prop · H403116 · 2017-02-28 00:00:00 — Detta har gjort det möjligt att se fören- ande principer, men också vad som skiljer olika sektorer åt. Det är viktigt att se att många utvecklingsfrågor inte bara rör en viss sektor utan korsar både administrativa och andra gränser. Ofta krävs olika professionella kompetenser för att möta komplexa samhällsutmaningar. Aktörer i det civila samhället bedriver också värdefull verksamhet och det finns ett starkt engagemang i hela det civila samhället, exempelvis 2016/17:116 genomförs frivilliga insatser av av befolkningen, i genomsnitt . I detta avsnitt finns förslag och bedömningar som dels gäller kultur- arvsområdet som helhet, dels vissa frågor som skär tvärs över gränserna mellan olika områden. Inledningsvis behandlas frågor om det samiska folket och de nationella minoriteterna (avsnitt 6.2), ett nytt stöd till ideellt kulturarvsarbete (6.3), ett centrum för utveckling av kulturarvsarbetet (6.4), kulturarvet i skolan (6.5) och internationella kulturarvsfrågor (6.6). Utöver de frågor som ingår i detta avsnitt har även bl.a. förslagen avse- ende samordning av digitaliseringsarbetet (se avsnitt 12) betydelse för hela kulturarvsområdet. 6.1Betydelsen av sektorsövergripande perspektiv Många viktiga frågor och perspektiv inom kulturarvsområdet berör alla de traditionella sektorerna för arkiv, bibliotek, museer och kulturmiljöar- bete. Många internationella frågor är av den karaktären, men även det civila samhällets kulturarvsarbete är genuint sektorsövergripande och involverar aktörer som är verksamma på alla kulturarvsfält. Vidare är kulturarvets koppling till andra politikområden, som skolan och forsk- ningen, en angelägenhet för alla delar av kulturarvsområdet. Det är också viktigt att framhålla att de kulturpolitiska målen (prop. 2009/10:3, bet. 2009/10:KrU5, rskr. 2009/10:145) gäller för hela kulturarvsområdet. Det civila samhällets roll För att de värden kulturarvet rymmer ska realiseras brett i samhället är det av stor betydelse att det civila samhället ges ökade möjligheter att självständigt verka inom hela kulturarvsområdet. gripande prioriteringar för kulturarvsområdet framhålls därför bl.a. sär- skilt att medskapande och ideellt engagemang ska främjas (jfr avsnitt Det civila samhällets arbete med kulturarvet tar sig många olika uttryck och alla kulturarvsbruk som bidrar till en positiv samhälls- utveckling bör ges goda förutsättningar att utvecklas. Den omvärldsanalys som genomfört på uppdrag av regeringen (Ku2016/01274/KL) pekar på en samhällsutveckling där avståndet mellan det offentliga och medborgarna ökar, vilket kan leda till känslor av utanförskap. Som behandlats i föregående avsnitt (se avsnitt 5) är en av de största samhällsutmaningarna den ökade polarise- ringen i samhället. har många bl.a. mot denna bakgrund framhållit vikten av dialog med det civila samhällets organisationer i syfte att stärka demokratin. Nya mötesplatser blir allt viktigare, inte minst i socioekonomiskt utsatta bostadsområden. har regeringen bl.a. förstärkt anslaget till allmänna samlingslokaler samt särskilt genomfört satsningar –2018 avseende kulturverksam- heter i socioekonomiskt utsatta bostadsområden som ska utgå från de boendes behov, engagemang och delaktighet. Regeringen anser att ett offentligt kulturarvsarbete som tillvaratar det civila samhällets engage- mang och kunskap är en förutsättning för att kulturarvet ska vara en angelägenhet för hela samhället. För att det kulturarv som det offentliga ansvarar för ska kunna vara en resurs för kunskap och bildning (se avsnitt 5) är det avgörande att kultur- arvsinstitutionerna står i kontinuerlig dialog med vetenskaplig forskning. Det innebär inte att kulturarvsinstitutionerna måste bedriva forskning på egen hand, även om flera av dem gör det, utan det primära är att institut- ionerna kan upprätthålla en nära koppling till relevant forskning. Fors- karutbildad personal är ofta en förutsättning för detta. För att kunna göra