mot · H5023735 · 2017-10-05 00:00:00 — Problemen när det gäller användningen av offentliga medel handlar om vilka legala förutsättningar som finns att återkräva medel när den som har utbetalat medlen har gjort fel. I det avseendet krävs förvaltningsrättsliga regler och inte straffrättsliga regler. Samma fråga – avseende legala förutsättningar – aktualiseras om det i efterhand visar sig att förutsättningarna att betala ut offentliga medel inte har förelegat. Regeringen borde ta denna fråga ett steg vidare genom att skapa förutsättningar som innebär att den restriktivitet med offentliga medel som eftersträvas också fungerar i praktiken. Detta innebär mer konkret att regeringen bör se till att det i praktiken blir möjligt att korrigera felaktiga utbetalningar i efterhand. Det är troligt att ny lagstiftning erfordras eftersom grundprincipen är att positiva förvaltningsbeslut inte kan ändras om det är den som har fattat beslutet som har gjort fel. Den typiska felaktigheten i en nu tänkt situation skulle vara att någon beslutsfattare inte har gjort tillräckliga bakgrundskontroller innan ett beslut har fattats. Vi anser att regeringen ska ta initiativ till den lagstiftning som krävs för att kunna säkerställa att inga offentliga medel utbetalas som riskerar att komma till användning för verksamhet eller åtgärder som riskerar att direkt eller indirekt främja eller stödja radikalisering, våldsbejakande extremism eller terrorism. Vi anser på motsvarande sätt att regeringen ska ta initiativ till den lagstiftning som krävs för att kunna säkerställa att felaktigt utbetalda eller felaktigt använda offentliga medel ska kunna återkrävas om medlen kommit till användning för verksamhet eller åtgärder som främjat eller riskerar att direkt eller indirekt stödja radikalisering, våldsbejakande extremism eller terrorism. Åtgärder för att hantera återvändare samt avhopparverksamheter Både i och i de allra flesta andra länder krävs en förbättrad och utökad analytisk förståelse för att kunna urskilja riskindivider. En förmåga att urskilja riskindivider innebär också att insatser kan sättas in i ett tidigt skede för att förhindra fortsatt radikalisering eller för att återanpassa personer som redan har radikaliserats eller som har deltagit i terroristaktiviteter. Ett problem när det gäller tidigare stridande som har återvänt är att många av dem själva har begått mycket allvarliga brott som gärningsmän eller medverkat i andras mycket allvarliga brottslighet i konfliktområdena. Det finns mycket begränsade möjligheter till lagföring av sådana individer på grund av svårigheterna att säkra bevisning. Detta är ett principiellt problem i ett rättssamhälle. Härutöver är det mycket möjligt att vissa av de tidigare stridande kan vara djupt traumatiserade av vad de har varit med om. Sådana personer kan vara mycket svåra eller omöjliga att återanpassa till ett normalt liv i samhället. De kan därför uppvisa och generera andra mycket allvarliga sociala problem som inte är knutna till terrorism. En utgångspunkt måste vara att lagföring för eventuell förövad brottslighet ska ske i samtliga fall där det är möjligt. Det bör göras omfattande ansträngningar beträffande alla återvändare i syfte att utreda förövad brottslighet. Regeringen måste ta ansvar för att olika myndigheter arbetar med återvändande och att deras arbete samordnas. Det är viktigt att säkerställa att återvändare kontrolleras. Mycket kan göras för att utöka och förbättra samverkan och informationsutbyte mellan olika myndigheter i syfte att bättre kunna identifiera riskfaktorer för radikalisering. En bred genomgång bör göras för att hitta bättre modeller för riskanalys i syfte att kunna urskilja riskindivider. Vi anser – vilket har nämnts tidigare – att möjligheterna att utbyta information bör ses över. Detta bör ske genom en översyn av offentlighets- och sekretesslagen med ambitionen att kunna underlätta överföringen av uppgifter mellan olika aktörer, för att bättre kunna förebygga och bekämpa