prop · H403116 · 2017-02-28 00:00:00 — Unika arv från andra kultursfärer intresserar och fascine- rar ofta eftersom de säger något om vad det inneburit att leva vid en annan tid och på en annan plats. Just för att många kulturarv är helt parti- kulära säger de något om vad det kan innebära att vara människa, vilken spännvidd som finns i de mänskliga erfarenheterna men också vad vi alla delar. Engagemang för kulturarvet kan lika gärna starta i en fascination för det som är annorlunda som i ett intresse för att bevara det välkända och bekanta. Såtillvida bidrar kulturarvet inte bara till att föra minnen vidare, utan också till att vidga horisonter. Inte minst syns denna potential i människors relation till konsten. Konstarternas uppkomst och utveckling i olika delar av världen är en central del av det samlade mänskliga kultur- arvet och äldre konstnärliga verk är en aldrig sinande källa till nya in- tryck och influenser för människor . Kunskap om hur människor i konst och skapande verksamhet gestaltat de mänskliga erfa- renheterna är en central del av varje bildningsprojekt. Kulturarv som utmärker sig genom konstnärlig kvalitet och hantverks- mässig skicklighet kan också ge tillgång till upplevelser, i både estetiskt och emotionellt hänseende, som är mer direkta än dokumentära spår från det förflutna som kräver mer analytiska förhållningssätt. kan sådana föremål vara en mer direkt ingång till det förflutna för grup- per utan särskilda förkunskaper än kulturarv som i mindre utsträckning skiljer sig från den samtida vardagens föremål. Snarare än att alltid för- vänta sig att grupper som står långt från det institutionaliserade kultur- arvsarbetet skulle ha ett särskilt intresse för det som ligger nära den egna vardagen, kan det alltså vara lämpligt att fokusera på det annorlunda och det mer spektakulära för att öppna dörrar till fortsatt intresse och enga- gemang. Konstarternas mästerverk talar till oss direkt som människor, utan att det krävs omfattande kunskaper om sammanhang eller tolkningsmodeller. 5.3.2Skapandet av identiteter och gemenskaper Kulturarv fyller en viktig roll i identitetsskapande och för grupp- gemenskap. Kulturarv kan dock lika väl användas i syfte att kriti- sera rådande gemenskaper och för individuell frigörelse. Att bruk av gemensamma kulturella arv haft viktiga roller att spela i konstruktionen av olika identiteter, nationella och andra, är tydligt under hela historien (se avsnitt 4). fortsätter det också att fylla sådana syften. I lokalhistoriskt arbete och genom t.ex. släktforsk- ning skapas viktiga berättelser om samhörighet och grupptillhörighet. I tider av snabba ekonomiska och samhälleliga förändringar kan kulturar- vet på detta sätt fylla en viktig roll för många och fungera som en förank- ring i tiden. På samma sätt har intresset för t.ex. migration och diaspo- riska gruppers historia blivit viktigare i takt med att många svenskar med utländsk bakgrund söker sin förankring i historiska skeenden av person- lig betydelse. Kulturarvets roll i identitetsformering har bl.a. uppmärksammats i de återkommande diskussioner om kulturarvets representativitet som förts inom ramen för den moderna kulturpolitiken (se avsnitt 4.5). Dessa dis- kussioner fortsätter . är perspektivet ofta att kulturarvet kan fungera som byggstenar för skapandet av identiteter. I detta perspektiv ses kulturarvet som något som människor kan arbeta med, snarare än något som man enbart är inskriven i eller som styr ens handlande. Även i detta mer individualistiska perspektiv blir dock de offentliga institution- ernas urval av kulturarv och hur de beskrivs avgörande, eftersom de bildar en viktig utgångspunkt och möjlighetsbetingelse för enskildas identitetsformering. Kulturarvet i skapandet av identiteteter Under den moderna kulturpolitiska historien har kulturarvet ofta använts för samhörighet i samhället och för att främja olika gruppgemenskaper. Redan i samband med att de första kulturpolitiska målen diskuterades framhölls det att