mot · H5023240 · 2017-10-05 00:00:00 — Vi ska vara med och ta ansvar för säkerheten i genom att stödja andra EU-länder eller nordiska länder om de utsätts för katastrofer eller olika former av angrepp. Ett sådant åtagande är det mest grundläggande uttrycket för europeisk solidaritet och därför en naturlig vidareutveckling av säkerhetspolitiska linje. Vi ska också ha förmåga att ta emot militär hjälp av andra länder om hotas. enhälliga beslut om solidaritetsförklaringen är ett uttryck för detta. Vår solidaritetsförklaring ställer också nya och högre krav på att med trovärdighet ska kunna ge och ta emot militärt stöd. Den svenska solidaritetsförklaringen som antogs av 2009 utgör ytterligare ett steg mot ett ökat fokus på säkerhet i samverkan med andra länder och organisationer som står för samma utmaningar som gör. trädde även Lissabonfördraget i kraft med sina solidaritetsklausuler. Solidaritetsförklaringen framhåller att inte kommer att förhålla sig passivt om en katastrof eller ett angrepp skulle drabba ett annat EU-medlemsland eller nordiskt land. Vi förväntar oss att dessa länder agerar på samma sätt om drabbas. ska därför kunna ge och ta emot civilt och militärt stöd. Varken solidaritetsförklaringen eller EU:s solidaritetsklausuler ger några bindande garantier och beror också på vilken förmåga har att kunna ge och ta emot hjälp. EU:s utveckling – frågor som rör fördragen, beslutsprocesserna och institutionerna m.m. EU-samarbetet har haft stora framgångar och inneburit en lång rad genomgripande förbättringar. måste man konstatera att EU-samarbetet står inför mycket allvarliga utmaningar, som, om de hanteras oklokt eller inte alls, riskerar att försvaga EU och skapa grogrund för än mer av den misstänksamhet och destruktiva nationalism som vi redan sett för mycket av i . EU präglas fortfarande av en svag ekonomisk utveckling till följd av stora reformbehov i många länder. Åtgärder måste skyndsamt vidtas så att åter kan skapa tillväxt, välfärd och sysselsättning för sina medborgare. De offentliga finanserna måste saneras, brister i banksystemen åtgärdas och produktivitetshöjande strukturreformer vidtas för att åter ska bli konkurrenskraftigt. Institutioner och myndigheter måste återfå medborgarnas förtroende. EU-samarbetets framtida inriktning ställdes på sin spets i och med folkomröstning om fortsatt brittiskt EU-medlemskap. Det låg i intresse att skulle stanna i EU. Britterna står upp för frihandel och marknadsekonomi och har varit en viktig EU-partner för . Den brittiska debatten kunde ur svenskt perspektiv stundom ifrågasättas men bakom den yviga brittiska kritiken finns problem som är värda att ta på allvar, även i . Reformtempot inom EU måste öka medan byråkratin och den politiska klåfingrigheten måste minska. Medan problem pekar på behovet av hårda regler för gemenskapen så visar brexit något helt annat. Mot bakgrund av dessa olika utmaningar, som innebär att fundamentala frågor ställs om vad EU-samarbetet är och bör vara, ser vi med oro på den passivitet och vilsenhet i EU-politiken. Regeringen verkar inte ha någon tydlig och gemensam bild av hur EU bör utvecklas, vare sig på kort eller på lång sikt. Det är nu hög tid att åter får en konsekvent och tydlig röst i EU-arbetet. En av de frågor som har lyfts fram i den brittiska debatten rör hur icke-euroländers ställning och inflytande i EU-samarbetet ska kunna säkras. Det finns en tydlig tendens och strävan hos vissa euroländer att gå mot ökad centralisering av den ekonomiska politiken. Vår bedömning är att det som ett antal EU-länder framför allt behöver är strukturreformer för att förbättra till exempel konkurrenskraft, företagsklimat och drivkrafter till arbete, snarare än ökad centralisering, gradvis överföring av beslutanderätt i ekonomiska frågor eller nya budgetkapaciteter på EU-nivå. Om eurozonen ändå går i mer centralistisk riktning är det mycket angeläget även för att det inte påverkar övriga EU-medlemmars möjlighet att utöva inflytande i alla de frågor som inte handlar om eurosamarbetet. är i grunden positiva till en gemensam valuta inom EU. Vi respekterar resultatet av den folkomröstning som genomfördes . Det är inte aktuellt att införa euron i . Vi anser att ett svenskt