terrorism. I detta sammanhang är det dock angeläget och viktigt att påpeka att hänsyn alltid ska tas till hur den personliga integriteten ska värnas i ett fritt och öppet samhälle. En del i en strategi att hantera återvändare bör vara att se till att det finns förutsättningar att etablera fungerande avhopparverksamheter. Sådana avhopparverksamheter kan tillgodose olika behov på individnivå. Det kan vara så att även personer som inte har deltagit i strider för någon terroristorganisation behöver hjälp med att lämna sina kopplingar till någon organisation som har terrorism eller någon annan form av våldsbejakande ideologi på agendan. Vi anser att det är angeläget att underlätta etableringen av avhopparverksamheter för individer som vill lämna sina kopplingar till terroristorganisationer och våldsbejakande extremistgrupper. Vi noterar även att regeringen är positiv till detta, och att frågan omfattas av den senaste överenskommelsen om åtgärder kring terrorism. Vår förhoppning är att regeringen nu kommer att ta initiativ till att olika avhopparverksamheter faktiskt etableras. Om så inte sker avser vi att återkomma i frågan. Ökade resurser till Säkerhetspolisen och samt förstärkning av utredningsresurser De ökade krav som ställs i arbetet för att motverka och bekämpa radikalisering, terrorism och olika former av våldsbejakande extremism innebär att Säkerhetspolisen kommer att belastas ytterligare, utöver vad dagens situation redan medför. De senaste årens händelser i och kännedomen om att individer som har haft olika kopplingar till har varit inblandade i terroristdåd i andra länder är exempel på sådant som av naturliga skäl har ökat belastningen på Säkerhetspolisen. Detta kräver i sin tur ett resurstillskott för Säkerhetspolisens verksamhet. Säkerhetspolisens budget bör därför utökas. I regeringens strategi mot terrorism pekas på resurser från polisregionerna som en förlängning av det arbete gör. Därutöver framhåller regeringen att vid behov ska kunna inhämta stöd från motsvarande styrkor från andra EU-länder. Vidare betonas vikten av samverkan mellan polisen, Säkerhetspolisen och Försvarsmakten för att möta en eventuell terrorattack i . Alliansregeringen tog initiativet till att ett sådant samarbete kunde implementeras redan i den förra terrorismstrategin och det är viktigt att arbetet fortsätter både när det gäller övning och kapacitetsuppbyggnad. Den första överenskommelsen kring åtgärder mot terrorism innefattar att polisens insatskapacitet ska säkerställas. I den delen anförs följande i överenskommelsen: ”Det är prioriterat att säkerställa att insatsstyrka kan agera på flera platser och . Ett uppdrag ges till att utreda hur denna förmåga kan säkerställas.” Även den senaste terrorismöverenskommelsen omfattar skrivningar om polisens insatskapacitet. Det finns däremot inte någonting konkret om . Utredningen avseende insatskapaciteten får antas gälla den egna nationella insatsförmågan i första hand. Detta är i sig bra, men med hänvisning till bland annat den så kallade kan man redan nu fastslå att egna operativa förmåga inte är tillräcklig. Vi moderater vill öka operativa förmåga och kapacitet att möta terroristangrepp på flera geografiska platser alldeles oavsett vad den överenskomna utredningen i övrigt kan komma fram till. Detta innebär att personalstyrka måste öka. Mot bakgrund av dagens numerär i förhållande till den önskade insatsförmågan är en fördubbling av personalstyrkan en rimlig utgångspunkt. I den första överenskommelsen kring åtgärder mot terrorism nämns att insatskapaciteten stärks genom internationell samverkan inom ramen för Atlasrådsbeslutet och möjligheten att inhämta stöd från Försvarsmakten. Det finns i och för sig inte några invändningar mot detta, men den nationella förmågan måste kunna stå på egna ben. Terroristattacker som exempelvis i och på Utøya 2011 samt Parisattackerna visar att det inte finns någon tid över för att invänta stöd från andra länder. Sådana internationella lösningar