mot · H5023363 · 2017-10-05 00:00:00 — I vår motion Bra bostäder åt alla (2017/18:2344) ställer vi fler krav för ökat inflytande för hyresgäster vid renoveringar. Alla ska ha råd och möjlighet att bo kvar i sitt hem utan ekonomiska svårigheter även efter en upprustning. Klassklyftorna i har vuxit . har den ekonomiska ojämlikheten kontinuerligt ökat. Detta gäller oavsett vilken metod vi väljer för att mäta ojämlikhet. Skillnaderna har också ökat både vad gäller inkomster och förmögenheter. Utvecklingen mot ökade ekonomiska klyftor är inte unik för . I nästan alla har utvecklingen gått i samma riktning under . utmärker sig dock genom att takten med vilken den ekonomiska ojämlikheten ökat har varit ovanligt hög. Enligt är det land där den relativa fattigdomen ökat mest . Allt fler kan betraktas som ekonomiskt utsatta i samhället (LO 2016: Den ekonomiska ojämlikheten i ). Människors inkomst är nära relaterad till var och hur vi bor. I takt med de ökade klassklyftorna har bostadssegregationen ökat. Ekonomiskt resurssvaga grupper koncentreras till vissa bostadsområden medan mer välbeställda grupper koncentreras till andra områden. Skillnaderna vad gäller inkomst, utbildningsnivå, hälsa och förväntad livslängd kan variera stort. I skiljer det t.ex. i medellivslängd mellan olika stadsdelar. I är den förväntade livslängden för en lågutbildad person i stadsdelen lägre än för en högutbildad Danderydsbo. LO har undersökt de regionala inkomstskillnaderna i . Undersökningen visar att inkomstojämlikheten är särskilt stor i flera kommuner i storstadsregionerna. Fyra huvudstadskommuner finns med bland de fem mest ojämlika i landet: , , och . Allra störst inkomstklyftor är det i (LO 2016: Regional inkomstojämlikhet i ). I debatten lyfts städernas miljonprogramsområden fram som ett uttryck för bostadssegregationen, områden som präglas av en stor andel låginkomsttagare. Bostadssegregationen är dock minst lika påtaglig i homogena medel- och överklassområden. Välbärgade villaförorter och storstädernas gentrifierade stadskärnor är två tydliga uttryck för detta. I enstaka fall märks t.o.m. s.k. gated communities, bostadsområden som är avspärrade för omvärlden med tillträdeskontroll för inpasserande. Gemensamt för dessa privilegierade områden är den systematiska utestängningen av låginkomsttagare, vilket bidrar till splittring och bristande förståelse och sammanhållning bland invånarna i våra städer. För att motverka detta krävs därför insatser i framför allt mer välbärgade och centrala områden i städerna. Byggandet av allmännyttiga hyresrätter i höginkomstområden är kanske det mest effektiva verktyget för att bryta bostadssegregationen. Klassklyftorna och segregationen är problematisk ur flera perspektiv. Dels begränsas människors frihet och möjlighet att förverkliga sina drömmar, dels hotas den sociala sammanhållningen och hållbarheten i samhället, vilket riskerar att skapa polarisering och misstroende mellan grupper. Stödet för den generella välfärden och ett rimligt skatteuttag riskerar att undermineras när grupper väljer att köpa sig bort från samhällsgemenskapen och in i egna inhägnade områden. Både samhället och individerna är förlorare när klyftorna växer och fattigdom, inkomstskillnader och otrygghet blir en del av vardagen. Utvecklingen mot ökade klyftor, större ojämlikhet och ökad segregation i samhället är ohållbar och måste brytas. Stadsplanering och bostadspolitik i bred mening spelar en särskilt stor roll i strävan efter jämlikhet och inkludering. Boendet är uppenbart något som fungerar annorlunda än enkla konsumtionsvaror. Ekonomiska strukturer lagras också mer långsiktigt i boende och stadsplanering. Klassamhället kan rent fysiskt byggas in i boendestrukturen på ett sätt som är mycket svårare att förändra än inkomstförhållanden . På så sätt kan utformningen av bostadsområden och offentliga miljöer fördjupa ojämlika strukturer. Men motsatsen kan också uppnås med en medveten och progressiv politik. För att garantera alla medborgares ägarskap till staden och till det offentliga rummet måste därför byggande och ombyggnad alltid betraktas i ett större socialt sammanhang och vara en viktig angelägenhet för samhället. För att bryta bostadssegregationen krävs både en politik för minskade klyftor och ett förändrat bostadsbyggande med större inslag av förtätning