verksamheten angelägen krävs att institutionerna har tillgång till och kan tillgodogöra sig forskning som lyfter fram olika perspektiv, både på det förflutna generellt och på specifika samlingar. Kulturarvs- institutionerna behöver därmed såväl själva bedriva egen kunskaps- uppbyggnad, som följa aktuell forskning och, utifrån sin verksamhet, identifiera relevanta forskningsbehov som forskarsamhället kan ta till- vara. Kulturarvsinstitutionernas samlingar har alltid varit en viktig resurs för högre utbildning och forskning, traditionellt sett främst inom humaniora och samhällsvetenskap men även inom många andra vetenskapliga om- råden. och högskolor förvaltar också själva samlingar som utgör viktiga delar av kulturarvet. Ett exempel på det är samlingar vid museer inom lärosäten. Tillgången till dessa museer, ofta med en lång historia inom lärosätet, medför unika möjligheter för både forsk- ningen och utbildningen, men innebär även ansvar för bredare samhälls- uppgifter som hanteringen av arkeologiska fynd. Inom kulturarvssektorn har det noterats att det finns ett växande intresse inom universitet och högskolor för att med nya problem- ställningar analysera både materiella spår från det förflutna och t.ex. själva samlings- och utställningspraktikerna vid olika minnes- institutioner. Genom den pågående digitaliseringen av kulturarvsmaterial (se avsnitt 12) erbjuds dessutom nya forskningsmöjligheter när data- mängden successivt ökar. Genom att skapa stora volymer av digital rå- vara möjliggörs nya forskningsmetoder och tillämpningar. Inom ramen för lärosätenas uppgift att samverka med det omgivande samhället erbju- der kulturarvsinstitutionerna vidare möjligheter att kommunicera forsk- ningsresultat på ett intresseväckande sätt. I propositionen Kunskap i samverkan – för samhällets utmaningar och stärkt konkurrenskraft (prop. 2016/17:50) anför regeringen att ett delmål för forskningspolitiken är att sam- verkan och samhällspåverkan ska öka. Det gäller bl.a. samverkan med kulturarvsinstitutioner. I budgetpropositionen (prop. 2016/17:1, utg.omr 16) beräknar regeringen en förstärkning av forskningen inom humaniora och samhällsvetenskap, genom ökade anslag till Vetenskaps- rådet. I propositionen Kunskap i samverkan – för samhällets utmaningar och stärkt konkurrenskraft presenteras satsningen närmare och där fram- hålls att genom en förstärkning stärks förutsättningarna för forskare att samverka med samhällsaktörer av olika slag, inklusive museer och andra kulturinstitutioner. Vidare beräknar regeringen i budgetpropositionen ökade anslag till för att stödja utvecklingen mot datadriven forskning. I beskrivningen av satsningen lyfts fram att för att 2016/17:116 främja datadriven forskning finns ett behov av att digitalisera material som finns vid kulturarvsinstitutionernas arkiv, samlingar och bibliotek. Delaktighet för personer med funktionsnedsättning I allt kulturarvsarbete är det avgörande att beakta möjligheterna för alla att få tillgång till verksamheten och bidra med sina perspektiv. För att möjliggöra detta kan åtgärder behöva vidtas. Det kan t.ex. gälla att un- danröja hinder för fysisk tillgång till lokaler, olika hinder för digital ac- cess, undanröjande av hinder för människor med varierande kognitiva förmågor liksom språkliga hinder av olika slag. Bestämmelser om detta finns bl.a. i diskrimineringslagen (2008:567). För kommande insatser är det också av vikt att beakta de krav som, med vissa undantag, kommer att gälla i och med att EU-direktivet om tillgänglighet till offentliga myndig- heters webbplatser och mobila applikationer träder i kraft. Grundläggande tillgång är dock bara en utgångspunkt för delaktighet på kulturarvsområdet. I linje med regeringens prioriteringar (avsnitt 5.4) måste kulturarvssektorns verksamheter också kunna vara angelägna och bjuda in till medskapande. I denna del är uppgiften lika för alla oavsett funktionsförutsättningar. är det viktigt att särskilt påpeka att det ingår i en allsidig belysning av historien att uppmärksamma hur per- soner med funktionsnedsättning har levt sina liv, vad som påverkat deras levnadsvillkor och vilka insatser samhället erbjudit under olika epoker. Sådana skildringar är av stor betydelse för allas vår förståelse av det förflutna. 