eurointräde endast kan bli aktuellt inom ramen för ett välskött eurosamarbete, där de länder som delar den gemensamma valutan följer de finanspolitiska ramverken och bedriver en ansvarsfull ekonomisk politik. Då är det också troligt att svenska folkets stöd för en gemensam valuta ökar. Tills detta sker – och det går inte att bedöma om eller när det sker – kommer inte att ha euron som valuta och därmed i hög grad ha intresse av att icke-euroländers påverkansmöjligheter säkerställs. Mot bakgrund av detta bör ha en positiv grundsyn på förslag om att slå vakt om ställning och inflytande för medlemsstater som inte har euron som valuta. En del av de konkreta förslag som har förts fram i debatten förutsätter fördragsändringar. Vi menar att man inte på kort sikt bör sträva efter formella fördragsförändringar, utan fokusera på att lösa viktiga praktiska problem. Det hindrar inte att fördragsändringar kan behöva aktualiseras . Fördragsändringar är inte fullt så komplicerade att genomföra som ibland anförs i debatten. Sedan Lissabonfördraget trädde i kraft har inte mindre än fyra fördragsändringar genomförts, tre genom den så kallade Ordinary Revision Procedure, ORP (bland annat för att tillfälligt utöka storlek) och en genom Simplified Revision Procedure, SRP (för att godkänna avtalet som skapade eurozonens ”bailout fund”). ORP regleras i artikel 48 (2) i fördraget om Europeiska unionen, medan SRP regleras i artikel 48 (6). En av de fördragsändringar som har diskuterats, och som har anledning att se positivt på, handlar om att uttryckligen slå fast i fördraget om Europeiska unionen att EU är en union som inrymmer, och även framöver kan inrymma, flera valutor. Det är osannolikt att vissa medlemsländer någonsin kommer att införa euron som valuta. Att då frångå utgångspunkten att det långsiktiga målet är att euron ska användas som valuta i alla medlemsländer framstår som rimligt. Andra förslag som förts fram av tankesmedjan gäller förändringar i röstningsreglerna, till exempel införandet av en ”nödbroms” som skulle göra det möjligt för en medlemsstat eller en grupp av medlemsstater att upphäva majoritetsbeslutsprocessen om ett förslag, enligt dessa länder, påverkar icke-euroländers rättigheter. Ett annat alternativ är att utvidga den princip om dubbel majoritet (något förenklat: stöd av en kvalificerad majoritet av rösterna och fler än hälften av medlemsstaterna) som används vid vissa beslut i den europeiska bankmyndigheten () till andra politikområden. (Eventuellt kan förslag av detta slag genomföras utan fördragsändring. I stället skulle man kunna tänka sig att arbeta in dem i det avtal som anger reglerna för beslut med kvalificerad majoritet i ministerrådet.) Den här typen av förslag behöver analyseras noga innan det går att ta slutlig ställning, men har utifrån nationella intressen ingen anledning att utesluta dem på förhand. ”Allt fastare sammanslutning” En fråga som fick visst utrymme i den brittiska debatten, trots att den i huvudsak är av symboliskt slag, är formuleringen ”Detta fördrag markerar en ny fas i processen för att skapa en allt fastare sammanslutning mellan de europeiska folken…” i fördraget om Europeiska unionen, artikel 1, stycke 2. Att slå fast att EU-samarbetet alltid syftar till mer samarbete, ”allt fastare sammanslutning” (”ever closer union” på engelska), upplevdes som felaktigt och provocerande. Såväl politiska realiteter som en objektiv beskrivning av verkligheten leder till slutsatsen att formuleringen inte längre på ett korrekt sätt sammanfattar EU-samarbetets utveckling. På vissa områden, till exempel när det gäller migrationspolitik, behövs ett närmare samarbete inom EU:s ram. På andra områden finns det skäl att hävda att EU bör dra sig tillbaka och lämna större utrymme åt medlemsstaterna. har gjort en lista på områden som man anser att EU bör ägna mindre uppmärksamhet åt. Utan att ta ställning till varje punkt på den listan kan man konstatera att det är en diskussion som i någon utsträckning bör föras även i . Man kan också notera att alla medlemsstater inte rör sig i samma riktning i samma hastighet. Olika samarbetsformer inom EU är något vi antagligen kommer att se mer av . Det har inget egenvärde att andra