mot · H5023626 · 2017-10-05 00:00:00 — Utbildningskontraktet är en överenskommelse mellan lokal arbetsförmedling, kommunen och en arbetssökande ungdom om att denne ska studera inom vuxenutbildning (komvux) eller folkhögskola med målsättningen att fullfölja en gymnasieutbildning. Utbildningskontraktet är en del av regeringens målsättning att uppfylla 90-dagarsgarantin för ungdomar. 90-dagarsgarantin formulerades för regeringspartier och i första regeringsförklaring som en målsättning där arbetssökande ungdomar av sin arbetslöshet skulle erbjudas ett jobb, en praktikplats, ett traineejobb eller en utbildning. Då var tanken att 32 000 traineejobb skulle komma till vid sidan av 13 000 utbildningskontrakt. I takt med att dessa förhoppningar skingrats har målformuleringen ändrats till en insats som leder till jobb eller utbildning, något rapporten ”viktigaste löftesbrott” (Timbro) visat i praktiken leder till arbetsmarknadsförberedande insatser. Av 13 000 utbildningskontrakt fanns det endast 2 770 stycken. Regeringen har föreslagit att slå samman instegsjobb, särskilt anställningsstöd, förstärkt särskilt anställningsstöd och traineejobben. Personerna i dessa stöd ska istället ingå i de nya introduktionsjobben. säger nej till de nya introduktionsjobben. Personer som befinner sig i dessa bör ha goda chanser att kunna få nystartsjobb eller Alliansens inträdesjobb, alternativt en kombination av dessa. En andel av personerna kan även antas få reguljära jobb eftersom undanträngningseffekten enligt studier är hög i flera program. räknar därutöver med att vissa deltagare i anställningsstöd kommer att hamna i någon form av ersättningssystem för , vilket finansieras. På så sätt ökar deras trygghet på arbetsmarknaden. I jämförelser mellan länders arbetslöshet framträder den höga sysselsättning som länder med utbyggda lärlingssystem kan uppvisa. En plats som lärling är en möjlighet att få det första jobbet och börja etablera sig inom ett yrke, något som förespråkar. Gemensamt för länder i EU med låg ungdomsarbetslöshet är väl utbyggda lärlingssystem. vill se ett utbyggt lärlingssystem också i . Under alliansregeringens försorg infördes en ny lag om gymnasial lärlingsanställning. Under den nya anställningsformen kan eleven under hela eller delar av sin utbildning ha ett arbetsplatsförlagt lärande. Vid införandet av det gymnasiala lärlingssystemet fanns det initialt ett motstånd från de branscher som redan etablerat lärlingssystem, där det fruktades att den gymnasiala lärlingsutbildningen skulle påverka det avtalsreglerade systemet. Det gymnasiala lärlingssystemet har dock kunnat etableras och intresset för att vidareutveckla utbildningen har varit stort. Intresset för att utveckla en lärlingsmodell av centraleuropeiskt snitt där lärlingen rekryteras och anställs av arbetsgivaren för att få hela sin utbildning på arbetsplatsen har dock inte kunnat märkas i samband med att (U 2014:01) sonderade. Lärlingsanställning som anställningsform kan utvecklas där arbetsgivarens ansvar för, och inflytande över, anställningen utökas i ett system för branschlärlingar. Det var också uppdrag att utreda, vilket presenterades . Utredningen fann en efterfrågan på möjligheten att ta större ansvar för vissa yrkesutbildningar med stor betydelse för arbetsmarknaden som riskerar att nedprioriteras inom utbildningssystemet. Utredningen föreslog ett inrättande av branschskolor för små yrkesområden inom branscher som har svårt att klara sin kompetensförsörjning. ingicks också migrationsöverenskommelsen mellan sex partier (inklusive ) där inrättandet av branschskolor också ingick. För att garantera kvaliteten i utbildningen ska en branschskola rekommenderas av en branschorganisation eller ha ett brett samarbete om utbildning med flera arbetsgivare inom branschen. För att kunna verka som utbildningsanordnare av branschskola ska verksamheten vara godkänd av . Verksamheten med branschskolor kommer inledas med en försöksverksamhet och pågå . mening är att branschskolorna har potential att främja övergången från skola till yrke på ett bra sätt för branscher som annars lider av rekryteringsproblem. Insatser för personer med nedsatt arbetsförmåga Även om stått sig bra genom de internationella krisåren, och har en relativt låg arbetslöshet i jämförelse med många andra länder, finns det grupper som är överrepresenterade i ett långvarigt utanförskap. Personer med olika former av arbetshinder – psykiska, neuropsykiatriska och fysiska funktionsnedsättningar, sociala skäl eller med en lång tids sjukskrivning i bagaget. De som behöver ett arbete inte endast för sin försörjning, utan behov av att få finnas i en arbetsgemenskap, där inte