avseende operativa insatser kan endast ha betydelse i tidsmässigt längre och mer omfattande scenarier. Därför krävs en egen nationell insatskapacitet som klarar svenska behov. Det är vidare viktigt att säkerställa att den internationella åklagarkammaren i har rätt resurser, exempelvis tillräckligt med specialutbildade poliser som kan bistå i utredningarna. Åklagare har varnat för att krigsförbrytare kan gå fria i eftersom det finns för få poliser som utreder de misstänkta brotten. Detta är inte acceptabelt. Beträffande förmåga sägs följande i den första överenskommelsen kring åtgärder mot terrorism: ”För att arbetet mot terrorism ska vara effektivt krävs att det också finns nödvändig förmåga att hantera dessa utredningar inom . Ett uppdrag ges därför i regleringsbrev att redovisa vilka åtgärder som har vidtagits för att säkerställa att myndigheten har beredskap att hantera den aktuella brottsligheten i enlighet med regeringens inriktningar i strategin samt följa upp effekterna av en eventuell ny lagstiftning.” Att detta sker är bra men det går inte att påbörja en utbildning av utredare när behovet väl har uppstått. I enlighet med den i denna motion behandlade strategin för att möta återvändare betonas att lagföring ska komma i främsta rummet. Detta fordrar de facto utökad utredningskapacitet och att den finns på plats om och när behov uppstår. Nyckelfrågan för lagföring är att bevisning kan säkras. Att säkra bevisning är ett stort problem beträffande brott som har begåtts i andra länder, exempelvis i eller i . Redan innan denna fråga har lösts har det vid olika tillfällen framkommit att det saknas personer med rätt kompetens för att kunna utreda terroristbrott och krigsbrott i tillräcklig omfattning. Om våra förslag vinner bifall om hur bevisning ska kunna säkras kommer behovet av utredningskapacitet att öka ytterligare. Vi anser att utredningskapaciteten måste vara tillräcklig för att vi ska ha förmågan att i utreda alla terroristbrott och krigsbrott kan leda till att någon förövare lagförs. Arbetet med att upptäcka och motverka radikalisering inom bör utvecklas och även utökas till frivården. Vi anser att det måste ske ett ytterligare utvecklat och fortsatt arbete för att bland Kriminalvårdens klienter kunna upptäcka och motverka radikalisering på kriminalvårdsanstalterna samt inom frivården. Det finns ett antal internationella exempel på att personer som har begått islamistiskt motiverade terrordåd med stor sannolikhet har radikaliserats i fängelsemiljö, i samband med att de avtjänat fängelsestraff. Detta påvisar betydelsen av att Kriminalvården bedriver ett aktivt arbete för att motverka radikalisering av personer som är intagna på anstalt eller som är klienter inom frivården. Kriminalvården presenterade rapporten ”Våldsbejakande extremism i Kriminalvården – Redovisning av regeringens uppdrag att kartlägga metoder och arbetssätt för att stärka arbetet mot våldsbejakande extremism i Kriminalvården”. Där redovisas bland annat nuvarande arbetssätt och metoder för att motverka radikalisering, deltagande i internationell samverkan och förslag till fortsatt arbete. Rapporten visar att det pågår ett arbete men också att mycket återstår att göra. Det föreligger lika stora utmaningar när det gäller arbetet som bör riktas mot individer som driver på radikaliseringsprocesser och rekrytering av stridande, som att motverka radikalisering i sig. Även i ett kriminalvårdsperspektiv är det angeläget att det finns ett system för urskiljning och identifiering av individer som kan riskera att radikaliseras, individer som redan är inne i en radikaliseringsprocess samt individer som redan tillägnat sig en våldsbejakande uppfattning och som riskerar att påverka och rekrytera andra. När individer som kan riskera att radikaliseras, individer som redan är inne i en radikaliseringsprocess samt individer som redan tillägnat sig en våldsbejakande uppfattning har identifierats måste verksamma åtgärder sättas in för att hantera dessa