länder fördjupar sitt samarbete på områden som anser fortsatt bör skötas av de enskilda medlemsstaterna. Om vissa länder ändå vill samverka på sådana områden är ”ett i flera hastigheter” det näst bästa alternativet. Det är viktigt att ambitionen hos flertalet medlemsländer fortsatt är att delta i så många samarbetsområden som möjligt, men det förutsätter att det finns brett stöd för att samarbetsområdena verkligen är lämpliga för hantering på EU-nivå. Vi ser dock inget behov av att kräva en fördragsändring för att ändra formuleringen om ”ever closer union”. Samarbetets utveckling kan övervägas fråga för fråga oavsett vad en portalparagraf av det ifrågavarande slaget innehåller. Nationella parlaments roll i EU-samarbetet Genom Lissabonfördragets bestämmelser om ”gula kort” fick nationella parlament en tydligare och mer formaliserad roll i EU-samarbetet . Parlamenten ska granska förslag till lagstiftningsakter från kommissionen och bedöma om de är förenliga med subsidiaritetsprincipen. Det handlar alltså inte om en sakpolitisk värdering av förslagen, utan om en formell prövning i relation till subsidiaritetsprincipen. Om ett visst antal nationella parlament anser att ett förslag strider mot subsidiaritetsprincipen måste kommissionen ompröva förslaget, men behöver inte skrota detsamma. riksdag är det parlament som använt denna möjlighet flitigast och mest systematiskt. Härutöver ägnar sig kommissionen åt en ”fördjupad politisk dialog” med de nationella parlamenten. Det innebär att parlamenten på olika sätt framför synpunkter till kommissionen i politiska sakfrågor. riksdag deltar inte i denna dialog, eftersom den svenska ståndpunkten är att det ur konstitutionell synvinkel är regeringen, inte , som företräder i EU-samarbetet. inflytande på regeringens EU-ståndpunkter säkerställs genom bestämmelserna om samråd med . Vidare har det tagits initiativ för att införa en ”grönt kort-procedur”. Tanken är att nationella parlament ska kunna föra fram förslag till kommissionen om att kommissionen bör ta initiativ inom ett visst område. Om ett visst antal parlament enas om förslaget bör kommissionen pröva förslaget och återkomma med besked om vad man ämnar göra. Tanken är att ”gröna kort” kan införas utan fördragsreglering genom att parlamenten sinsemellan kommer överens om riktlinjer för proceduren. Det innebär att förfarandet blir informellt och helt oförbindande för kommissionen. Frågan har diskuterats inom Cosac, samarbetsorganet för de nationella parlamentens eller motsvarande, och ett antal medlemsländer har ställt sig positiva. har ännu inte tagit ställning, men också här lägger våra konstitutionella utgångspunkter om rollfördelningen mellan regeringen och hinder i vägen. Från bland andra Open Europe har det förts fram att nationella parlament borde få ett ”rött kort”. Tanken är att utveckla det ”gula kortet” så att ett visst antal nationella parlament kan tvinga kommissionen att stoppa ett förslag, som parlamenten anser är oförenligt med subsidiaritetsprincipen. Om ”röda kort” ska vara juridiskt bindande krävs en fördragsändring. En alternativ möjlighet är att de regleras i ett interinstitutionellt avtal mellan ministerrådet, kommissionen och . Det har framförts att en utökad roll för nationella parlament i EU-arbetet är en metod för att bättre förankra EU-lagstiftning och andra ställningstaganden på EU-nivå i medlemsstaterna. Man ser de nationella parlamenten som medborgarnas företrädare i mycket högre grad än . Ur ett svenskt perspektiv är det inte självklart hur man ska se på de nationella parlamentens roll i EU-arbetet. Att en del nationella parlament är så angelägna om att få en utökad roll på EU-nivå beror sannolikt i vart fall delvis på att man där inte har det utvecklade system för samråd mellan regeringen och i EU-frågor som vi har i . Bristande möjligheter att påverka sin regerings EU-ståndpunkter kan leda till att parlamentariker i stället försöker etablera en direktkontakt med kommissionen och andra EU-organ. Mot den bakgrunden kan man hävda att det vore bättre att respektive medlemsstat skapade bättre forum för EU-samråd mellan regering och parlament. Å andra sidan är detta något som har små möjligheter att påverka. Däremot kan vi