6.2Det samiska folket och de nationella minorite- terna beslutade genom propositionen Nationella minoriteter i (prop. 1998/99:143, bet. 1999/2000:KU6, rskr. 1999/2000:69) att skulle ansluta sig till ramkon- vention om skydd för nationella minoriteter (SÖ 2000:2) och den europe- iska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (SÖ 2000:3). tog därmed också ställning för att judar, romer, samer, sverigefinnar och tornedalingar skulle erkännas som nationella minoriteter i . Sa- merna har därutöver en särskild ställning som urfolk. Språken jiddisch, chib, finska, samiska och meänkieli erkändes som nationella minoritetsspråk och en särskild minoritetspolitik infördes med målet att bl.a. skydda och främja de nationella minoriteterna och deras språk och kultur. Enligt lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk som trädde i kraft ska det allmänna främja de nationella minorite- ternas möjligheter att behålla och utveckla sin kultur i . Det mino- ritetspolitiska målet är att ge skydd för de nationella minoriteterna och stärka deras möjligheter till inflytande samt stödja de historiska minori- tetsspråken så att de hålls levande. Målet är indelat i tre delområden; diskriminering och utsatthet, inflytande och delaktighet samt språk och kulturell identitet. Av regeringens minoritetspolitiska strategi framgår att ”stödja de nat- ionella minoritetsspråken så att de hålls levande” innebär att de nation- ella minoriteterna ska ges möjligheter att tillägna sig, bruka och utveckla sitt modersmål och utveckla en egen kulturell identitet. De nationella minoriteterna ska kunna överföra sitt språk och sin kultur till nästa gene- ration. De nationella minoritetsspråken ska kunna bevaras och utvecklas som levande språk i . I syfte att stärka minoritetspolitiken har regeringen beslutat att göra en översyn av lagen om nationella minorite- ter och minoritetsspråk samt analysera och föreslå hur efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter ska kunna säkras som deras möjligheter till inflytande och delaktighet stärks. Utredningen om en stärkt minoritetspolitik (Ku 2016:02) tillsattes (dir. 2016:73). uttalade att samerna är ett urfolk som har folkrättsliga krav på en kulturell särbehandling i . 1976/77:80, bet. 1976/77:KrU43, rskr. 1976/77:289). anges även i 1 kap. 2 § regeringsformen att det samiska folkets möjligheter att behålla och ut- veckla ett eget kultur- och samfundsliv ska främjas. Det av antagna övergripande målet för samepolitiken är att verka för en levande samisk kultur byggd på en ekologiskt hållbar rennäring och andra sa- miska näringar. Regeringen konstaterade i budgetpropositionen (prop. 2016/17:1) att den strukturella rasism och diskriminering som det samiska folket utsatts för bl.a. fått till följd att det samiska språket och kulturen på många platser i Sápmi helt eller delvis försvunnit. Regering- en redovisade vidare sin avsikt att med en höjd ambitionsnivå fortsätta arbetet för att främja det samiska folkets möjligheter att behålla och ut- veckla ett eget kultur- och samfundsliv och stärka samernas rätt till själv- bestämmande. Minoritets- och samepolitikens koppling till en ny inriktning för kulturarvspolitiken Som ett led i arbetet med en förnyelse av kulturarvspolitiken bjöd rege- ringen in företrädare för de nationella minoriteterna till ett samråd om kulturarvsfrågor (Ku2016/01890/KL). Under samrådet fram- kom att flera företrädare med oro noterat en ökad polarisering mellan grupper i samhället. Man pekade också på behovet av mer kunskap om de nationella minoriteterna i samhället, på betydelsen av att få känna sig delaktig och synliggjord, samt på vikten av lokal och regional sam- verkan. Gemensamt