är likadana utan där vardag skiljs från helg, där fritiden blir en ledighet – inte en daglig svårighet. Ett flertal arbetsmarknadspolitiska stödåtgärder ryms under beteckningen åtgärder för personer med funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga. Det finns ett flertal olika typer av statligt stöd vid anställning av personer med nedsatt arbetsförmåga. Begreppet är inte rättvisande sett till den mycket heterogena grupp individer som ryms inom det. De största formerna är lönebidrag och trygghetsanställning. Med lönestödet kan en arbetsgivare anställa en person med nedsatt funktionsförmåga och för det motta en ersättning som finansierar delar av lönekostnaden. Gemensamt syfte för de olika lönestöden är att kompensera arbetstagarens grad av nedsatt arbetsförmåga. Till exempel erhåller någon med 70 procents nedsatt arbetsförmåga ersättning. Cirka 85 000 personer har en anställning med någon form av lönestöd. Efter en förordningsförändring finns två former av lönestöd. Lönebidrag och skyddat arbete. Ett nytt utvecklingsbidrag infördes också för att stimulera utvecklingsinsatser som främjar arbetsförmågan hos den lönestödsanställde. Uppföljningar av lönestöd visar att många personer har en anställning med detta lönestöd trots att tanken är att bidraget ska löpa . Taket för denna ersättning är . Beloppet räknades upp från men hade inte räknats upp . Avsikten med en lönestödsanställning är inte att ersättningsbeloppet ska utgöra taket för personens löneutveckling. Så har det dock i praktiken blivit. Ett högre ekonomiskt stöd skulle sannolikt ge fler möjlighet till anställning. Det skulle också öka legitimiteten för de särskilda lönestöden och stärka sambandet mellan individens arbetsförmåga och lönesubventionens storlek. Insatsens effekt undergrävs och sambandet tappas när inte arbetsgivaren kompenseras. Regeringen har aviserat ökningar av lönebidraget så att det uppgår till 2018, 2019 och till 2020. matchar regeringens anslagsökning. Höjningarna stärker förutsättningarna för ökad sysselsättning och förbättrar arbetsmarknadsdeltagandet för personer med funktionsnedsättning. Det ger också en större bredd i arbeten för personer som har en anställning med stöd. är en statligt ägd aktör som skapar meningsfulla och utvecklande arbeten åt personer med funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga. förutsättningar att introducera framförallt unga till arbetsmarknaden skulle förbättras om de gavs möjlighet att erbjuda tillfälliga anställningar. Detta givetvis under förutsättning att anställningstryggheten inte försämras för de som är anställda i . För att fler ska kunna få jobb inom och för att arbetslösheten i målgruppen ska minska, jämfört med föregående år satsar 2018–2020, så att 1 000 nya platser kan beredas. Därmed avvisar vi en del av regeringens satsning på , till förmån för andra åtgärder som bättre motsvarar de behov som finns på arbetsmarknaden. Exempelvis genom en satsning på arbetsintegrerande sociala företag. De arbetsintegrerande sociala företagen Alliansregeringen gav fyra myndigheter i uppdrag att ta fram förslag till regeringen på nya grepp för att bryta utanförskapet genom arbete i sociala företag. Det arbetet ledde fram till en gemensam definition mellan branschorganisationen , , , och Kommuner och Landsting (SKL), och även en handlingsplan för att främja dessa företag. ”Med begreppet arbetsintegrerande sociala företag (AFS) avses företag som driver näringsverksamhet (producerar och säljer varor och/eller tjänster): Med övergripande ändamål att integrera människor som har stora svårigheter att få och/eller behålla ett arbete, i arbetsliv och samhälle. Svårigheterna att etablera sig på arbetsmarknaden kan vara av olika karaktär, arbetshinder som funktionsnedsättning med nedsatt arbetsförmåga, bristande erfarenhet och utbildning kan förväntas innebära lägre produktivitet och därmed ökat behov av stöd från omgivningen. Men också en tveksamhet från arbetsgivare att anställa personer med tidigare problem som långtidssjukskrivning, missbruk och kriminalitet. Som skapar delaktighet för medarbetarna genom ägande, avtal eller på annat väl dokumenterat sätt. Delaktighetskravet i definitionen särskiljer de arbetsintegrerande sociala företagen från offentlig verksamhet, privata rehabiliteringsföretag och . Det har sin grund i övertygelsen att delaktighet i arbetet, den personliga utvecklingen men också i företagets drift och beslut ger unika förutsättningar för personlig utveckling, empowerment/egenmakt. Vilket visar sig i de resultat ASF kan visa på, eftersom det handlar om att människorna på plats ska få arbeta av sin förmåga. Som i huvudsak återinvesterar