mot · H4023755 · 2017-06-16 00:00:00 — med anledning av skr. 2016/17:194 om statens styrning på vårdområdet ställer sig bakom det som anförs i motionen om att tydliggöra roll i förhållande till SKL och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att utvärdera samarbetet mellan regeringen och SKL och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att på ett principiellt plan ta ställning till formerna för samverkan mellan regeringen och SKL och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att reglera insyn, förvaltning och ägande under och efter satsningar där SKL används och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen till ska redovisa omfattningen och utvecklingen av medel som tilldelas SKL och tillkännager detta för regeringen. om statens styrning på vårdområdet är viktig och av principiell betydelse. Det gäller allra främst hur statens styrning och uppföljning kan fungera bättre. Vi delar i centrala och väsentliga delar analys och rekommendationer, som vi i vissa avseenden göra andra bedömningar. Vi delar analys att regeringen inte följt principen om att statsbidrag i första hand ska ges i form av generella statsbidrag. fanns det 22 riktade statsbidrag till verksamheter inom hälso- och sjukvården. Större delen av de ökade statsbidragen handlade om riktade statsbidrag. Statsbidragen till kommuner och landsting uppgick till . Fördelningen var i generella statsbidrag och i riktade statsbidrag. Det betyder att fördelningen av statsbidrag är i generella statsbidrag och i riktade statsbidrag. [2] Regeringen konstaterar dock ”att statsbidrag till kommuner och landsting i första hand ges i form av generella statsbidrag. De riktade bidragen står för en lägre andel”. visar att de riktade statsbidragen ökat . Nivån av riktade statsbidrag hade legat på ungefär samma nivå en följd av år. Det betyder att vi delar slutsats att det är svårt för regeringen, generellt sett, att avsluta statsbidrag som pågått under en lång följd av år[3] och därtill att skifta om från riktade till generella statsbidrag. konstaterar att regeringens uttalade ambition att minska detaljstyrningen på vårdområdet går långsamt. Till detta ska betonas att regeringens uppföljning av statsbidragens effekter är synnerligen bristfällig. är det principiellt viktigt att betona slutsats att kommuner och landsting inte kan förväntas ha den överblick som krävs för att ta ett ansvar för nationell likvärdighet inom hälso- och sjukvården. anser att med den fördelning av ansvar som finns mellan staten och vårdens huvudmän kommer det alltid att behövas nationell styrning för att kunna åstadkomma ökad likvärdighet. Det skapar, enligt , förväntan på regeringen att agera. Vi anser emellertid att det är tydligt att regeringen varken vill eller fullt ut orkar ta på sig detta nationella ledarskap inom hälso- och sjukvården. Det kanske allra tydligaste exemplet är de snabbt växande vårdköerna. Över 100 000 människor väntar just nu i vårdköer. [4] Därtill är de regionala skillnaderna stora. Detta är en oacceptabel utveckling. Staten måste, genom regeringen, ta sitt nationella ledarskap på allvar. Kömiljarden ska t.ex. återinföras och vidareutvecklas. menar vidare att regeringen i praktiken gett Kommuner och Landsting, SKL, en myndighetsliknande roll och därtill att regeringen inte i tillräcklig omfattning tagit hänsyn till konsekvenserna av att använda en intresseorganisation som en del av statsförvaltningen. Detta innebär, enligt , att eftersom SKL inte lyder under vare sig regeringsformen eller förvaltningslagen så försämras möjligheterna till insyn och utkrävande av ansvar. Vi delar synen att regeringen behöver dels utvärdera samarbetet med SKL, dels på ett principiellt plan ta ställning till de framtida formerna för samverkan mellan regering och SKL. Vi delar därtill analys att det är en svår uppgift för regeringen att ta ett övergripande ansvar för hälso- och sjukvården. Det finns en dragkamp i förhållandet mellan å ena sidan det kommunala självstyret