för judar, romer, sverigefinnar, samer och torneda- lingar är att de har en lång historia och närvaro i . Kulturuttryck som skapats av människor med anknytning till dessa grupper har på dju- pet präglat det samhälle vi lever i och minoriteternas historia är därför även en självklar del av vår gemensamma historia och historien om Sve- rige. Den nya inriktningen för kulturarvspolitiken utgår från en förståelse av kulturarvet som rymmer olika erfarenheter och perspektiv som en del av det gemensamma kulturarvet. Det är viktigt att kulturarvspolitiken förmår bygga broar utan att för den skull sudda ut skillnader, att kultur- arvspolitiken visar att är ett land som består av alla oss som bor här, oavsett vilka språk vi talar och vilka berättelser vi bär med oss (av- 2016/17:116 snitt 5). Det samiska folkets och de nationella minoriteternas nutida och historiska närvaro samt deras språk och kulturer behöver aktivt synliggö- ras i samhället både i egenskap av egna kulturarv och som en del av vårt gemensamma kulturarv samt som en del av berättelsen om i går, och . Mot denna bakgrund gör regeringen bl.a. bedömningen att en satsning på arkivmaterial med koppling till det samiska folket ska genomföras (avsnitt 12.2.3). Satsningen ska förstås som en del av regeringens större ambitionshöjning inom området som övergripande syftar till att stärka de nationella minoriteternas rättigheter och möjligheter att behålla och ut- veckla språk och kultur. Vidare berör förslaget om ett förstärkt och bred- dat stöd för ideellt kulturarvsarbete (avsnitt 6.3) de nationella minorite- terna som ofta agerar som del av den ideella sektorn. Även förslaget om att ta fram en vägledning för hantering av mänskliga kvarlevor i musei- samlingar samt en motsvarande vägledning för identifiering och repatrie- ring av föremål i museers samlingar där det kan finnas särskilda etiska skäl för ett återlämnande är av särskild betydelse för det samiska folket (avsnitt 9.2). 6.3Nytt bidrag till ideellt kulturarvsarbete Regeringens bedömning: Det nuvarande bidraget till arbetslivs- museer bör omvandlas till ett bredare bidrag som omfattar såväl ar- betslivsmuseer som annat ideellt kulturarvsarbete. Skälen för regeringens bedömning: Förutsättningarna för den ideella sektorn behöver stärkas för att dess aktörer fullt ut ska kunna ta plats i kulturarvsarbetet. Det är viktigt för att främja en breddning av det offent- liga samtalet och förutsättningarna för medskapande. Det är därför rege- ringens bedömning att det bidrag som fördelas till arbetslivs- museerna bör vidareutvecklas och byggas ut för att kunna utgöra ett stöd till större delar av det ideella kulturarvsarbetet. Bidraget ska kunna främja så väl arbetslivsmuseer och hembygdsmuseer som andra insatser och verksamheter inom det ideella kulturarvsarbetet. Utrymme bör ges att främja områden som inte uppmärksammats i lika hög utsträck- ning, som det immateriella kulturarvet. Även det samiska folkets och de nationella minoriteternas organisationer bör kunna söka det utökade bidraget mot bakgrund av det allmännas särskilda ansvar att främja det samiska folkets och de nationella minoriteternas kulturer och kulturarv. Inom ramen för anslag 7:2 Bidrag till kulturmiljövård avsätts medel till arbetslivsmuseer. Summan uppgick till . Avsikten med den förändring som aviseras är inte att mindre medel ska fördelas till arbetslivsmuseerna. Regeringen har i budgetproposition- en (prop. 2016/17:1 utg. omr. 17, KrU1, rskr. 2016/17:83) före- slagit en förstärkning av det aktuella anslaget med 2017–2020 för detta ändamål. Ytterligare medel kan därutöver komma att tillföras ändamålet inom ramen för anslaget. Regeringen bedömer att ett breddat bidrag innebär att det civila sam- hället i högre grad får förutsättningar att utveckla sin verksamhet och sin Inte minst kan dessa organisationer också få förutsätt- Prop. 2016/17:116 ningar att öka sin kapacitet att organisera andra människors engagemang och skapa delaktighet i kulturarvsarbetet. Detta kan i sin tur bidra till att uppfylla regeringens prioriteringar för kulturarvsområdet (se avsnitt 5), de kulturpolitiska målen och de nationella kulturmiljömålen. I och med att bidraget breddas kommer fler civilsamhällesorganisationer än att ges förutsättningar att medverka i bevarande och utveckling av kulturar- vet. 6.4Ett centrum för utveckling av kulturarvsarbetet Regeringens bedömning: Det bör vara en uppgift för Riksantikvarie- ämbetet att driva en centrumfunktion för utveckling av kulturarvs- arbetet. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har i budgetproposi- tionen gjort bedömningen att Riksutställningar ska avvecklas och att flertalet av myndighetens uppgifter ska inordnas i Riksantikvarie- ska få utökade uppgifter avse- I avsnitt 8.2 redovisar regeringen bedömningar om det samlade uppdraget för efter inordnandet av Riks- har Riksutställningar arbetat med fokus på omvärldsbevakning, teknikutveckling och förmedling. dömer att stora delar av den befintliga verksamheten vid Riksutställ- ningar ska inordnas i . Det handlar bl.a. om upp- gifterna att främja utveckling och samarbete och att samla in och för- medla kunskaper och erfarenheter samt erbjuda teknik- och metodstöd. De resurser i form av verkstäder och liknande som finns inom Riksut- ställningar bör därmed kunna tas till vara i fortsatt utvecklingsarbete. finns dock skäl att överväga hur arbetet ska bedrivas framöver. verksamhet på finns också omfattande tekniska och kunskapsmässiga resurser som kan ligga till grund för me- Det handlar t.ex. om laboratorier och en väl utbyggd it- Sammantaget kommer alltså att få stora resurser och ledande kompetens kring frågor om bl.a. tekniska lösningar i utställ- ningsproduktion, digital förmedling och kulturföremålsvård. bedömer att det finns en stor potential i detta avseende som måste tas tillvara när samtliga dessa resurser nu samlas i en myndighet. bedömer därför att det bör vara en uppgift för att driva en centrumfunktion för utveckling av kulturarvsarbetet. sådan centrumfunktion kan delar av de befintliga resurserna läggas sam- man i en ny utvecklingsorienterad verksamhet. bör vara att utveckla kunskap och metoder som bidrar till att göra kultur- arvet tillgängligt och till en angelägenhet för alla. Den kunskap och de metoder som utvecklas bör formas utifrån en praktiknära ansats och kunna nyttiggöras direkt i kulturarvsverksamheterna. En resurs av det slag som föreslås kommer att kunna bli ett viktigt stöd för kulturarvsinstitutioner av olika slag. är det svårt t.o.m. för de större centralmuseerna att i den egna organisationen bygga upp tillräcklig 2016/17:116 digital kompetens vid större utvecklingsprojekt. Verksamheten bör dock inte avgränsas till museer och kulturmiljö utan bör kunna omfatta hela kulturarvsområdet. har både Riksutställningar och Riksantik- varieämbetet omfattande samverkan med externa aktörer. Regeringens bedömning är att verksamheten inom centrumfunktionen för utveckling av kulturarvsarbetet måste präglas av nära samverkan med kulturarvs- institutioner i hela landet för att kunna bli framgångsrikt. Det hindrar dock inte att myndigheten också bör ta till vara på de synnerligen goda förutsättningar som finns på för att samla såväl kulturarvs- institutioner som företrädare för relevanta forskningsfält och andra aktö- rer i gemensamma utvecklingsprojekt. Regeringen bedömer att potentialen är mycket god för att utifrån dessa förutsättningar forma en verksamhet som kan bidra till att utveckla prak- tiken inom kulturarvsområdet. Den potential som finns skapar möjlighet att forma en verksamhet av såväl nationell som internationell relevans. Regeringens bedömning: bör ges i uppdrag att kartlägga kulturarvsarbetets betydelse för skolväsendet samt främja ökad samverkan mellan kulturarvsinstitutionerna och skolvä- sendet i alla delar av landet. Uppdraget ska genomföras i samverkan med . Skälen för regeringens bedömning Kulturarvsinstitutioner som