kulturarvet är ett ”viktigt medel för att skapa kulturell identifikation” (prop. 1974:28 s. 47). Liknande idéer har sedan återkommit i olika former. När det så kallade kulturarvs- målet beskrevs talade man om att ”historisk kontinuitet bidrar till människors identitet och trygghet” (prop. 1996/97:3 s. 29–30). I utred- ningen som föregått förslaget sammanfattades idén på följande sätt: ”Hi- storisk och kulturhistorisk insikt är viktig för gruppers och individers identitet och självkänsla. Varje generation måste tillägna sig den, inte bara för att den belyser vad som varit, utan också för att den visar vägen framåt genom att ge klarare insikt om möjligheter och begränsningar.” (SOU 1995:84 s. Tilltron till kulturarvets förmåga att förankra människor i en kollektiv identitet och att bidra till gemenskap har varit stark. Det är inte heller så att dessa föreställningar om kulturarvets funktion i denna del varit be- gränsade till diskussioner om traditionella kulturarv i . Liknande idéer har också uttryckts i samband med att kulturpolitiska insatser rik- tats till personer med utländsk bakgrund och t.ex. när kulturarvsprojekt lanserats i storstädernas förortsområden. Då har det talats om att kunskap om historiska perspektiv ska bidra till integration genom att det ger lokal förankring. Detta är kulturpolitiska perspektiv som sedan i sin tur har kritiserats för att förväxla hybrida kulturella identiteter med kulturell rotlöshet (t.ex. SOU 2007:50 s. 275 f.). Att kulturarvet har en förmåga att på olika sätt bidra till gemenskap, samhörighet och integration är en viktig sida av den moderna kulturpoli- tiken. framhålls dessa värden ofta även om perspektiven, som nämnts ovan, har förskjutits mot en öppnare syn på hur människor tillägnar sig kollektiva identiteter och vilka grupper de väljer att tillhöra. lyfts ofta kulturarvet fram som vad man kan kalla byggstenar i identitetsskapande processer, inte som något en gång för alla givet. Med detta synsätt har en central fråga kommit att bli om det i de befintliga kulturarven finns underlag och utrymme för skapandet av olika typer av identiteter. Speglar det institutionaliserade kulturarvet hela rikedomen av tidigare kulturella uttryck, eller har urvalen begränsats genom tidigare exkluderande praktiker? Är det möjligt för alla att hitta något i kulturar- vet som de kan relatera till och utgå ifrån? Detta är fortsatt viktiga frågor och kulturarvspolitiken måste arbeta aktivt med att säkra en bredd i vilka föremål och berättelser som bevaras och förmedlas för att alla ska kunna närma sig det förflutna på sina villkor. Kulturarvet fyller otvivelaktigt viktiga värden i skapandet av identiteter och känslor av gemenskap. Människor utgår ständigt från det förflutna i sina egna liv och för att förstå sin plats i tillvaron. Betydelsen av kultur- arvet för identiteter visar sig inte minst när det immateriella kulturarvets uttryck räknas in och när kulturarv som en uppsättning värderingar fram- hålls. Även om förutsättningarna för sökande efter identiteter påverkas av bl.a. kulturpolitiska insatser bör det offentliga dock inte försöka styra detta. Det centrala är att genom offentliga insatser ge alla möjlighet att hitta något som kan vara angeläget för dem, inte att föreskriva hur kul- turarvet ska användas i enskilda människors liv eller vilka som är de rätta identifikationerna. Både samhörighet och kritisk distans I kontrast till dess värden i skapandet av identiteter och i upprätthållandet av gruppgemenskaper, kan kulturarvet även spela andra roller som sna- rare tar sin utgångspunkt i en kritisk dimension. Det går att urskilja en uppsättning bruk som kan sammanfattas som att kulturarvet fyller en distanserande och emancipatorisk roll. En viktig ingång i den höga vär- deringen av kulturarvet har länge varit att det kan bidra till ett demokra- tiskt pluralistiskt samhälle, inte bara genom att ge en känsla av gemen- sam identitet utan också genom att bidra till kunskap och insikter som är viktiga för