resultat, så länge den rättsligt reglerade följden i den medlemsstaten baserar sig på en straffbar gärning eller en gärning som är straffbar genom att den utgör en överträdelse av en rättsregel. Sammanfattningsvis bör med en europeisk utredningsorder avses ett beslut i en annan medlemsstat av en domare, domstol, undersöknings- domare eller åklagare i ett straffrättsligt eller motsvarande förfarande som innebär att en åtgärd ska vidtas i för att inhämta bevisning. 6.3.3Närmare om den nya lagens tillämpningsområde Regeringens förslag: Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, lagen om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar, lagen om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut och lagar om bevisupptagning åt respektive vid utländsk domstol ska inte gälla om den nya lagen är tillämplig. Den nya lagen ska inte tillämpas vid bevisinhämtning inom en gemensam utredningsgrupp som har inrättats enligt lagen om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar eller när krimi- nalregisteruppgifter hämtas in eller lämnas ut med stöd av rådets ram- beslut /315/RIF av om organisationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregistret och upp- gifternas innehåll. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna godtar förslagen eller invänder inte mot dem. och anför emellertid att det är angeläget att den nya lagens tillämpningsområde klargörs i förhållande till annan relevant lagstiftning. Myndigheterna framhåller särskilt svårig- heterna med regelverken om beslag, eftersom ett och samma beslag kan ha flera syften, vilket i sin tur kan leda till att både den nya lagen och annan lag är tillämplig. Skälen för regeringens förslag: I artikel 34.1 och 34.2 i direktivet föreskrivs att direktivet, helt eller delvis, ersätter motsvarande be- 2016/17:218 stämmelser i de internationella överenskommelser som räknas upp i artikeln. Dessa är konvention om rättslig hjälp och dess två tilläggsprotokoll, konventionen om tillämpning av av () samt om ömsesidig rättslig hjälp och dess tilläggsprotokoll. Vidare ska direktivet ersätta bestämmelserna i rådets rambeslut /577/RIF av om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial (rambeslutet om verkställighet av frysnings- beslut) i de delar bestämmelserna avser frysning av bevismaterial. Slut- ligen ersätter direktivet rådets rambeslut /978/RIF av den 18 decem- ber 2008 om en europeisk bevisinhämtningsorder för att inhämta före- mål, handlingar eller uppgifter som ska användas i straffrättsliga förfar- anden. Detta rambeslut har emellertid upphävts genom Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) 2016/95 av om upphävande av vissa akter på området för polissamarbete och straff- rättsligt samarbete (se skäl 11 och artikel 1). De internationella överenskommelser som är i kraft har genomförts i svensk rätt. Rambeslutet om verkställighet av frysningsbeslut har genom- förts genom lagen om verkställighet av frysningsbeslut. Övriga interna- överenskommelser är genomförda i huvudsak genom lagen om internationell rättslig hjälp. Beträffande utlämnande av uppgifter ur be- lastningsregister finns kompletterande bestämmelser i lagen (1998:620) om belastningsregister (se prop. 1999/2000:61 s. 181 och prop. 2011/12:163 s. 40 f.). För information om bankkonton, transaktioner mellan konton och annan liknande information föreskrivs i ett flertal lagar på det finansiella området en skyldighet för banker och finansiella institut att tillhandahålla informationen till en åklagare i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål, se t.ex. 1 kap. 11 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. En del av samarbetet återfinns slutligen lag om internationellt samarbete. Det bör därför införas bestämmelser i lagen om internationell rättslig hjälp, lag om internationellt samarbete och lagen om verk- ställighet av frysningsbeslut om att respektive lag inte gäller om den nya lagen som genomför direktivet är tillämplig. Detsamma gäller lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol och lagen (1946:817) om bevisupptagning vid utländsk domstol. Eftersom direk- tivets tillämpningsområde är begränsat, kommer dock dessa lagar även i fortsättningen att kunna eller behöva tillämpas. Några remissinstanser efterfrågar också, mot denna bakgrund, ett förtydligande av den nya lagens tillämpningsområde. Regeringen gör följande överväganden. Till att börja med ska den nya lagen endast tillämpas gentemot med- lemsstaterna i EU, utom och (se avsnitt 6.2). I förhållan- de till och och stater som inte är medlemmar i ska således den ordning som gäller fortsätta att tillämpas. Den nya lagen som föreslås avser endast åtgärder