och å andra sidan att tillgodose portalparagrafen i hälso- och sjukvårdslagen om likvärdighet. Men att som regeringen gjort, underlåtit att ta sitt nationella ledarskap, är orimligt. De växande regionala skillnaderna inom vården är ett underkännande av den förda politiken. Regeringen brister i sitt övergripande ansvar att tillgodose uppföljning av den statliga kunskapsstyrningen, vilket medför att lärandet försvåras. Detta gäller, enligt , både föreskrifter och arbetet med det statliga kunskapsstödet. måste i större utsträckning ta reda på, följa upp och analysera varför föreskrifter och kunskapsstöd inte följs. Ett viktigt exempel menar vi är genomförandet av patientlagen som syftar till att stärka patienternas rättigheter. Alla vårdgivare har skyldighet att informera patienterna om deras rättigheter. Myndigheten för vård- och omsorgsanalys har utvärderat hur patientlagen genomförts. Myndigheten sammanfattar sin rapport med orden ”lag utan genomslag”. [6] Här måste regeringen vidta konkreta nationella åtgärder. Regeringen skriver att den ”anser att en långsiktig utveckling av hälso- och sjukvården bäst sker genom största möjliga samsyn mellan dess olika aktörer. De överenskommelser som finns inom hälso- och sjukvårdsområdet har tagits fram i nära samarbete med SKL”. Regeringen bekräftar således analys, men drar helt annorlunda slutsatser och är inte beredd att ompröva sitt sätt att utöva ett nationellt ledarskap inom vården. förtjänar att tas på allvar och inte bara läggas i en byrålåda på utan åtgärder, vilket är regeringens avsikt med att anse den slutbehandlad. Regeringen uttrycker i sin skrivelse bl.a. att flera åtgärder som relaterar till framförda slutsatser redan ägt rum eller påbörjats. [7] Det behövs inga nya åtgärder, anser regeringen. Den är nöjd. konstaterar att och Kommuner och Landsting, SKL, har olika roller, men att regeringen inte har gjort tydligt vem som gör vad. Roller och arbetsuppgifter har sammanblandats på ett olyckligt sätt. anser att regeringen i första hand bör använda den centrala förvaltningsmyndigheten för att förverkliga och genomföra sin politik. Det finns ingen fastlagd generell ansvarsfördelning mellan och . Det borde däremot, även för denna regering, framgå att det är skillnad på ett övergripande nationellt perspektiv exempelvis rörande likvärdig vård och ett landstingsperspektiv som med lokala förutsättningar och utgångspunkter ser olika ut i olika delar av landet. Bägge perspektiven är viktiga, men regeringen ska i huvudsak genom myndigheterna företräda det övergripande nationella perspektivet. Vi föreslår att besluta att regeringen, i huvudsak, ska följa rekommendationer gällande statens styrning på vårdområdet: att tydliggöra roll i förhållande till Kommuner och Landsting, SKL att utvärdera samarbetet mellan regeringen och SKL för att kunna ta principiell ställning till formerna för fortsatt samverkan att reglera insyn, förvaltning och ägande under och efter satsningar där SKL används att regeringen till ska redovisa omfattning och utveckling av medel som tilldelas SKL. Vi anser att det är centralt att regeringen tar ett nationellt ledarskap om hälso- och sjukvården och därtill finner vägar som tillgodoser såväl patienternas behov och lagstadgade rättigheter som likvärdighet tillsammans med inriktning som ger alla delar av landet förutsättningar att bedriva vård utifrån deras förutsättningar. Växande vårdköer är ett uttryck för att regeringen tappat greppet om vården i . [1] Källa: Regeringens skrivelse 2016/17:102 Utvecklingen inom den kommunala sektorn. [2] Källa: . [3] Källa: om statens styrning genom riktade statsbidrag inom hälso- och sjukvården. [4] Källa: Kommuner och Landstings sammanställning av väntetider inom vårdgarantin. [5] Källa: Regeringens skrivelse 2016/17:194 om statens styrning på vårdområdet. [6] Källa: Myndigheten för vård- och omsorgsanalys, rapporten 2017:2 Lag utan genomslag. [7] Källa: Regeringens skrivelse 2016/17:194 om statens styrning på vårdområdet.