deltagande. I denna diskussion syns en delvis annan – och på ett sätt motsatt – roll för kulturarvet och dess institutioner. Om identitet handlar om gruppgemenskap och närhet, handlar det här snarare om att få distans till olika föreställda gemenskaper, som utgångspunkt för frigö- relse och kritik. Ur denna synvinkel har det talats om att ”kunskap om det förflutna måste vara åtkomlig för alla”, för utan kunskap ”blir människor lätta att manipulera” (SOU 1995:84 s. 46). Ofta har detta perspektiv kopplats till vikten av humanistisk bildning för att skapa förståelse för det förflutnas egenart. Det kan också knytas till en betoning av kritiska perspektiv, där ny kunskap används för att ifrågasätta etablerade bilder av historien. Oavsett ur vilken synvinkel saken ses är det tydligt att det förflutna kan fylla stora värden också som utgångspunkt för denna typ av ifrågasättan- Det finns en aldrig sinande ström av nya berättelser att utvinna ur Prop. 2016/17:116 kulturarvet, som också kan användas för att hävda oppositionella posit- ioner i samtiden. Det kan alltså konstateras att kulturarvet både kan ha som funktion att bidra till gemenskap och tas till utgångspunkt för kri- tiskt ifrågasättande av befintliga gemenskaper. Pendelrörelsen mellan dessa olika sätt att bruka kulturarvet är ständigt pågående. Det är viktigt att se att alla dessa kulturarvsbruk kan vara legitima. 5.3.3Byggandet av ett hållbart samhälle Kulturarv kan vara en avgörande resurs i samhällsbygget genom att bidra till en långsiktigt hållbar utveckling, såväl socialt och ekono- miskt som miljömässigt. Internationellt och nationellt har arbetet för en hållbar utveckling fått stort genomslag sedan (1987). Det hållbara samhället är ett samhälle där ekonomisk utveckling, social väl- färd och sammanhållning förenas med en god miljö. Det hållbara sam- hället täcker sina aktuella behov utan att äventyra kommande generation- ers möjligheter att tillfredsställa sina behov. I fokuserade håll- barhetsarbetet länge på den miljömässiga dimensionen av hållbar ut- veckling, men har kommit att omfatta fler aspekter. är det inom alla politikområden centralt att utgå från de tre dimensionerna av hållbar utveckling – social, ekonomisk och miljömässig hållbarhet. Kulturarvet är ett av nyckelområdena för hållbarhet eftersom det kan bidra positivt till alla de tre dimensionerna, vilket beskrivs i Riksantikva- rieämbetets rapport i samhällsutvecklingen (2016). Kulturarv kan användas som en utgångspunkt för att förbättra både soci- ala, miljömässiga och ekonomiska villkor för människor. som kulturarvet som sådant är en hotad resurs kan det alltså fungera som ett medel för att ta sig an samhällets olika hållbarhets- utmaningar. Kulturarv bidrar till hållbarhet i flera dimensioner Som utvecklas i avsnitt 5.3.1 och 5.3.2 kan kulturarv bidra till social hållbarhet på många sätt. Kulturarv och kulturarvsarbete kan skapa värde genom att verka inkluderande. Det kan bidra till skapandet av positiva och inkluderande identiteter som bidrar till en känsla av gemenskap i samhället. Exemplen på hur uppskattning av kulturell rikedom och olika kulturarv i vår samtid bidrar till sammanhållning är många, även om det ofta är de motsatta fallen som får mest uppmärksamhet i debatten. Inter- nationellt finns det t.ex. viktiga exempel på hur kulturarv kunnat tas till utgångspunkt för freds- och försoningsprocesser. Även på en mer var- daglig nivå kan kulturarvsarbete få människor engagerade i demokratiska processer och användas som ett sätt att arbeta med delaktighet samt för att skapa dialog. Aktuell forskning visar att kulturarv och kulturarvsarbete har betydelse för och bidrar till ekonomisk utveckling. Det sker bl.a. genom att det ökar attraktiviteten både i städer och på landsbygden. 