mot · H5023569 · 2017-10-05 00:00:00 — Det gäller även om det tidigare passet har anmälts som borttappat eller stulet. Giltighetstiden på det nya passet bör i stället begränsas till resterande giltighetstid på det passet som har anmälts som borttappat eller stulet. Vi är även öppna för ytterligare begränsningar i passlagstiftningen. Den som saknar möjlighet att skaffa ett giltigt pass kan ansöka om främlingspass eller resedokument hos . Totalt utfärdades 87 000 främlingspass och resedokument åren 2014–2016. Även främlingspass och resedokument kan missbrukas. De begränsningar som infördes 2016 omfattade dock inte dessa resehandlingar. Vi vill att de begränsningar som har införts för pass också ska gälla för främlingspass och resedokument. Detsamma gäller de begränsningar som föreslås här. Ett pass är en handling som bör omgärdas av ett särskilt skydd mot missbruk. För missbruk av urkund utdöms böter eller fängelse . Är brottet grovt utdöms fängelse i högst . Av rättspraxis framgår dock att missbruk av pass vid inresa till landet inte per automatik bedöms som grovt missbruk av urkund. Det krävs försvårande omständigheter. Det vill vi ändra på. Missbruk av pass vid inresa bör alltid bedömas som grovt missbruk av urkund. Detsamma gäller missbruk av främlingspass och av resedokument vid inresa. Genom automatisk gränskontroll kan värdering av passets äkthet ske genom självbetjäning och identiteten kan kontrolleras genom bland annat ansiktsigenkänning. Detta tekniska stöd ger bättre förutsättningar för att kontrollera resenärer vid gränsen och ökar möjligheten att upptäcka missbruk genom så kallad look-alike-användning av pass. Automatisk gränskontroll finns i flera länder i vår närhet, däribland och . Frågan om ett eventuellt införande av automatiska gränskontroller i har diskuterats , men utan att det har lett till konkreta resultat. Ett pilotprojekt skulle ha ägt rum , men sköts i stället . Det bör undersökas om system med automatiska gränskontroller kan införas i och arbetet bör ges hög prioritet. har vi sett ett omfattande och utbrett tiggeri i . Under ungefär lika har diskussioner förts om hur vi ska komma till rätta med problemen. Trots detta har mycket lite hänt. Polisen gör i sin nationella lägesbild bedömningen att det finns flera grupperingar som tigger i och som styrs av kriminella aktörer. Det förekommer också multiexploatering där utsatta EU-medborgare, vid sidan av tiggeri, utnyttjas för bland annat prostitution. Det finns också uppgifter om grupperingar som tar betalt för och styr över användningen av offentliga platser för tiggeri. Flera brutala attacker mot tiggare har ägt rum. Det är uppenbart att det för den som kommer till för att tigga innebär att leva under mycket svåra förhållanden långt utanför samhällets kontrollmekanismer och skyddsnät. är situationen även allvarlig i tiggarnas hemländer. Många av dem som tigger i kommer från och , som är länder där det råder stor fattigdom och social utsatthet. Där förekommer det brist på utbildning, arbete och bostäder. Här har EU en viktig uppgift. Arbetet med att sätta press på de EU-länder vars medborgare tvingas söka sig till andra länder för att tigga måste fortsätta. Lösningen på problemen är dock inte tiggeri på och torg. Att tigga är varken en väg ur fattigdom eller utanförskap. Tiggeri skapar också otrygghet och oordning i och kring kollektivtrafiken och utanför butiker. Boplatser på gator och i parker medför sanitära olägenheter och nedskräpning. Dessutom handlar det om olovliga bosättningar som delvis har permanentats och som närmast kan liknas vid kåkstäder. Bosättningarna är olämpliga för vuxna och oacceptabla för barn. En av viktigaste uppgifter är att se till att ska fungera och säkra att lag och ordning upprätthålls. Vi ska inte tillåta att tiggeri normaliseras i . Vi vill att det införs ett nationellt förbud mot tiggeri. Förbudet ska innebära att aktiv och passiv insamling av pengar kriminaliseras. Ett straffrättsligt förbud blir generellt tillämpligt, vilket innebär att tiggeri även förbjuds på exempelvis tomt- och kvartersmark. Bestämmelsen ska dock inte träffa absoluta nödsituationer eller situationer där någon till exempel glömt plånboken och behöver be någon annan om pengar. Förbudet ska i stället ta sikte på situationer då tiggeri har blivit ett slags försörjning. Ett nationellt förbud omfattar alla som tigger och