som syftar till att inhämta bevisning i vissa typer av förfaranden (se avsnitt 6.3.2). I såväl lagen om internationell rättslig hjälp som lagen om verkställighet av frysningsbeslut föreskrivs om åtgärder som har andra syften. Främst avses beslag och kvarstad för att säkerställa en framtida verkställighet av ett beslut om förverkande, men även beslag för återställande av egendom till rättmätig ägare. Om åtgärden har något av dessa syften, ska nämnda lagar tillämpas i stället för den nya lagen. Lagen om internationell rättslig hjälp omfattar även andra typer av förfaranden än vad som följer av artikel 4 i direktivet. I 1 kap. 5 § första stycket 1 anges att rättslig hjälp ska lämnas i ärenden som i den ansök- ande staten eller i handläggs i ett administrativt eller annat förfarande än ett straffrättsligt förfarande, om detta har avtalats i en inter- nationell överenskommelse. I viss utsträckning kommer denna be- stämmelse att ersättas av den nya lagens bestämmelser, eftersom de inter- nationella överenskommelser som avses bl.a. är och om ömsesidig rättslig hjälp. Men även andra internationella överenskommelser, som inte ersätts av direktivet, åsyftas (se prop. 1999/2000:61 s. 75 f.). Rättslig hjälp kan även lämnas i ärenden som avser skadestånd för bl.a. felaktiga frihetsberövanden och ärenden som handläggs gemensamt med brottmål enligt 1 kap. 5 § första stycket 2 och 3 lagen om internationell rättslig hjälp. Dessa typer av ärenden omfattas i huvudsak inte av direk- tivets tillämpningsområde. När det gäller ärenden som handläggs gemen- samt med brottmål är gränsdragningen inte helt enkel och ärenden som rör målsägandeanspråk bör i vissa delar kunna omfattas av direktivet (se avsnitt 6.3.2). Enligt 1 kap. 6 § lagen om internationell rättslig hjälp ska rättslig hjälp lämnas i ärenden om nåd och andra ärenden på verkställig- hetsstadiet. Ärenden av detta slag faller utanför direktivets tillämpnings- område. En europeisk utredningsorder kommer ofta att avse beslag. I artikel 29 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder finns bestämmelser om att en utfärdande stat kan begära att den verkställande staten beslagtar och överlämnar egendom som kan användas som bevis (men även egen- dom som har förvärvats av den eftersökte till följd av brottet). Vidare ska sådan egendom kunna beslagtas på initiativ av den verkställande statens myndigheter. I artikel 25 i konventionen om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (Nordisk arresteringsorder) finns liknande bestämmelser. Bestämmelserna i rambeslutet och konventionen har genomförts genom 4 kap. 7 § lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder respektive 3 kap. 8 § lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder. Dessa bestämmelser hänvisar till lagen om internatio- nell rättslig hjälp vid handläggningen av ett sådant ärende. Direktivet ersätter inte artikel 29 i aktuellt rambeslut. Om den utfärdande staten i en europeisk arresteringsorder begär bistånd i enlighet med artikel 29 i rambeslutet, bör en sådan begäran handläggas enligt bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp. Inget hindrar dock att den andra staten i anslutning till att en arresteringsorder översänds till behörig myn- dighet i , även översänder en utredningsorder som avser beslag. En sådan utredningsorder får då hanteras enligt den nya föreslagna lagen. Regeringen anser att samma synsätt bör gälla i det omvända fallet där är utfärdande stat, vilket innebär att det blir upp till åklagaren att avgöra om bistånd med beslag ska begäras med stöd av rambeslutet eller om det i stället ska utfärdas en utredningsorder. Beslag i samband med ett överlämnande enligt en nordisk arresteringsorder (vilket i realiteten 2016/17:218 endast kommer aktualiseras i förhållande till ) bör hanteras på och anför att det nya regel- verket innebär vissa praktiska svårigheter vid handläggningen av beslag mot bakgrund av att ett beslag kan ske för flera syften. bevis, men även syfta till att säkerställa en framtida verkställighet av ett beslut om förverkande. Regeringen har förståelse för att regelverket kan innebära praktiska svårigheter, men med hänsyn till att tillämpnings- området för direktivet är begränsat går det inte att undvika de svårigheter som kan uppkomma. I skäl 34 i direktivet har denna problematik också uppmärksammats och det uppmanas till flexibilitet vid tillämpningen av Vad som avses med ”flexibilitet” är inte helt enkelt Regeringen gör dock följande överväganden. En utredningsorder för beslag utfärdas för att beslagtagen egendom ska överlämnas till den utfärdande staten för att användas som bevis. staten även vill att egendomen, efter avslutat