mot · H5023595 · 2017-10-05 00:00:00 — I har antalet avslag ökat markant trots att antalet ansökningar har minskat. 2013 fick av hushållen avslag , vilket är den högsta nivå som uppmätts . fick t.ex. mindre än hälften av hushållen avslag i staden (Årsrapport försörjningsstöd 2014, ). Man kan misstänka att det finns ett samband mellan minskade kostnader för ekonomiskt bistånd och ett ökat antal avslag i . Lagstiftningen har dock inte genomgått några större förändringar som berättigar ett ökat antal avslag. Att det saknas nationell statistik kring antalet ansökningar och antalet avslag gör det svårt att följa utvecklingen. Det enda som framgår av statistik är hur kostnaderna för ekonomiskt bistånd utvecklats, vilket inte säger något om huruvida restriktiviteten ökat eller minskat. Därför bör det utredas hur den nationella statistiken kan förbättras så att det går att följa utvecklingen av antalet ansökningar och avslag avseende försörjningsstöd. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 5.2.2 Bistånd bör bedömas utifrån behov har blivit väldigt belastad när övriga trygghetssystem monterats ned, framför allt de enheter som arbetar med ekonomiskt bistånd. Arbetet med ekonomiskt bistånd har två huvuduppdrag, dels att hjälpa människor med att tillgodose de grundläggande behoven och dels att hjälpa människor att kunna tillgodose sina behov själva genom arbete eller andra stödsystem. Fokus har lagts på det senare, och många kommuner har lagt stora resurser på att starta egna arbetssökande verksamheter. Det är självklart bra att arbeta mot självförsörjning, men när den principen hamnar i fokus riskerar den akuta situationen som handlar om att människor står utan pengar till mat och hyra att hamna i skymundan. Försörjningsstödet riskerar också att inte vara det yttersta skyddsnätet om inte behovet står i centrum enligt lagens intention. arbete med arbetslösa personer riskerar att fokuseras än mer på arbetslöshet som ett individuellt problem snarare än ett strukturellt. Fokus riskerar också att hamna på de krav ska ställa på den enskilde för att kunna bevilja ekonomiskt bistånd, i stället för hur man ska kunna ge stöd för att denne ska kunna hitta en annan försörjning. Att en person inte anses stå till arbetsmarknadens förfogande kan leda till att hela försörjningsstödet dras in. För dem som är arbetslösa har det funnits krav om motprestation , bl.a. genom rättspraxis. En skärpt lagstiftning infördes som innebar ett förtydligande av redan rådande bestämmelser om att den som inte kan försörja sig men som kan arbeta inte har rätt till försörjningsstöd om den inte står till arbetsmarknadens förfogande. Bistånd kan nekas även om en person har sökt jobb och deltagit i arbetssökaraktiviteter. När man studerar avslagsbeslut och rättsfall kan man se att kravnivån om vad som anses vara att ”söka arbete” eller att ”delta i arbetsmarknadsåtgärder” har ökat och framåt. räckte det t.ex. med att delta i en verksamhet. ställs kravet om full närvaro , och avslag kan då ges en hel månad för att man är borta . Att söka jobb innebar bara att lämna in listor på arbeten man sökt. krävs ibland också bevis på att man sökt arbetena i form av inskickade ansökningshandlingar. Och det spelar då in i bedömningen hur ansökningshandlingarna ser ut (se t.ex. Förvaltningsrätten i mål nr 24551-13 och mål nr 16171-13). Då ekonomiskt bistånd villkoras på detta sätt utgår bedömningen inte längre från en persons behov, vilket det stadgas i portalparagrafen att den bör göra. Socialtjänstlagen har också en princip om att har det yttersta ansvaret om ingen annan tar det. Att införa begränsningar i lagen som den om arbetsvillkoret kan krocka med principerna i socialtjänstlagen. Det bör därför utredas huruvida det s.k. arbetsvillkoret överensstämmer med socialtjänstlagens intention samt om principen om kommunens yttersta ansvar kan följas. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 5.2.3 Barn bör garanteras ekonomisk trygghet Barn har i ingen egen rätt till ekonomiskt bistånd. Runt 150 000 barn lever på försörjningsstöd genom att föräldrar har låg eller ingen inkomst, många av dem . I socialtjänstlagens målparagraf finns en princip om barns bästa. Det står att ”barns behov särskilt ska beaktas”, och när det gäller vård- eller behandlingsinsatser ska det som är bäst för barnet ”vara avgörande”. Ett ”barnperspektiv” inom arbete med ekonomiskt bistånd innebär då att olika perspektiv ska vägas mot varandra och att barnets bästa inte behöver väga tyngst. Det kan innebära att försörjningsstöd nekas med hänvisning till att barnets bästa är att föräldrarna får arbete och tjänar egna pengar. Ur barnets perspektiv torde det vara bättre att dess föräldrar får det stöd och den hjälp de behöver så att de kan stötta barnen på bästa sätt. I står det att barnets bästa ska komma i främsta rummet i alla åtgärder som rör barn. Detta är starkare än att barnets bästa ska beaktas. I och med att ska bli svensk lag bör detta ses över. En lagändring bör göras i socialtjänstlagen så att barnets bästa blir avgörande även i arbetet med ekonomiskt bistånd. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. har i samarbete med regeringen höjt riksnormen för barn med mer , vilket är bra. Men ett annat problem med försörjningsstöd är att barn också får avslag på bistånd om föräldrarna får det. Det räcker med att en av föräldrarna inte anses ”stå till arbetsmarknadens förfogande”, så får hela familjen avslag på stöd. Även den del av biståndet som är till för barnen som ska gå till grundläggande behov som boende och mat samt till barnens kläder, fritid etc. dras in. Denna regel handlar om försörjningsplikten och finns inskriven i de flesta kommuners riktlinjer. Den grundar sig på en dom som kom från Regeringsrätten . Försörjningsplikten är förenlig med principen om att biståndet ska vara det yttersta skyddsnätet. Om en person är gift eller sambo med någon som har inkomst ses det som att personen kan få sina behov tillgodosedda genom denne. Problemet uppstår när denna regel används till att avslå ansökningar om bistånd för familjen. Att barn drabbas av vad föräldrarna gör kan inte anses stämma överens med socialtjänstlagens intention om alla människors rätt till ekonomisk och social trygghet, eller med principen om barnets bästa. Därför bör det utredas om lagstiftning behövs för att principen om försörjningsplikt inte ska ta ifrån barn deras grundläggande försörjning. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 5.2.4 En skälig levnadsnivå bör följa levnadsstandarden i samhället I förarbetena till lagen klargörs att det är de politiska beslutsfattarnas ansvar att säkra följsamheten mellan den skäliga levnadsnivån och den allmänna standardutvecklingen. Eftersom biståndet är utformat för att vara kortvarigt lever många under en skälig levnadsnivå . I relation till vanliga inkomstnivåer har ersättningsnivåerna också successivt fått ett lägre värde . Detta är ett resultat av såväl faktiska policybeslut som praxis i tillämpningen av regelverket. Begreppet skälig levnadsnivå infördes i syfte att säkerställa möjligheter för biståndssökande att kunna leva ett drägligt liv, vilket innebar att inte bara livets nödtorft skulle tillgodoses utan också möjligheter att leva ett liv som liknade det stora flertalets. Av lagens förarbeten framgår att vad som är att betrakta som skälig levnadsnivå ska avgöras med hänsyn tagen till den standard och de förhållanden som präglar samtiden (prop. 1979/80:1). När socialtjänstlagen utformades var ett syfte att den enskildes behov på ett tydligare sätt än tidigare skulle utgöra utgångspunkt för rätten till bistånd. Det var inte längre upp till myndigheterna att pröva rätten till ekonomiskt stöd utifrån bedömningar av den sökandes skötsamhet eller tidigare uppträdande. Tillsammans med ökade möjligheter för den sökande att överklaga beslut bidrog detta perspektivskifte till att stärka socialbidragets status som rättighet. De problem som