i områden som saknar billiga hyresrätter. Det krävs ett socialt hållbart byggande som ökar människors närhet till staden och till varandra. En viktig del av detta kommer att vara att väsentligt öka byggandet av hyresrätter. För att förtätningen inte ska förlora sin funktion krävs att det byggs bostäder som människor har råd att efterfråga. Att bara producera dyra lägenheter i städernas centrum skapar knappast en mer blandad eller jämlik stad. Byggandet måste i högre utsträckning drivas av människorna själva, inte enbart av stora byggbolag. Det kan dels skapa en större förståelse för förtätning i det egna området och dels motverka gentrifiering och att bostadspriserna skjuter i höjden. lyfter i sin rapport får plats i stadens goda lägen fram tre övergripande strategier för att åstadkomma ett socialt hållbart byggande och bryta bostadssegregationen. För det första behöver man bygga blandat. Bostadssegregation och gentrifiering bör motarbetas med mångfald och en blandning av bostadstyper. Det kan t.ex. handla om att bygga hyreslägenheter i villaområden. Detta kräver offentlig styrning, reglering och planering. För det andra behöver man koppla ihop staden och skapa en rumslig integration, vilket konkret innebär ny infrastruktur mellan stadsdelar som är avskilda från varandra. Det kan t.ex. handla om att koppla ihop miljonprogramsområden med näraliggande villaområden med hjälp av nya gator och kollektivtrafik. Detta kräver också politisk styrning, reglering och planering. För det tredje behöver man, i den täta sammankopplade staden, skapa en attraktiv utemiljö – ett bra, rymligt offentligt rum med närhet till service och gemenskap. Det kan t.ex. handla om parker, natur, lekplatser, idrottsplatser och torg. Det är avgörande att miljöerna tar hänsyn till barns behov. anser att de strategier som lyfts fram i rapporten är bra exempel på vad som behöver göras för att bryta bostadssegregationen och skapa en jämlik och hållbar stadsutveckling. En annan faktor som driver på bostadssegregationen är utförsäljningen av allmännyttiga bostäder. Ombildning till bostadsrätt, inte minst i , har kraftigt minskat andelen hyresrätter som behovet av hyresrätter är större än . satte kommunerna rekord i att sälja allmännyttiga bostäder. Den nuvarande byggtakten motsvarar inte avyttringen. I vår motion Bra bostäder åt alla (2017/18:2344) ställer vi krav på att det ska krävas tillstånd från vid försäljning av bostäder ägda av kommunala bolag. Vi vill också se ett tioårigt moratorium för ombildningar av allmännyttiga hyresrätter till bostadsrätt. presenterade regeringen ett långsiktigt reformprogram för att minska segregationen. Reformprogrammet kommer att sträcka sig . Syftet är att lyfta socialt utsatta områden och att bryta segregationsmekanismer strukturellt. Reformprogrammet delas in i fem utvecklingsområden. Ett av dessa syftar till att stärka samhällsservicen och minska bostadssegregation och trångboddhet. välkomnar regeringens intresse för frågan. Vi kan dock konstatera att reformprogrammet i alltför liten utsträckning fokuserar på hur vi långsiktigt ska bygga jämlika städer. Vi kan även konstatera att regeringens fokus ensidigt ligger på s.k. utsatta områden. anser att regeringen bör ta ett större helhetsgrepp om drivkrafterna bakom de rumsliga klyftorna i städerna och hur de kan minska. Detta kräver insatser i såväl eftersatta områden som mer välbärgade områden. Det är därför positivt att den tillsatta Delegationen mot segregation har fått i uppgift att se över hur man genom samhällsbyggande kan dämpa utestängning och gentrifiering, koppla ihop staden och skapa rumslig integration samt hur man skapar attraktiva boende- och utomhusmiljöer. 