2016/17:116 kan användas för att utveckla dynamiska miljöer, som i sin tur drar till sig kreativa personer, vilket stärker konkurrenskraften. Kulturarv bidrar dessutom till att orter, regioner och länder kan skapa starkare platsidenti- teter som i sin tur kan användas i marknadsföring, för att utveckla turism och för att attrahera inflyttning och investeringar. Det finns belägg för att arbetstillfällen skapas i och kring kulturarvsar- betet, både för kvalificerad och okvalificerad arbetskraft. Det sker exem- pelvis inom restaureringsrelaterade bygg- och underhållsarbeten och inom kulturturism. Vidare är kulturarvet viktigt som utgångspunkt för nyskapande, och därigenom för tillväxten också inom många kulturella och kreativa näringar. Nya idéer och lösningar på problem kan uppstå med kulturarv som utgångspunkt och som källa till kreativitet. Det är sällan detta kan uppnås genom instrumentella bruk av kulturarvet, utan det måste få framträda i hela sin komplexitet för att ge upphov till dessa värden. När kulturarvets värde för miljömässig hållbarhet diskuteras är det vik- tigt att utgå från en uppdaterad syn på den klassiska uppdelningen mellan natur och kultur. Kulturarvets roll för miljön är större än vi tror eftersom det som vi kallar naturen under historien i högre grad på- verkats av människan (kulturen) än vad vi kanske är medvetna om. Dessa frågor diskuteras bl.a. under benämningen biologiskt kulturarv och nya forskningsresultat tyder på att människan haft en mycket större posi- tiv betydelse för biologisk mångfald än vad man tidigare antagit. Vill vi bevara och utveckla denna måste vi alltså också arbeta för en gynnsam utveckling av hela sättet att interagera med naturmiljöerna. Här blir det t.ex. viktigt att lyfta fram hur bevarandet av vissa sedvänjor, produkt- ionsmetoder och byggnadssätt kan bidra till biologisk mångfald. Viktiga samband finns bl.a. mellan lokala gastronomiska traditioner, bevarandet av biologisk mångfald och estetiskt tilltalande landskap som bär kulturhi- storiska värden. För miljömässig hållbarhet är bevarandet av fysiska miljöer också sär- skilt centralt. Kulturarvet kan vara en katalysator för hållbarhetsinriktad förnyelse av olika platser. Det är t.ex. ofta mer resurseffektivt att återan- vända byggda miljöer än att riva och bygga nytt. Att bevara historiska byggnader innebär att hushålla med miljöresurser eftersom varje kon- struktion förkroppsligar stora mängder energi och råmaterial som använts vid dess uppförande. 5.4Prioriteringar för en förnyad kulturarvspolitik Regeringens bedömning: För att kulturarvets värden ska komma hela samhället till del bör det offentliga kulturarvsarbetet vidareutvecklas så att –det gemensamma kulturarvet blir en angelägenhet för alla, –det offentliga samtalet vidgas och fördjupas, och –medskapande och engagemang främjas. Förslag och bedömningar i följande avsnitt tar sin utgångspunkt i dessa prioriteringar. Skälen för regeringens bedömning Med de utgångspunkter som beskrivits ovan kan ett antal prioriterade utvecklingsvägar för den statliga kulturarvspolitiken urskiljas. Syftet med dessa övergripande prioriteringar är att ge kulturarvssektorn bättre möj- ligheter att möta nya utmaningar och att realisera de värden som kultur- arvet kan bidra med i samhällslivet. De olika prioriterade områdena kan inte alltid främjas , ibland kan de t.o.m. stå i viss motsättning till varandra, men det viktiga är att kulturarvssektorn totalt sett får bättre möjligheter att vidareutveckla arbetet i dessa olika riktningar. Den utveckling av kulturarvspolitiken som föreslås i denna proposition bygger på tre prioriteringar. Det offentliga kulturarvsarbetet ska vidare- utvecklas så att 1) det gemensamma kulturarvet blir en angelägenhet för alla, 2) det offentliga samtalet vidgas och fördjupas, och 3) medskapande och engagemang främjas. Kulturarvet ska bli en angelägenhet för alla Alla människor i alla delar av landet har rätt till det gemensamma kultur- arvet och bidrar till dess utveckling. Det offentliga kulturarvsarbetet och våra minnesinstitutioner måste eftersträva att alla upplever att det gemen- samt förvaltade kulturarvet är en angelägenhet för dem. Om den bild- ningsväg som det gemensamma kulturarvet