gäller på alla platser. Det flyttar inte tiggeriet från en kommun till en annan eller från en plats till en annan inom kommunen. Inte heller skulle det vara möjligt att gå från dörr till dörr och tigga. Ett förbud mot tiggeri handlar inte om att förbjuda fattigdom. Förbudet behövs för att stoppa ordningsproblem och utnyttjandet av utsatta människor. Ett förbud mot tiggeri ska utformas utifrån de högt ställda krav på mänskliga rättigheter som gäller i . Det innebär bland annat att lagstiftningen ska gälla lika för alla och inte diskriminera någon grupp. Det ska fortsatt vara möjligt för exempelvis ideella organisationer att ansöka om tillstånd för penninginsamling. Syftet är att skydda organisationer som bedriver insamlingsverksamhet på offentliga platser. Det kan handla om organisationer såsom eller Röda Korset som samlar in pengar till välgörande ändamål. Barn som säljer majblommor och liknande omfattas inte heller av förbudet då det handlar om försäljning. Kopplat till tiggeri har även förekomsten av otillåtna bosättningar ökat. Bosättningarna innebär ofta både ordningsproblem och sanitära problem och leder till nedskräpning och förstörelse på platserna. Möjligheterna för markägare att snabbt få tillbaka rådigheten över sin mark behöver säkerställas och kostnaderna för markägarna bör begränsas ytterligare. I samband med detta behöver även genomförda förändringar på området följas upp. Arbetet måste fortsätta med att sätta press på de EU-länder vars medborgare söker sig till andra länder för att tigga. Länder som och måste vidta de reformer som krävs för att inkludera utsatta grupper som kränks, diskrimineras och lever i varaktigt utanförskap. Det krävs ett samlat agerande från EU:s medlemsländer som ytterst bör knytas till kännbara ekonomiska sanktioner om läget inte förbättras. I ska man göra rätt för sig. Den som utnyttjar våra välfärdssystem för fusk och missbruk tar sig rätten att leva på andras bekostnad. Det kan aldrig accepteras. Vare sig det gäller den som inte betalar skatt som man ska eller den som tar emot bidrag som man inte har rätt till. En regering som tar ansvar för ekonomin måste outtröttligt bekämpa skattefusk och bidragsfusk. Nuvarande system för utbetalningar från välfärdssystemen har mycket begränsade kontrollfunktioner och står inte i förbindelse med varandra. Detta leder till risker för att dubbelutbetalningar från olika system kan förekomma. Statskontoret bör snabbutreda hur införandet av ett myndighetsgemensamt utbetalningssystem eller en myndighetsgemensam utbetalningskontroll kan upprättas. En underrättelseskyldighet, vid misstanke om felaktig utbetalning till enskilda, mellan myndigheter med stora välfärdsutbetalningar infördes . Lagen omfattar dock inte och inkluderar inte utbetalningar till juridiska personer. Lagen bör ändras för att säkerställa att fusk och missbruk som utförs av företag och organisationer fångas upp och att även har möjlighet att underrätta andra myndigheter vid misstanke om felaktigheter eller brott. Utredningen välfärdsbrottslighet (SOU 2017:37) har presenterat ett stort antal förslag för att förebygga, förhindra, upptäcka och bekämpa organiserad och systematisk ekonomisk brottslighet som riktas mot välfärdssystemen. Bland annat föreslås åtgärder för att säkerställa korrekta uppgifter i register och att ge rätt att återkräva felaktigt utbetalat bistånd. Underrättelseskyldigheten vid felaktiga utbetalningar föreslås utvidgas både när det gäller vilken typ av bidrag det är frågan om och avseende aktörer. Dessutom anges att straffskalan för grovt bidragsbrott bör skärpas. Reformförslagen i utredningen bör genomföras skyndsamt. kriminalpolitik räds inte långa och kännbara straff när det är motiverat. Men oavsett vilka principer som styr straffets längd ska målet vara att den som straffats lämnar brottets bana efter avtjänat straff. Det finns därför skäl att utvärdera och utveckla innehållet i utdömda straff. Verkställigheten ska innehålla arbete, studier och behandling för att förbereda den intagne för ett liv i frihet, fritt från kriminalitet och missbruk. förekommer en ny grupp av unga vuxna på fängelserna i . Det rör sig om män från socialt utsatta områden med lågt förtroende för myndigheter. De är ofta tungt kriminellt belastade och har missbruksproblem. Våldet från deras sida är ofta grovt. Intresset för att lämna kriminaliteten är lågt. Här