6 En feministisk stadsplanering Den fysiska planeringen och markanvändningen tar i högre utsträckning hänsyn till mäns behov än till kvinnors. Kvinnor och män använder sig av det fysiska rummet på olika sätt. Kvinnor arbetar generellt sett närmare bostaden och är fortfarande de som i större utsträckning står för matinköp och hämtning av barn. Kvinnor utnyttjar i högre grad kollektivtrafik än män, medan män generellt reser längre och har större tillgång till bil. Bostadsområden bör planeras med detta i åtanke. Närhet till kollektivtrafik och samhällsservice är t.ex. viktiga feministiska aspekter. Hur vi organiserar våra samhällen och våra bostadsområden får effekt på allt ifrån trivsel till trygghet och hur vi rör oss och verkar. Det är vanligt att den fysiska planeringen och markanvändningen i högre utsträckning svarar mot mäns behov än mot kvinnors. Viktiga frågor är därför vem det är vi bygger och planerar för samt på vilket sätt det sker. Vems kunskaper vinner legitimitet och vem ges insyn och möjlighet att påverka? Bygger man nya vägar eller cykelbanor, blandas bostäder med affärer och samhällsservice, bygger man på höjden eller lägre hus med uppsikt över innergårdar och lekplatser? Ofta gynnas också killars fritidsintressen framför tjejers. Män och killar tar generellt en större del av föreningsstöd och liknande, medan tjejer och kvinnor tar del av mindre. Minst andel går till tjejer och kvinnor med utländsk bakgrund. Jämställdhet bör i högre utsträckning vara en del av den fysiska samhällsplaneringen. Bebyggelsemiljön bör också utformas efter tydliga jämställdhetsmål. 6.1 Bygga för ökad trygghet Den vardagsrädsla kvinnor bär på är inte av naturen given. Den är en konsekvens av det sexualiserade våldet och av det hot om våld som kvinnor möter. Vetskapen om att kvinnor utsätts för övergrepp, våld och trakasserier gör att många väljer att minska sitt livsutrymme. Det kan handla om att sluta jogga för att man inte vågar vara ute sent själv , eller om att inte våga gå ner i källarförrådet utan sällskap. I Nationella trygghetsundersökningen 2016 redovisas hur av kvinnorna i undersökningen uppger att de känner sig ganska eller mycket otrygga när de går ut i det egna bostadsområdet. undviker att alls gå ut av samma skäl. Det är betydligt vanligare än motsvarande siffra för män. Utvecklingen följer också en negativ trend, där allt fler kvinnor upplever otrygghet. Också uppfattningar från media, poliser och andra om att kvinnor ”inte ska ta risker” bidrar till att sprida otrygghet och skuldbelägga dem som vågar trotsa invanda mönster. Platser som kvinnor oftast uppger som otrygga karakteriseras av att få eller inga andra människor rör sig där. Det kan vara ödsliga torg eller hållplatser, gångtunnlar, parkeringshus eller utrymmen. Om en plats uppfattas som otrygg eller inte avgörs dock inte enbart av den fysiska planeringen. Det sociala livet spelar också in. En park kan mycket väl kännas välkomnande och trevlig , men enslig och otäck . Att bygga för ökad trygghet handlar om att plocka in olika perspektiv. Det handlar dels om den fysiska planeringen, som att bygga ljusa gångstråk med fria siktlinjer, dels om att skapa mötesplatser där människor rör sig under en större del av dygnets timmar. Eller om att prioritera kommersiell service utan alkohol snarare än motsatsen. Men också om att omvärdera invanda ”sanningar”. Måste tvättstugan ligga på källarplan, eller kan den flyttas upp till ljusare lokaler eller ut till ett eget hus på gården? Är det möjligt att använda outnyttjade utrymmen till möteslokaler eller hantverkslokaler? Att integrera sociala projekt i boendemiljön kan vara ett sätt att ta till vara andra värden än som annars kommer fram i detaljplaner och liknande. Ett exempel är föreningen som arbetar med att ge grannar verktyg för att agera mot mäns våld mot kvinnor i hemmet. Genom att ta ansvar för varandra när någon far illa skapas en trygghetsdimension som inte går att komma åt genom fysisk planering. Många kommuner arbetar redan med trygghetsskapande åtgärder. Tyvärr finns det allt för lite som tyder på att det faktiskt är åtgärder som får genomslag. riskerar arbetet att stanna vid skrivbordet i utan att få några konsekvenser i det faktiska byggandet. är också åtgärderna utan någon större effekt. Det visar dels på vikten av att förankra åtgärder för ökad jämställdhet hos dem som berörs och dels ett behov av ökad kunskap och forskning. Små kommuner kan också ha mindre resurser till den här typen av arbete. Det är därför viktigt att det sker en ökad regional och nationell samordning. Regeringen bör uppdra åt berörda myndigheter att utforma forskningsbaserade riktlinjer för kommunerna för en feministisk stadsplanering. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 7 Ett demokratiskt arbete genom hela plan- och byggprocessen Att bygga och planera demokratiskt handlar inte enbart om att anpassa den fysiska utemiljön. Att människor är delaktiga och har verkligt inflytande i såväl idéskapandet som i planeringen, genomförandet och nyttjandet är en förutsättning för att uppnå en jämlik boende- och stadsmiljö. Ett feministiskt perspektiv måste finnas med hela vägen i allt från planering till beslutsfattande. är män överrepresenterade i olika typer av samordningsgrupper och medborgarråd. Det ger naturligtvis en skev bild av vad medborgarna faktiskt önskar. är den typen av inflytanderåd alltför marginaliserade för att faktiskt ha någonting att säga till om. Det räcker inte att få komma in i slutskedet när ett nytt bostadsområde byggs och få vara med och påverka vilka blommor som ska planteras i rabatten eller vilket färgtema den nya kvarterslokalen ska ha. Medborgare får på sin höjd ”tycka till” om planeringen av staden i skeden under processen där ett eventuellt inflytande är mycket begränsat. Ett deltagardemokratiskt förhållningssätt till stadsplanering handlar inte bara om att människor ska rådfrågas inom vissa begränsade frågor. En verkligt demokratisk stadsplanering bygger på att människor själva ska få vara delaktiga i utformningen av sin egen stad. Medborgarråd och dialogforum kan vara bra, men de ger sällan verklig makt eller reellt inflytande. Flera skeenden i planeringsprocessen kan präglas av ett involverande av flera aktörer – allt från amatörer och föreningsliv till barn och ungdomar. Genom att möjliggöra för flera aktörer att delta i byggnationen av stadens bostäder, fastigheter och offentliga platser ges också mer utrymme för nya tankar och infallsvinklar. En demokratisk och jämlik stad byggs både av och för människor. Regeringen bör utreda hur ett verkligt medborgarinflytande kan stärkas i kommunernas bostadsbyggande och stadsplaneringsarbete. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 8 En fungerande samhällsservice ska vara ett land som håller ihop. Man ska kunna lita på att välfärdssamhället fungerar oavsett var man bor. Avståndet in till stan ska inte avgöra hur stark välfärden är. Offentlig service ska inte styras av marknadslogik och enbart utgå ifrån efterfrågan. När förorterna och landsbygden tvingas vänja sig vid nedlagda vårdcentraler eller hopslagna ungdomsmottagningar uppstår inte bara ett praktiskt problem med minskade öppettider och längre avstånd. Det skapar också en känsla av att komma i andra hand. Alla medborgare ska ha tillgång till god service i sin närhet, såväl offentlig som privat. arbetar för ett samhälle där alla människor har närhet till offentlig förvaltning, kommunala serviceinrättningar och privat näringsverksamhet för att kunna uträtta sina ärenden inom ett rimligt avstånd från sina hem. 8.1 Krav på privata centrumägare att säkerställa god service Det är viktigt att bostadsnära centrum tillhandahåller god offentlig och privat service. När kommunernas centrumanläggningar byggdes var de i regel i ägo. Centrumanläggningarna var som regel välplanerade och tillhandahöll god offentlig och privat service. har många centrumanläggningar privatiserats, i synnerhet i . I takt med att kommunen inte längre äger och förvaltar de bostadsnära centrumen har det privata vinstintresset tagit överhanden. Hyresnivåer har generellt höjts, vilket fått till följd att många mindre butiker har tvingats stänga. har många myndigheters lokalkontor och kommunala verksamheter flyttat. Servicenivån har i många bostadsnära centrum försämrats kraftigt. Många privatägda bostadsnära centrum kan av de boende upplevas som slitna, nedgångna och dåligt underhållna. Detta gäller i synnerhet i ytterstads- och förortsområden. Trots att dessa centrumanläggningar utgör en så viktig del av stadsmiljön, en plats där många uträttar sina ärenden, är det ofta svårt för lokala politiker att åtgärda problemen. Kommunerna saknar redskap för att kunna ställa krav på privata centrumägare att tillhandahålla medborgarna en god service . Det behöver utredas huruvida fler verktyg och sanktioner, såsom exempelvis böter riktade mot fastighetsägare som inte sköter sina centrumanläggningar, skulle vara ett effektivt sätt att få bukt med problemet. Det bör tillsättas en utredning med uppdrag att se över hur kommunerna ska kunna ställa krav på privata centrumägare i syfte att säkerställa god service till medborgarna i bostadsnära centrumanläggningar. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Nooshi Dadgostar (V)