utgör är öppen för alla kom- mer det också att bidra positivt till samhällsbygget. Utifrån insikten att t.ex. samlingar och utställningar ofta härrör från och tematiserar tidigare dominerande samhällsskikt är det viktigt att sträva efter att bredda dessa för att bättre motsvara en faktisk historisk mångfald av kulturella uttryck och levnadsöden. Detta är en stor utma- ning för många kulturarvsinstitutioner. I detta arbete krävs kreativa lösningar för att komma runt specifika svårigheter som har att göra att göra med begränsade resurser för att förvärva nya föremål eller bygga om utställningar, men som också kan bero på historiska förhåll- anden som påverkat vilka som alls haft möjlighet att lämna spår efter sig. som en breddning av bevarade och presenterade kultur- uttryck är mycket viktig, leder idéer om att kulturarvet ska spegla vissa avgränsade grupper ofta fel. Det blir problematiskt om reaktionen på bristande mångfald av kulturella uttryck innebär en inriktning på att addera andra ”kategoriers” kulturarv, t.ex. utifrån könsuttryck, ålder eller etnicitet. Konsekvensen kan lätt bli att man tänker i termer av en slags pluralistisk representation av adderade kategorier. Det kan kortsiktigt framstå som progressivt, men riskerar i förlängningen att bidra till att befästa bilden av att olika kulturarv hör till specifika grupper. Sådana insatser har en tendens att reproducera föreställningar om att vissa kul- turarv bara kan förstås av, eller intressera, personer med en viss grupptill- hörighet. I grunden befäster man då en etable- rad förståelse av kulturarv som essentialistisk representation. I stället för idén om att vi alltid ska kunna återfinna oss själva i kultur- arvet – våra egna personliga erfarenheter, våra individuella familjearv – måste fokus vara att alla som lever i vårt samhälle i de offentliga kultur- arvsverksamheterna ska kunna finna något som de känner är angeläget. I strävan efter angelägenhet kommer det också att vara avgörande att tillta- let är sådant att det kan förstås av och appellera till människor med olika Ett sökande efter det angelägna förutsätter en kulturarvs- praktik som är kunnig, öppen och fritänkande nog att finna sätt att arbeta som gör att många känner att de ser och upplever saker som ger just dem något; som skapar verksamhet som så många som möjlighet kan ha nytta av för att finna mening och kunskap, utan att för den sakens skull nöd- vändigtvis känna igen ”sitt eget” kulturarv som representerat. An- norlunda uttryckt: skälet att kulturarvsinstitutionerna måste bidra till att förmedla tidigare undanträngda berättelser är inte primärt att någon ska känna sig representerad, utan för att dessa berättelser behövs för att vi alla tillsammans ska förstå oss och vårt samhälle bättre. Kulturarvsarbetet ska vidga och fördjupa det offentliga samtalet Kulturarvsarbetet kan bidra till samhällsbygget genom en aktiv kun- skapsuppbyggnad, ett reflekterande förhållningssätt och en förståelse för kulturarvsfrågornas komplexitet. Kulturarvsinstitutionerna åtnjuter ett stort förtroende i breda grupper tack vare den kunskap de besitter. Det är viktigt att utnyttja denna styrka för att skapa dialog i när öppna samtal om gemensamma angelägenheter är satta under press i en offent- lighet där grupp ställs mot grupp och positionering ofta är viktigare än kunskap. I en sådan situation är det viktigt att institutionerna kan vara med och skapa möjligheter till dialog, som överbrygger motsättningar och baseras på en vilja att lyssna på olika perspektiv. För att bidra till det måste kulturarvsinstitutionerna dels själva bli mer aktiva i offentliga diskussioner och debatter, dels vara med och skapa egna arenor och mö- tesplatser för samtal. Det innebär att deras roll som självständiga kunskapsinstitutioner, som i centrala delar av sin verksamhet ska stå fria från politisk påverkan, behöver stärkas och utvecklas. Armlängds avstånd bör bl.a. gälla just i frågor om hur det förflutna bäst tolkas och presenteras. Ett