sina vinster i egna eller liknande verksamheter. Arbetsintegrerande sociala företag är näringsdrivande verksamheter och strävar efter att kunna göra ett överskott, som vilket företag som helst. De investerar det i enlighet med sitt ändamål. Investeringarna kan syfta till att utveckla verksamheten, integrera fler personer eller att utveckla medarbetarna genom kompetensutveckling eller andra insatser. Det övergripande syftet kan alltså beskrivas som ideellt, i likhet med vad som faller inom det civila samhället i stort. Företag som är organisatoriskt fristående från offentlig verksamhet. Arbetsintegrerande sociala företag är självständiga juridiska personer men har som leverantör, samarbetspart och rörande medarbetarnas försörjning och utveckling en nära relation till offentlig sektor. Det arbetsintegrerande sociala företagandet skiljer sig således från företag med sociala mål i allmänhet, företag med verksamhet inom den sociala sektorn i allmänhet, privata företag som säljer rehabilitering/arbetsträning/arbetsförmedling och offentligt ägda rehabiliterings/arbetsträningsverksamheter. ASF tar emot personer med den typen av arbetshinder som inte har som målgrupp, människor som står längst från arbetsmarknaden. Därför krävs en insats för att de arbetsintegrerande sociala företagen får ett särskilt stöd för kostnader som kan täcka lönen för verksamhetsledare och handledare. har sedan omändringen av affärsområden, ett högre krav på produktivitet hos medarbetarna, något som inte alla klarar av. Nuvarande regerings satsning på ASF har till största delen handlat om affärsutveckling; något som är viktigt och bra för den fortsatta utvecklingen av befintliga ASF. är kostnaderna för höga för de fasta tjänster som ändå krävs för att företagen ska fungera , vilket det offentliga sällan stöttar upp med. Därför vill utöka stödet till ASF genom att fortsätta lägga medel på verksamhetsbidrag till handledare och verksamhetsledare, säkra och utöka de platser som finns på dessa företag och för de nya som startas upp. Inte minst för de över 30 000 personer som lämnades utan någon ersättning av sysselsättning efter avvecklingen av fas 3. Dagens ca 300 ASF kan och bör utvecklas till minst det dubbla, då personerna med långvariga arbetshinder ökat markant . Likaså bör det offentliga i högre grad köpa varor och tjänster från arbetsintegrerande sociala företag för att därigenom stötta själva företagandet. För att stödja utvecklingen på arbetsmarknaden för dem i störst behov av att få jobba av sin förmåga, krävs varaktiga lönestöd för dessa nyckelpersoner i ASF. avsätter 2018, 2019 och 2020 för socialt handledarstöd under anslag 1:14, UO 14. Under utgiftsområde 24 Näringsliv lägger regeringen också för att främja förutsättningarna för sociala företag att utveckla sina verksamheter. De stora grupper som står långt från arbetsmarknaden och i ökande utsträckning lämnas utan någon som helst åtgärd, hade tidigare kanske fått plats inom ramen för sysselsättningsfasen. Dessa grupper behöver en ankaråtgärd som främjar ett bibehållet arbetsmarknadsdeltagande. Detta är nödvändigt för att inte människor ska lämnas i sticket. utgör tilldelningen av personer till ankaråtgärden i ASF-företag förutsättningen för att företagen ska fungera. Varje arbetad/aktiverad timme gör att personer kommer närmare arbetsmarknaden är en vinst för samhället såväl som för personen. Istället för att försättas i hjälplöshet blir de anställningsbara. konstateras att personer som står utan insats och sorteras hos Arbetsförmedlingen som i ”övrig aktivitet” uppgår till 94 000 personer. Åtgärden bör vara obligatorisk för den som varit utanför arbetsmarknaden och i jobb- och utvecklingsgarantin . stod 77 992 personer utan arbete sen 24 månader. Anvisning bör ske till en sysselsättningsplats hos en arbetsgivare som kan vara en privat, offentlig eller en ideell aktör. Anvisningen föregås av en arbetsförmågebedömning där individens arbetsförmåga prövats. De ramtider som personen ska kunna förväntas arbeta måste vara flexibla och kunna utföras som 20, 40, av en heltid. Utifrån bedömningen om arbetsförmåga och vad som sedan blir den arbetade tiden bör ersättningsmässigt personer som har försörjningsstöd istället kunna ersättas med aktivitetsstöd eller utvecklingsersättning. Aktivitetsstöd ger beskattningsbar inkomst istället för bidrag. Organiserad språkundervisning bör också kunna vara ett inslag som kompletterar insatsen. Alla människor förtjänar att motta stöd för att bibehålla den förmåga som krävs för att delta på arbetsmarknaden, som de själva bidrar efter bästa förmåga för sitt uppehälle. vill därför utreda förutsättningarna för att upprätta