står kriminalvården inför nya utmaningar. Särskilda satsningar bör göras för att utforma lämpliga åtgärder för denna grupp. Kriminalvården ska arbeta för att intagna redan i början av verkställigheten ska få hjälp att etablera kontakt med till exempel för att minska risken för att skulder ackumuleras under fängelsevistelsen. Fokus på arbetsförberedande insatser under fängelsevistelsen bör förstärkas. En intagen är skyldig att delta i de insatser som anvisas honom eller henne. Skyldigheten måste gälla fullt ut i praktiken; det finns behov av en ännu större grad av plikt för den enskilde att delta i arbete, studier och behandlingsprogram som bedöms lämpliga för att bryta ett brottsligt eller på annat sätt destruktivt beteende. Om man vägrar delta i arbete, studier eller behandling ska man få sämre möjligheter till permission. Tidpunkten för villkorlig frigivning ska kunna skjutas upp helt eller delvis. Det ska också kunna påverka på vilken anstalt man är placerad. Kvaliteten i de brottsförebyggande insatser som finns tillgängliga för intagna på fängelser ska vara hög. Behandlingsprogram ska vara noga utvärderade. Yrkesutbildning på anstalter ska i största möjliga utsträckning vara inriktad på yrken där det finns en brist på arbetskraft på svensk arbetsmarknad. Det ska finnas ett tydligt krav på samverkan mellan berörda myndigheter, såsom Kriminalvården, kommunerna och Arbetsförmedlingen, rörande personer som avtjänar och har avtjänat fängelsestraff. Kriminalvården ska präglas av säkerhet och ett aktivt arbete för att minska riskerna för hot och våld. Det kan göras genom ett strukturerat säkerhetsarbete, noggranna riskbedömningar, kontrollåtgärder för narkotikafria fängelser, rutiner för att hantera hot och våld mellan intagna och insatser som förhindrar att brott begås inifrån anstalterna. Det är också viktigt att hot och våld alltid leder till konsekvenser för den intagne. Ett nationellt pilotprojekt med sociala stödgrupper för unga vuxna i åldern 18–som är dömda till fängelsestraff bör inrättas. Vi vill ge en tydlig uppgift att, tillsammans med bland annat polisen och Arbetsförmedlingen, leda och samordna arbetet med att slussa in denna grupp i utbildning, praktik, arbete eller behandling efter det att fängelsestraffet har avtjänats. Arbetet ska ske på individnivå. Vid misstanke om återfall i brott eller drogmissbruk ska personen som huvudregel lämna stödgruppen. Vid behov ska sekretessregler kunna lättas upp så att myndigheterna som ingår i stödgrupperna i större utsträckning ska kunna dela information med varandra. Den som avtjänar ett tidsbestämt fängelsestraff friges som regel villkorligt efter två tredjedelar av strafftiden. Vi vill att villkorlig frigivning i regel i stället ska ske efter tre fjärdedelar av strafftiden. Efter den villkorliga frigivningen gäller en prövotid som motsvarar den strafftid som återstår vid frigivningen, dock . Ett syfte med den villkorliga frigivningen är att kontrollera övergången från vistelse i anstalt till vistelse i frihet. Om det behövs kan Kriminalvården besluta att den som är villkorligt frigiven ska stå under övervakning. Den som friges villkorligt kan även åläggas särskilda föreskrifter gällande sådant som vistelseort, utbildning eller vård och behandling. Om den frigivne missköter sina åligganden kan det medföra att övervakningstiden förlängs eller, vid allvarliga överträdelser som återfall i brott, att den villkorligt medgivna friheten förverkas. Övergången från anstalt till ett liv i frihet är en särskilt kritisk tidpunkt när det gäller risken för återfall i brott. Det behövs en effektivare användning av den prövotid som följer efter villkorlig frigivning. Övervakning med uppföljning ska vara obligatoriskt . är det upp till Kriminalvården att bestämma om övervakning ska bli aktuellt. Särskilda föreskrifter om exempelvis utbildning eller behandling ska också aktualiseras oftare än vad som är fallet . Kriminalvård i frihet, frivård, är kriminalvård som äger rum ute i samhället. En frivårdspåföljd innebär både stöd och kontroll för de dömda. Frivården övervakar merparten av dem som är villkorligt frigivna, har skyddstillsyn, genomgår samhällstjänst eller övervakas med fotboja. Frivården behöver ses över och utvecklas i syfte att förbättra innehållet i brottsförebyggande program inom ramen för frivård samt för att skärpa åtgärderna vid misskötsamhet.