föranledde behovet av hjälp skulle betraktas som sammansatta och att man skulle undvika att ensidigt anlägga individperspektiv i arbetet. Det fokus på den enskildes behov som förordades i lagen innebar inte att dennes ekonomi skulle underkastas en detaljerad granskning. I stället förväntades bedömningarna bygga på en generellt fastställd beräkning av vad biståndet ska räcka till och utbetalas upp till en nivå som den enskildes egna inkomster inte täcker. Utvecklingen har dock tagit en annan riktning. Framför allt gäller detta hur prövningen av rätten till bistånd har utvecklats i praxis och i vilken utsträckning tankarna om en koppling till den allmänna standardnivån har kunnat upprätthållas. Att leva på den låga nivå som försörjningsstöd utgör kan vara krävande. Men att leva på stödet kan vara hälsofarligt. Därför anser att det behövs specifika insatser för dem som fått försörjningsstöd över . Det bör utredas hur biståndet kan förändras så att det motsvarar en skälig levnadsnivå även vid långvarigt bistånd. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 5.2.5 bör ses över En avgörande omständighet i denna utveckling har handlat om fastställandet av socialbidragsnormen, det tänkta riktmärket för biståndets nivå. infördes en riksnorm som var tänkt att vara en lägstanivå för hela landet. Den har dock kommit att bli en högstanivå i stället för en lägstanivå. Riksnormen omfattar endast vissa kostnader av det som kom att benämnas försörjningsstöd. Vid sidan om riksnormen lades en andra del av försörjningsstödet avseende poster där det skulle göras en individuell skälighetsbedömning av kostnaderna, t.ex. hyra och elkostnader. Även dessa har kommit att schabloniseras av kommunerna i allt högre grad, vilket har kommit att fastställas vara korrekt genom rättspraxis. Riksnormen räknas upp , men klyftan mellan låginkomsttagare och mottagare av ekonomiskt bistånd har ökat kraftigt. (Ekonomiskt bistånd: försörjningsvillkor och marginalisering – ett hinder för jämlik hälsa? , 2016). Sådant som kan tyckas vara självklart att ha tillgång till , t.ex. dator och bredband, ingår inte i , även om numera i sina allmänna råd (2013:1) om ekonomiskt bistånd rekommenderar att dator med internetuppkoppling bör ingå i ett hems utrustning. menar i en dom (HFD ) att man med nuvarande lagstiftning inte kan ersätta kostnader för internet med någon av posterna i riksnormen utan att det är att anse som livsföring i övrigt. Det innebär att sökande själva måste ansöka om bistånd till det, men många vet inte att det går att få och söker därför inte. Det bör utredas hur en lagförändring kan inkludera dator och bredbandskostnader i riksnormen för försörjningsstöd. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 5.2.6 Beräkning av inkomster bör ses över Vad som ska räknas som inkomster påverkar också nivån på försörjningsstödet. Det är reella inkomster som ska räknas enligt allmänna råd, men allt oftare räknas även fiktiva inkomster. Den biståndssökande har exempelvis en skyldighet att söka andra förmåner i första hand. Om någon t.ex. inte söker bostadsbidrag kan motsvarande summa dras bort från försörjningsstödet. Detta förfarande har godkänts genom rättspraxis. Även ideellt skadestånd räknas som inkomst vid beräkning av försörjningsstöd. Det innebär att om ett brottsoffer får skadestånd dras motsvarande summa bort från försörjningsstödet. Det innebär att den kompensation som är tänkt att ett brottsoffer ska få uteblir för dem med ekonomiskt bistånd. Därför bör det utredas hur ett utdömt skadestånd ska kunna kompensera även dem med försörjningsstöd. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 5.2.7 En rättssäker och individuell bedömning är viktig måste handlägga alla ansökningar på ett rättssäkert sätt. Vissa menar att det ökade trycket lett till att hanteringen har gått från att vara rättighetsbaserad till att anpassas efter budgeten. SSR:s ordförande i , , säger i en intervju att hon hört många vittnesmål från socialsekreterare som säger att fokus läggs på att budgeten ska gå ihop i stället för på de sökandes behov av hjälp. Detta gör att många socialsekreterare som arbetar med ekonomiskt bistånd har slutat. På socialtjänstkontoren mäts hur många som beviljas ekonomiskt bistånd och det ses som en positiv utveckling när siffrorna pekar nedåt. Detta behöver dock inte betyda att behoven minskat utan snarare om att hindren för att få hjälp har blivit allt fler. Ju svårare det är att söka bistånd, desto färre söker (2002). I har t.ex. vissa stadsdelar begränsat mottagandet av nya ansökningar till speciella telefontider. I receptionerna tar de inte emot ansökningar eller hjälper till att boka tid hos handläggare om man inte redan är inne i systemet. Genom att bara ta emot per telefon blir det svårt för icke svensktalande, som måste ordna hjälp för att ta kontakt. För vissa med psykisk ohälsa kan det också vara svårt att prata i telefon. I telefon får man svara på en mängd frågor för ett första avgörande av huruvida man har rätt till bistånd. Detta besked ges muntligt. Trots att människor muntligt ansöker om bistånd behandlas inte samtalet som en ansökan och inget skriftligt beslut lämnas. (Se socialtjänstinspektörernas granskningar av ekonomiskt bistånd i vissa stadsdelar i och 2011). Det gör att besluten inte går att överklaga, vilket minskar rättssäkerheten. Om personen blir godkänd på telefonmottagningen får denne komma på ett personligt möte. Där ges information om vad man kan söka bistånd till och inte. Om socialsekreteraren säger att det inte går att få bistånd till vissa saker finns det en risk att människor inte söker om det de behöver eftersom de litar på en myndighetsperson. Detta trots att det enligt socialtjänstlagen går att ansöka om allt; det finns inga begränsningar. Det är alltid en individuell bedömning som ska göras. krockar det med en manualstyrd första bedömning. Ett exempel på detta är att en av de första frågorna är om en person är gift. En del som är nyanlända kanske är gifta, men har sin make/maka kvar i hemlandet där de väntar på uppehållstillstånd p.g.a. anknytning. Om de svarar att de är gifta vid första samtalet finns det risk för att de inte ens får göra en ansökan utan hänvisas till makens/makans försörjningsansvar. Om de får ansöka kan de få avslag om de inte kan bevisa att maken/makan inte har möjlighet att försörja dem. Det finns rättspraxis som stadgar att en person kan få bistånd även om makens/makans inkomster inte kan redovisas, om det inte går att få fram tillförlitliga handlingar från det landet, vilket ofta är fallet med t.ex. . Ett annat problem rör bostadsrättsinnehavare och villaägare som därmed innehar stora tillgångar. Det kan vara rimligt att en person som äger en bostad inte får försörjningsstöd utan anmodas sälja den och därmed själv kunna försörja sig. Men problemet är att personer kan hamna i akut bostadslöshet och tvingas till dyra och kortsiktiga boendealternativ som snabbt gör att ett eventuellt överskott från en försäljning tar slut. Därför finns det möjligheter för att ge ekonomiskt bistånd trots att någon har en bostadsrätt. skriver i sina allmänna råd: ”En villa eller en bostadsrätt bör endast betraktas som realiserbar tillgång, om en försäljning bedöms kunna ge ett intäktsöverskott som motiverar åtgärden och det finns möjlighet att ordna annat boende. Även om ett överskott talar för en försäljning kan en sådan vara olämplig av andra skäl.” Då råd inte är bindande behöver dock inte följa dem. De flesta kommuner har som rutin att ge avslag om någon äger sin bostad, vilket också brukar godkännas av domstolarna eftersom det inte finns tydlig rättspraxis om detta. anser att större hänsyn ska tas till konsekvenserna av att tvingas sälja sitt boende och bli bostadslös, speciellt när barn finns i hushållet. Det samma bör gälla för personer som äger och är beroende av en bil för att t.ex. vara aktivt arbetssökande. Med anledning av ovanstående ska individuella bedömningar göras utifrån den situation den sökande befinner sig i. Det bör utredas hur en ökad individuell bedömning kan göras inom arbete med ekonomiskt bistånd. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6 Stöd till barn och unga Alla barn har speciella rättigheter enligt . är mycket positivt inställt till det pågående arbetet med att inkorporera i svensk lagstiftning. har på olika punkter fått återkommande kritik av för hur vi följer, eller snarare inte följer, . Även om lagstiftningen inte är på plats än så torde vårt undertecknande av konventionen samt regeringens avsikt att göra till lag innebära att regeringen även för en politik som genomsyras av ett starkt barnperspektiv och hänsyn till barnets bästa. har regeringen i stället fört en politik som på ett antal områden tvärtom kränker eller inskränker barns rättigheter, t.ex. genom den nya restriktiva asyllagstiftningen och att barn fortfarande, trots stark kritik från FN-organ, placeras i häkten och åläggs restriktioner som i princip innebär isolering och avsaknad av mellanmänsklig kontakt. För är rättighetsperspektivet centralt. Barns rättigheter, och alla barns lika rättigheter, måste värnas mycket tydligare. Barnrättsorganisationer som , och Barnrättsbyrån larmar om att arbetet med barn inom inte alltid följer bestämmelser. anser att det är viktigt att resurser tillförs för att stärka barns rättigheter. Vi har därför tillsammans med regeringen fått igenom en satsning på som ska stärka insatser till barn och unga som far eller riskerar att fara illa. Arbetet med barn inom bör anpassas till . Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Ett av viktigaste arbetsområden är att se till att barn och ungdomar som bor i kommunen växer upp under trygga och goda förhållanden. Om någon misstänker att ett barn far illa kan detta anmälas till . De som arbetar med barn i t.ex. förskola och skola har anmälningsplikt. Föräldrar kan också ansöka om stöd från . Det finns ingen nationell statistik över anmälningar av barn som riskerar att fara illa. Om fallen läggs ned, utreds eller vilka insatser som görs för barnen, registreras inte heller. fick 2012 i uppdrag att undersöka antalet anmälningar och inledda utredningar. De konstaterade att statistiksystemen i kommunerna var så olika att det inte gick att få fram säker statistik. Antal anmälningar, antal barn/unga och antal utredningar det undersökta uppskattades till ca 140 000 anmälningar, 60 000 barn och 30 000 inledda utredningar i riket. De gav förslag på en förordningsförändring så att kommunerna skulle bli skyldiga att kunna lämna statistik kring detta. Tyvärr har inget hänt. 2015 konstaterade dock att antalet anmälningar ökat genom regional och lokal statistik. Hälso- och sjukvårdens personal anmäler fortfarande i mindre omfattning än vad som kan vara motiverat. Utifrån detta väcks frågan om det finns tillräckliga kunskaper bland yrkesverksamma som möter barn i sin verksamhet om vad anmälningsskyldigheten innebär. Eftersom nationell statistik saknas är det också svårt att undersöka vilka riskfaktorer som finns gällande barn som riskerar att fara illa eller vad som ökar anmälningsbenägenheten. Av utredning framgår dock att personer med ekonomiskt bistånd samvarierar med anmälningarna. Analysen visade ett relativt starkt positivt samband på kommun- och stadsdelsnivå mellan ekonomiskt bistånd å ena sidan och anmälningar å den andra. Det innebär att barn till ekonomiskt utsatta har en större risk att bli utredda av . Detta skulle behöva undersökas närmare. 