individer. Utökad och ännu bredare samverkan mellan myndigheter samt bank- och finanssektorn Alliansregeringen beslutade (dnr Fi2012/4457) att ge ett antal myndigheter, varav var en, uppgiften att i samverkan ta fram en nationell riskbedömning avseende penningtvätt och finansiering av terrorism i . I den rapporten identifierades självfinansiering med legala intäkter, insamlingsverksamhet för vidarebefordran till utlandet, penningöverföringar med begränsad spårbarhet, kontantsmuggling och annan utförsel samt remitteringar och bistånd till områden som kontrolleras av terroristgrupper som fem högriskområden. Mer behöver göras för att komma åt finansieringen av terrorism från . Vi anser att ett viktigt steg i att förstärka arbetet mot terrorism och radikalisering är att ta krafttag mot finansieringen av terrorism. I den första överenskommelsen kring åtgärder om terrorism finns en särskild punkt som avser ”Åtgärder mot finansiering av terrorism”. Där skrivs följande: Regeringen ska föreslå ett gemensamt uppdrag till (Finanspolisen), Säkerhetspolisen, , och att utveckla, strukturera och stärka samverkan på terrorismfinansieringsområdet. Ett sådant uppdrag innebär att och kunskap och förmåga används bättre i arbetet mot finansiering av terrorism. Myndigheternas förmåga ska också stärkas genom bättre samarbete med Säkerhetspolisen och . Detta initiativ är bra men det behöver utökas till fler myndigheter och även andra aktörer. , , och är fyra nya myndigheter som bör involveras i detta arbete liksom bank- och finanssektorn och dess företrädare i vidare mening. Vi anser att regeringen ska ta initiativ till en strukturerad och bred samverkan mellan myndigheter – som Säkerhetspolisen, , , , , , , och andra – och bank- och finanssektorn samt andra branscher och branschföreträdare i syfte att kunna upptäcka och ta initiativ mot finansiering av terrorism. En annan mer konkret verksamhet som kan leda till att även finansiering av terrorism upptäcks är operativ samverkan mellan polisen, tullen och . Sådan samverkan har redan förekommit och har varit till nytta för samtliga medverkande. Regeringen bör därför ge polisen, och ett tydligt uppdrag att löpande samverka och genomföra gemensamma kontroller för att komma åt finansiering av terrorism. Ett problem som internationellt samarbete mot penningtvätt och finansiering av terrorism har svårt att komma åt är sådant som sker genom användning av bitcoins och andra virtuella valutor. Detta problem är känt hos svenska myndigheter men ståndpunkten inför detta problem har sagts vara att problemet behöver hanteras i särskild ordning. Om det är lätt att använda bitcoins och andra virtuella valutor för finansiering av terrorism och i andra brottsliga syften som det blir allt svårare att finansiera terrorism via de reguljära finansiella systemen kommer denna typ av verksamhet med stor säkerhet att styras över mot virtuella valutor. Regeringen bör därför ta initiativ till särskilda åtgärder som ska motverka och med straffrättsliga medel kunna bekämpa finansiering av terrorism som sker vid sidan av de reguljära finansiella systemen. I debatten kring åtgärder mot terrorism föreslås ofta olika nya straffbestämmelser. När det gäller regelverket som sådant och vad som är straffbart är lagstiftningen i allt väsentligt bra. Det främsta problemet ur ett övergripande perspektiv, både internationellt och nationellt, är att det föreligger uppenbara svårigheter att säkra bevis avseende terroristbrott och krigsförbrytelser i andra länder. Möjligheterna att erhålla underrättelseinformation och att säkra bevisning måste därför bli bättre för att terrorismen ska kunna bekämpas effektivt. Personer som har rest för att strida med terroristorganisationer utgör ett allvarligt hot också mot . Det finns goda skäl att anta att åtskilliga av dem som har återvänt har gjort sig skyldiga till terroristbrott eller krigsförbrytelser. De har säkerligen även förmåga att utföra terrorhandlingar här i landet. Rättsvårdande myndigheter