tydligt kun- skapsfokus är viktigt eftersom det är så institutionerna kan bidra till för- djupad diskussion, men också för att det är där deras grundläggande syfte och trovärdighetskapital ligger. Kulturarvsinstitutionerna erbjuder verktyg för att knyta an till och vida- reförmedla kunskap, konstnärliga upplevelser och traditioner, men de kan också lätt komma att ifrågasättas om de inte tillhandahåller de för- väntade berättelserna. krävs det dock att institutionerna satsar på det oväntade och banbrytande. Inte minst är det viktigt att de stora och resursstarka statliga kulturarvsinstitutionerna kan inta ledande positioner i det offentliga samtalet och föra in nya kunskapsperspektiv. För att nå ut i en offentlighet som präglas av informationsbrus måste man ofta våga satsa på spetsverksamhet för att vidga samtalet och få genomslag. Kulturarvsarbetet ska främja medskapande och engagemang Frågor om hur tillgängligheten och delaktigheten kan öka inom kultur- arvsområdet måste ständigt omprövas i relation till samhällsutveck- lingen. Kulturarvsinstitutionerna bör vara i framkant, t.ex. när det gäller digital interaktion. Samspelet mellan det ideella och det professionella kulturarvsarbetet behöver utvecklas och stärkas. Mot bakgrund av den samhällsutveckling som beskrivits ovan är det tydligt att det finns ett mycket starkt engagemang i kulturarvsfrågor. Detta är en stor tillgång som kulturpolitiken har att förvalta. Målet kan Prop. 2016/17:116 inte heller vara att allt som är värdefullt till slut ska införlivas i den of- Mycket som är av stort värde för oss alla kan bara leva vidare genom enskildas insatser och i det civila sam- hället. Inte minst gäller detta för många språkliga och immateriella kul- turarv som svårligen låter sig institutionaliseras. För en önskvärd utveckling framöver krävs det alltså inte bara hand- lingskraftiga offentliga institutioner utan också ett livaktigt civilsamhälle som bärs upp av enskildas engagemang. Att skapa bättre strukturer och system för att stödja båda dessa delar av den samlade kulturarvssektorn är prioriterat för regeringen. Båda delarna är lika viktiga men förvänt- ningarna måste av naturliga skäl delvis vara annorlunda. Inom ramen för ett livaktigt civilsamhälle finns dock en potential som måste ges bättre förutsättningar att utvecklas och vars bidrag till kulturarvsarbetet måste uppvärderas. Det formella tillgänglighetsarbetet har kommit relativt långt i . Många kulturarvssamlingar och utställningar är anpassade för olika grupper och ofta är de även tillgängliga för människor med funktions- nedsättning. Utmaningar återstår dock och det är särskilt centralt att fort- sätta tillgänglighetsarbetet genom att anpassa t.ex. lokaler, information och digitala gränssnitt för olika behov och förutsättningar. behöver kulturarvssektorn också ta ytterligare steg och hitta nya publika tilltal. Det behövs inte bara formell tillgänglighet för den som vet vad den sö- ker, utan även mer användarvänliga digitala gränssnitt och en kreativ utveckling av t.ex. utställningsmediet för att verksamheten ska kunna uppfattas som angelägen av fler. Mot bakgrund av förändringar i hela den samhälleliga kunskaps- produktionen bör förmedling av kunskap och information, där det är relevant, även följas av möjligheter till meningsfullt medskapande. Goda exempel finns vad gäller vidareanvändning av digitala resurser, där ex- pertis och engagemang utanför kulturarvsinstitutionerna har kunnat in- volveras i stor omfattning. Det vi står inför är dock en delaktighetsutma- ning där fler institutioner måste hitta former för att öppna upp sin verk- samhet och där det fria kulturlivet måste ges större utrymme att bidra med kunskap och engagemang. 6 Kulturarvsområdets gemensamma frågor För att kulturarvets värden ska kunna komma alla till del krävs ofta en helhetssyn inom kulturarvsarbetet. Som påpekats ovan (se avsnitt 4) har kulturarvet som kulturpolitiskt område inrättats för att binda samman verksamhet i flera olika sektorer.