6.2.2 Vad det innebär att utredas När en anmälan gjorts kan först göra en förhandsbedömning där de undersöker om den information de fått in vid en anmälan är allvarlig och om barnets behov behöver utredas. Sedan beslutas om en utredning ska inledas och då påbörjar en utredning direkt. Den ska gå fort och den ska vara avslutad senast . De som utredningen handlar om ska få reda på det samt få information om hur utredningen går till. räcker det med ett par samtal med barnet och föräldrarna/vårdnadshavarna för att göra en utredning, ibland krävs det att tar kontakt med personal på t.ex. skola, förskola, eller andra viktiga personer i barnets liv. får ta kontakt med personer de tycker är nödvändiga för att utreda den unges situation och behov av insatser även om barnet eller vårdnadshavaren inte vill att de personerna ska kontaktas. Dock ska utredningen så långt det bara går genomföras i samarbete med familjen. infördes vissa nya bestämmelser i socialtjänstlagen och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) som var ämnade att stärka stödet och skyddet för barn och unga som far illa eller riskerar att fara illa. har utrett hur de nya bestämmelserna påverkat arbete (Nya bestämmelser för den sociala barn- och ungdomsvården – Uppföljning av ändringar av SoL och LVU, 2015). Resultaten pekar på att de nya bestämmelserna har medfört ett utökat fokus på barnets bästa generellt inom den sociala barn- och ungdomsvården, och det verkar finnas en stor medvetenhet om att ett barns bästa ska vara avgörande vid beslut som rör barn. verkar den nya bestämmelsen om att ett barns bästa ska vara avgörande inte ha lett till några större förändringar i arbetssätt. I förarbetena uttalas att bedömningen av barnets bästa ska vara en process i flera steg samt att det är viktigt att dokumenterar de analyser som ligger till grund för bedömningen. Sådana barnkonsekvensanalyser var frånvarande i de akter som har tagit del av under uppföljningen. Även vad gäller barns delaktighet och den ändrade lydelsen att så långt det är möjligt klarlägga barns inställning, har uppföljningen visat att är väl medveten om detta men att den nya bestämmelsen inte har lett till förändrade arbetssätt. 6.2.3 Stöd till barn i utredningsprocessen ska ha ett tydligt barnperspektiv i sina utredningar. De ska t.ex. ha ett enskilt samtal med alla barn där barnet ges möjlighet att berätta om sin situation utan påverkan från föräldrarna. Det enskilda mötet är även ett måste för att säkerställa att barnets röst blir hörd. I samtalen måste trygghet skapas så att barnen känner sig fria att berätta hur de har det. I uppföljning av de nya bestämmelserna för den sociala barn- och ungdomsvården (2015) har det framkommit att socialsekreteraren under en utredning har möjlighet att träffa ett barn endast en eller kanske två gånger, vilket inte kan vara tillräckligt för att barnet ska känna sig tryggt och vilja berätta om sin situation. kan inte neka barn och ungdomar att ha någon med sig i kontakten med och ska vara lyhörd för att barn och ungdomar som besöker dem vill ha med sig någon som de har förtroende för. ska även informera barnen och ungdomarna om denna möjlighet. Trots ett förtydligande i lagen framgår av en utredning av att endast hälften av socialsekreterarna hade som rutin att informera om detta. Alla barn har inte heller någon annan vuxen som de kan ta med sig på sådana möten. Det finns kommunala initiativ runt om i landet med lokala barnombudsmän, men de flesta har en mer strategisk, övergripande roll. Vissa tar emot samtal från barn och för klagomål vidare inom kommunen. Det behövs dock någon som kan hjälpa och företräda barn med alla frågor som rör deras rättigheter. bör erbjuda barn ett fristående ombud som ser till att barnet får sina rättigheter tillgodosedda och att de blir lyssnade på. Det bör undersökas om fristående barnombud går att införa för att tillvarata barns röster när de utreds eller får insatser av . Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. är minst ett barn i varje skolklass under sin uppväxt placerat på familjehem eller institution. handlade det om ca 30 000 barn som var placerade av . Ensamkommande flyktingbarn är inte med i den siffran då endast barn med personnummer finns med i statistiken. Antalet barn som omhändertas och vårdas utanför hemmet i ökade kraftigt , som den slutna institutionsvården delvis ersattes av familjehemsvård och HVB-hem. har placeringarna ökat.