förfarande, ska återställas till rättmätig ägare (restitution), bör en sådan begäran kunna hanteras i i enlighet med artikel 8 i om ömse- sidig rättslig hjälp. Enligt 4 kap. 19 § andra strecksatsen lagen om inter- nationell rättslig hjälp kan också egendom beslagtas och överlämnas, om egendomen kan antas vara frånhänd någon genom brott. ordern bör kunna ses som en ansökan om rättslig hjälp enligt 2 kap. 4 § lagen om internationell rättslig hjälp. Alla relevanta uppgifter kommer att finnas med och vid behov får kompletteringar göras (2 kap. 9 §). kan direktkontakter ske mellan de behöriga myndigheterna (2 kap. 6 § andra stycket). I det omvända fallet, dvs. när är utfärdande stat, bör utgångspunkten vara att den andra staten har motsvarande regler om rättslig hjälp i brottmål som innebär att egendom kan överlämnas i syfte att återställa den till rättmätig ägare. Om beslaget även syftar till att säkerställa en framtida verkställighet av ett förverkandebeslut, uppstår en del praktiska problem. nella regelverk som gäller för beslag i ett första skede samt en verk- ställighet av ett meddelat beslut om förverkande i ett senare skede, bygger på att egendomen finns kvar i den verkställande staten (se bl.a. artikel 10.1 b i rambeslutet om verkställighet av frysningsbeslut och artikel 4.1 i rådets rambeslut /783/RIF av om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om för- Egendomen överlämnas således enligt dessa regelverk inte till den utfärdande staten. När är verkställande stat bör åklagaren samråda med den andra statens myndigheter om det finns indikationer på att egendomen som överlämnas även kan bli föremål för ett förverkande. myndigheten vill att egendomen även ska förverkas, finns det möjlig- heter att beslagta egendomen för detta syfte och överlämna den till den andra staten enligt 4 kap. 19 § tredje strecksatsen lagen om internationell Bakgrunden till denna bestämmelse var att kunna omhän- derta ansökningar om beslag som hade dubbla syften (se prop. 1989/90:82 s. 33). Har en utredningsorder utfärdats får den, även i dessa fall, tjäna som underlag för att pröva en ansökan enligt nämnda be- Prövningen kommer alltså att ske enligt lagen om internatio- nell rättslig hjälp. Utfallet kan således bli annorlunda än den prövning som görs gentemot den nya lagen som genomför direktivet. Om en ansökan om beslag enligt lagen om internationell rättslig hjälp avslås eller upphävs vid en domstolsprövning, bör bestämmelsen i artikel 13.3 i direktivet beaktas, dvs. uppställande av krav på att egendom ska återläm- nas. I det omvända fallet, dvs. när är utfärdande stat, bör åklagaren, i utredningsordern eller på annat sätt, informera den andra statens myn- dighet att den egendom som överlämnas även kan bli föremål för för- verkande. Åklagaren och den andra statens myndighet får samråda om vad som är möjligt och vilket tillvägagångssätt som bör användas. Om den andra staten har en regel som motsvarar den som finns i 4 kap. 19 § tredje strecksatsen lagen om internationell rättslig hjälp, kan det vara en väg framåt. Det ska dock påpekas att någon motsvarighet till denna bestämmelse i lagen inte finns i någon internationell överenskommelse. Kräver den andra statens myndighet vid överlämnandet av egendomen att den ska återlämnas enligt artikel 13.3 i direktivet, finns det inget annat att göra än att efterfölja detta krav. Om något sådant krav inte ställs upp, bör inget hinder finnas mot att egendomen kan bli föremål för ett för- verkande i . En utredningsorder kan avse uppgifter ur det svenska belastnings- registret (jfr artikel 10.2 b i direktivet). Direktivet ersätter artikel 13.1 konvention om rättslig hjälp som avser utlämnande av sådana uppgifter i straffrättsliga förfaranden. Den föreslagna bestämmelsen om att lagen om internationell rättslig hjälp inte gäller om den nya lagen är tillämplig, kommer även att avse denna form av samarbete. Det utbyte som däremot sker med stöd av artikel 13.2 i nämnda konvention avser andra förfaranden än de som direktivet omfattar. För dessa fall gäller lagen om internationell rättslig hjälp med kompletterande bestämmelser i lagen om belastningsregister och förordningen (1999:1134) om belast- ningsregister. Mellan medlemsstaterna gäller rambeslutet /315/RIF av om organisationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregistret och uppgifternas innehåll. Rambeslutet har genomförts genom ändringar i lagen och förordningen om belastnings- register. I artiklarna 6–8 regleras utlämnande av uppgifter ur kriminal- registret. Samarbetet sker genom utsedda centralmyndigheter (i har utsetts) samt utifrån andra förutsättningar och för andra syften än straffrättsliga förfaranden.