behöver en stark och adekvat förmåga att möta det hot som dessa individer utgör. När resandet för att strida med terroristorganisationer kriminaliserades inskränktes Säkerhetspolisens möjligheter att genom signalspaning få tillgång till underrättelseinformation. Reglerna avseende signalspaning innebär att det är tillåtet att erhålla underrättelseinformation avseende exempelvis en viss individ när förundersökning har inletts. förhåller det sig så att förundersökning ska inledas när förutsättningar för detta föreligger. Det är därför inte lagligen möjligt att underlåta att inleda förundersökning av det skälet att man då kanske går miste om mycket värdefull information. Vi anser att det bör göras möjligt att erhålla underrättelseinformation från signalspaning även när förundersökning har inletts. Säkerhetspolisen har huvudansvaret för att bekämpa terrorism. Det ligger i sakens natur att personer som ägnar sig åt terroristrelaterad verksamhet inte gör det öppet. Säkerhetspolisen måste därför ges nödvändiga verktyg för att motverka terrorismrelaterad brottslighet och för att lagföring av sådan brottslighet ska kunna ske. Säkerhetspolisen och polisen måste därför kunna använda exempelvis hemliga tvångsmedel för att utreda sådan brottslighet. Den tekniska utvecklingen går snabbt framåt vilket utnyttjas av terrorister och terroristorganisationer. Detta medför nya utmaningar för Säkerhetspolisen. Förutsättningarna att säkra bevisning i länder där de flesta terroristattackerna äger rum är närmast obefintliga av ett antal olika skäl. Genom att åtminstone i gränsöverskridande fall kunna inhämta bevisning avseende terrorismrelaterad allvarligare brottslighet skulle möjligheterna att åtala personer och härefter kunna fälla dem i domstol öka betydligt. En stor del av åtgärderna inom detta område behöver ske genom internationellt rättsligt samarbete som innefattar åtgärder för att, bland annat med tekniska hjälpmedel, säkra bevisning som håller sådan kvalitet att den kan läggas till grund för en fällande dom i en modern rättsstat. Den senaste terrorismöverenskommelsen tar endast sikte på problem ”om det kriminaliserade området utökas” och tar således inte sin utgångspunkt i de problem som i allra högsta grad finns , efter det att resandet för att strida med terroristorganisationer kriminaliserades. Formuleringen i den senaste terrorismöverenskommelsen är ett sätt från regeringens sida att skriva bort dagens problem. Av detta skäl kvarstår kravet att även dagens problem ska åtgärdas. Regeringen bör ta initiativ till de lagändringar som krävs för att göra det möjligt att erhålla underrättelseinformation från signalspaning parallellt med en pågående förundersökning avseende en viss person. Bevisning och tvångsmedel i övrigt När det gäller den tekniska utvecklingen medför den nya möjligheter som är positiva i många avseenden, men den kan också användas för onda syften. I det sistnämnda fallet kan det innebära nya begränsningar för Säkerhetspolisen och polisen när de ska fullgöra sina uppgifter och mer specifikt när det gäller användningen av framförallt hemliga tvångsmedel. Det bör därför tillsättas en utredning med uppdrag att inventera alla föreliggande problem för de rättsvårdande myndigheterna och om nuvarande lagstiftning på tvångsmedelsområdet står i överensstämmelse med dagens tekniska utveckling. Uppdraget för utredningen bör också vara att blicka framåt i syfte att – om möjligt – skapa framförhållning. Vi anser således att regeringen ska ta initiativ till en bredare översyn av om nuvarande lagstiftning på tvångsmedelsområdet står i överensstämmelse med dagens tekniska utveckling samt redan känd kommande och förväntad teknikutveckling och vid behov återkomma med förslag till lagändringar och eventuell ny lagstiftning. Vi anser även att regeringen ska ta initiativ till en bredare översyn av Säkerhetspolisens behov av nya verktyg för att upptäcka och utreda terroristbrott, utöver hemlig dataavläsning som är under utredning. En