konstatera att det nu pågår en process som ger nationella parlament möjlighet till större inflytande. Om väljer att stå utanför denna process av konstitutionella skäl innebär detta att röst inte hörs i dessa sammanhang, vilket kan innebära att möjligheter att påverka går förbi. Vi bör göra vår hemläxa i och noga analysera hur vi ska förhålla oss till eventuella utökade påverkansmöjligheter för . I den moderata motionen 2015/16:2332 fanns ett yrkande till riksdagsstyrelsen om en översyn av nationella parlaments roll i EU-samarbetet och relationer med EU. Riksdagsstyrelsen har tillsatt en utredning vilket är välkommet. Yrkandet behöver därför inte upprepas, men med hänsyn till frågans vikt vill vi ändå nämna den här i brödtexten. Det har anförts att EU:s budget måste reformeras, bland annat på så sätt att utgifterna för jordbruks- och regionalpolitik minskas och satsningarna på forskning och innovation ökar. Sådana reformförslag bör den stödja. En reformering och modernisering av EU:s budget med den inriktningen ligger definitivt i linje med svenska intressen. EU måste bli öppnare för att möta framtidens utmaningar. Men då måste EU ha en budget som investerar och inte i det förgångna. EU:s sjuårsbudget motsvarar ungefär en procent av EU:s samlade bruttonationalinkomst. EU-budgeten uppgår till vilket är cirka 1,5 gånger den svenska statsbudgeten. Den största delen av dessa pengar går fortsatt till jordbruks- och regionalstöd. Hur dessa pengar spenderas kan dock inte sägas motsvara de utmaningar och möjligheter står inför. av EU:s befolkning arbetar inom jordbrukssektorn, en jordbrukssektor som endast svarar för av EU:s samlade BNP. Ändå går av EU-budgeten till denna sektor. Den andelen måste reduceras genom en stegvis avtrappning av jordbruksstöden. Sammanhållningspolitiken, insatserna för att minska klyftorna mellan rikare och fattigare regioner, är viktig, men det är inte rimligt att den fortsatt svarar för av EU-budgeten. Nya medlemsländer som står inför stora och omvälvande reformeringar ska självfallet hjälpas, men bidrag och stöd ska vara av tillfällig och uppbyggande karaktär och inte pågå år . Det står klart att EU:s budget för länge sedan passerat ”bäst före-datum”. Vi anser att unionen i stället ska ha en tillväxtorienterad budget som främjar EU:s konkurrenskraft, en budget som prioriterar investeringar i forskning och utveckling, innovationer och rättsliga frågor, en budget som stärker EU som global aktör. Hög kvalitet i högre utbildning och forskning är avgörande för EU:s attraktionskraft och dess sociala och ekonomiska utveckling. Genom att satsa på världsledande forskning kan vi skapa förutsättningar för framtidens tillväxt. Globalt konkurrenskraftiga forskningscenter i EU skapar synergier och positiva effekter för unionen i sin helhet. Det är detta som ger ekonomisk tillväxt och fler jobb . tas steg i rätt riktning vad gäller att modernisera EU-budgetens struktur. I förhandlingarna om EU-budgeten –2020 lyckades och andra reforminriktade länder säkerställa att utgifterna för sammanhållningspolitiken och jordbrukspolitiken minskar med respektive . ökar satsningarna på tillväxt, forskning och innovation med . Detta är mycket positiva förändringar. Dessutom behöver vi säkerställa att budgeten används på ett effektivt sätt. Vi behöver bättre revision, bättre uppföljning av projekt, bättre resultatanalyser och mer öppenhet. EU-budgeten finansieras främst av medlemsavgifter vilket gör att ansvaret ligger på varje regering och det blir lättare för medborgarna att utkräva ansvar. Vi är övertygade om att det är viktigt att beskattningen i ett samhälle sker så nära medborgarna som möjligt. Skatter på EU-nivå skulle försvåra för medborgarna att se kopplingen mellan deras skattebörda och det mervärde som skatten skapar för samhället. Dessutom skulle skattetrycket med en EU-skatt sannolikt öka för medborgarna. När lämnar EU kommer också det brittiska bidraget till EU:s budget att försvinna. Det måste i första hand hanteras genom omprioriteringar och minskade utgifter, inte genom att ökade ekonomiska bördor läggs på kvarvarande medlemsstater. Eftersom är nettobidragsgivare till EU:s budget är detta en fråga av stor betydelse för vårt land.