museer, arkiv och bibliotek kan beskrivas som alternativa lärandemiljöer för skolan och de kan fungera som mötes- platser för öppna diskussioner om konst, historia och samhällsfrågor. Många kulturarvsinstitutioner erbjuder i varierad utsträckning pro- gramverksamhet riktad mot skolan och många institutioner deltar i eller driver olika typer av samarbeten med skolväsendet eller organisationer inom skolans område. I styrdokumenten för de statliga museerna betonas t.ex. att de särskilt ska integrera ett barnperspektiv och bedriva pedago- Samverkan mellan kulturarvsinstitutioner och skolan har också ofta setts som en prioriterad verksamhet, där formerna för samarbetet mellan sektorerna dock varierat . I museiutredningen (SOU 2015:89 s. 239–251) framkommer det att museerna själva, men också både vana och ovana museianvändare, lyfter samverkan med skolan och den pedago- giska kompetensen som exempel på framtida möjligheter och utmaning- Geografin är också en utmaning eftersom många skolor inte har möj- lighet att fysiskt besöka kulturarvsinstitutioner. finna sätt att samverka med och nå ut till skolor i alla delar av landet. Styrdokumenten för olika skolformer inom skolväsendet betonar i sin tur vikten av att elever får möta kulturarvet i undervisningen. nen för , förskoleklassen och fritidshemmet (Lgr 2011) tyd- liggörs t.ex. att en medvetenhet om kulturarvet ger en trygg identitet som är viktig att utveckla tillsammans med förmågan att förstå och leva sig in i andras villkor och värderingar. Samma formulering återfinns även i läroplanen för förskolan och gymnasieskolan. I de estetiska ämnena beskrivs hur eleverna ska få möjlighet att utveckla kunskaper om bilder i olika kulturer, både historiskt och i nutid och vikten av förståelse för olika musikkulturer i skilda kulturer och epoker. I kursplanen för biologi lyfts det fram att eleverna ska få ta del av skönlitteratur, myter och konst som handlar om människan och naturen. Historieundervisningen i stort är nära knuten till kulturarvsfrågorna. Undervisningen i historia i årskurser- na 4–6 i rymmer bl.a. vad arkeologiska fynd, till exempel myntskatter och fynd av föremål från andra kulturer, kan berätta om kulturmöten och om likheter och skillnader i levnadsvillkor för barn, kvinnor och män. Ett sätt att uppfylla dessa mål är att låta eleverna få möta kulturellt och historiskt material genom studiebesök på museer, historiska arkiv och kulturmiljöer. Särskilt om Skapande skola Skapande skola initierades 2008 för att öka elevernas möjlighet att möta professionell konst och kultur. ingår hela och för- skoleklassen och förskolan i satsningen. Kulturverksamhet inom scen- konst, litteratur, visuell konst, arkitektur, design, konsthantverk, film, media, hemslöjd samt arkiv- och museiverksamhet kan ges stöd inom ramen för satsningen. Skapande skola-satsningens betydelse för hur relationen mellan skolan och museerna har utvecklats utvärderades av Nordiskt centrum för kulturarvspedagogik i en rapport, En omtolkad kultursatsning: Museerna och skapande skola. Där framkommer det att museerna hör till de kultur- institutioner som sedan Skapande skola lanserades har ökat sin andel insatser gentemot skolorna allra mest. När satsningen inleddes uppgav av bidragsmottagarna att de samarbetat med ett mu- seum. var den andelen . Studien visar också att sam- arbetet med skolan inom ramen för ser väldigt olika ut på olika museer och även varierar geografiskt, där mindre museer utanför de större städerna verkar vara mer aktiva i Skapande skola-samarbetena än museer i större städer. Det är också tydligt att skolorna inte har tid eller resurser att planera samarbetsprojekt med museer utan litar på att museerna kan ta fram bra förslag. Det är dock endast något museum i studien som tar fram skräd- darsydda program för de skolor de samarbetar med inom . Större museer, som hanterar många barn i olika pedagogiska aktiviteter , är också mer benägna att erbjuda standardiserade program för .