del i översynen är att överväga möjligheten att vid vissa grova brott inom terrorismområdet kunna använda hemlig rumsavlyssning. Detta trots att minimistraffet för dessa brott är lägre än fängelse. Med brott med terrorkoppling avses offentlig uppmaning till terroristbrott, rekrytering till terroristbrott, utbildning till terroristbrott, finansiering av terroristbrott och resor i terrorismsyfte. Svårigheterna att utreda brott av dessa slag i kombination med det starka intresset av att de beivras gör det eventuellt motiverat att frångå huvudregeln om fyra års minimistraff. En särskild del av tvångsmedelslagstiftningen är den så kallade preventivlagstiftning som tillåter användningen av hemliga tvångsmedel för att förebygga och förhindra allvarliga brott. De nu aktuella reglerna finns i lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott vars regler aktualiseras innan det finns förutsättningar att inleda förundersökning. Om det finns förutsättningar för att inleda förundersökning ska i stället tvångsmedelsbestämmelserna i tillämpas. Regeringen bör ta initiativ till en allmän översyn av preventivlagstiftningen för att se om det föreligger behov av att göra lagstiftningen användbar i fler fall än . En annan aktuell fråga är att det inte är möjligt att kalla återvändare till förhör när det saknas förutsättningar att inleda förundersökning. I sådana fall har Säkerhetspolisen endast möjlighet att föra ett samtal med personen i fråga och det endast om personen i fråga själv vill. När det gäller återvändare finns det på goda grunder anledning att anta att sådana personer ofta kan lämna värdefull underrättelseinformation. Det finns därför skäl att tillskapa en ny form av preventivlagstiftning som ger Säkerhetspolisen möjlighet att rutinmässigt kalla återvändare till förhör och om så erfordras också hämta personer till förhör i syfte att erhålla information i underrättelsesyfte. Regeringen bör därmed utreda en ny form av preventivlagstiftning som ger Säkerhetspolisen möjlighet att kalla återvändare till förhör, i syfte att erhålla information i underrättelsesyfte, när förutsättningar att inleda förundersökning inte föreligger. Cyberkriminalitet, internet, sociala medier och datalagring Cyberkriminaliteten blir allt vanligare och utgör till stora delar en komplicerad värld av organiserad brottslighet och terrorism där det blir allt svårare att skydda sig. Sårbarheten i samhället, och för enskilda människor, ökar på grund av att i princip alla i något avseende är beroende av datorer. Cybervärlden och sårbarheten ger också terroristorganisationer möjligheter att utföra attacker som orsakar stor förödelse i sig eller som slår ut olika typer av system som i sin tur öppnar för traditionella attacker med exempelvis sprängmedel och vapen. är ett av de länder som har legat bland de tre främsta när det gäller it-utveckling. När det däremot gäller it-säkerhet är vi sämre än väldigt många andra och ligger även efter ett antal . Att exempelvis slå ut tekniska system i kan rubriceras som sabotage. Med kvalificerat uppsåt är sabotage ett terroristbrott, som finns i katalogen i terroristbrottslagen. Det har blivit allt vanligare att använda it-baserade ageranden för att uppnå effekter som tidigare bara hade kunnat uppnås med hjälp av sprängämnen. I den senaste terrorismöverenskommelsen berörs problematiken något men det saknas rejäla tag och konkreta åtgärder. har det dessutom framkommit uppenbara brister och att arbetet i inte har fungerat när det gäller it-säkerhet. Detta är det av statministern kallade ”haveriet” på Transportstyrelsen ett tydligt exempel på. Utnyttjandet av internet och sociala medier i propagandasyfte hänger också samman med terroristorganisationers agerande i cybervärlden. Det är angeläget att tillskapa en strategi för att hantera problemen med cyberkriminalitet och även titta närmare på hur terroristorganisationers användning av propagandaspridning på internet och sociala medier ska motverkas och hanteras.