denna obligatoriska ankaråtgärd – ankarjobb – till deltagande på arbetsmarknaden för långtidsarbetslösa. Fler behöver arbeta mer och längre För att ska klara av att möta denna demografiska utmaning behövs till att börja med en långsiktigt stark och stabil ekonomisk tillväxt och en hög sysselsättningsnivå. Det krävs att fler arbetar mer. För att åstadkomma detta behövs i sin tur en generell ekonomisk politik som främjar innovationer, risktagande, entreprenörskap, företagande, arbete och en välfungerande matchning på arbetsmarknaden. Även om svensk ekonomi går starkt kommer inte denna situation att vara för evigt. Det är från det perspektivet olyckligt för både nuvarande och kommande pensionärer att regeringen för en politik, med skattehöjningar och ökad regelbörda för företag som huvudnummer, som inte i tillräcklig utsträckning stärker konkurrenskraft långsiktigt. och de övriga allianspartierna för i motsats till detta en politik som tar avstånd ifrån skattehöjningar på arbete och företagande, och som har som ett huvudsakligt mål just att stärka svensk konkurrenskraft. Tätt sammankopplat med den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen är behovet av att den genomsnittliga aktiva tiden på arbetsmarknaden förlängs. Politiken kan och bör göra en hel del för att skapa både bättre förutsättningar och starkare incitament för detta. Det som oftast behandlas i debatten är förslagen på åtgärder för att få äldre att stanna kvar längre i arbetslivet. Vanligast förekommande är diskussionen kring pensionsåldern. Fler äldre på arbetsmarknaden motverkar stereotypa bilder kring äldre arbetskraft där de anklagas för att inte vara anpassningsbara eller mottagliga för kunskap. I själva verket är ett reducerat deltagande av äldre på arbetsmarknaden ett monumentalt tapp i kompetens för en rad viktiga yrkesroller. En invändning mot att uppmuntra fler äldre att stanna kvar i arbetslivet är att de skulle stå i vägen för ungdomar som vill in på arbetsmarknaden. Det finns dock ingenting som tyder på att arbetsmarknaden fungerar så. Olika jämförelser mellan både och amerikanska delstater visar att med en hög sysselsättningsgrad bland äldre följer också en hög sysselsättningsgrad bland yngre. Antalet arbeten är inte fast utan ökar när fler vill arbeta. ”Många äldre i arbetskraften hjälper till att hålla hjulen igång. 67-åringen som fortsätter är 22-åringens bäste vän på arbetsmarknaden” som skriver i . Den särskilda löneskatten för äldre Under alliansregeringen togs den särskilda löneskatten för äldre, motsvarande , bort. Det ledde till att fler personer i åldern jobbar. Enligt föreningen arbetar nästan 100 000 fler seniorer jämfört med . Nuvarande regering höjde dock skatten igen, vilket minskar drivkrafterna för äldre att stanna kvar på arbetsmarknaden. Kritiken från tunga remissinstanser som Arbetsförmedlingen, och var stor. Särskilt lyfte dessa fram risken för att äldre, som redan har svårt få jobb, blir mindre attraktiva på arbetsmarknaden. En förlust för den enskilde och för hela samhället. vill därför att den särskilda löneskatten återigen tas bort. När det råder matchningsproblem på arbetsmarknaden är detta en synnerligen effektiv åtgärd. Äldre har ofta högre lön och med slopad löneskatt kan exempelvis fler kommuner och landsting erbjuda goda villkor för att behålla erfarna lärare, socialsekreterare och–barnmorskor ett par extra år. lägger 2018–2020. För att ytterligare främja att äldre stannar kvar på arbetsmarknaden vill dessutom att det särskilda jobbskattavdraget som äldre haft från det att de fyller , sänks till . För denna satsning avsätter vi 300 miljoner 2018, och sedan 2019-2020. Arbetsrätten reglerar förhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare. står bakom den svenska modellen, där svenska kollektivavtal verkar tillsammans med lagstiftningen, och anser att den fungerar bra och bör värnas. anser att bör bejaka en mer öppen arbetsmarknad, både inom unionen och i förhållande till övriga världen. Inte minst med tanke på den åldrande befolkningen kommer länder att vara i behov av att människor från andra länder vill arbeta i unionens medlemsländer. Med utgångspunkt i att såväl arbetsmarknadens funktionssätt som lönebildningen är en gemensam angelägenhet för både arbetsmarknadens parter och den politiska sfären fördes under alliansregeringen trepartssamtal i syfte att nå överenskommelser för att fler ska kunna komma till arbete. Om samma syfte kan vara vägledande i nya samtal bör de nu nedlagda trepartssamtalen återupptas. Den fria rörligheten för varor, tjänster och arbetskraft utgör en av grundpelarna för det europeiska samarbetet. Den gemensamma marknaden inom EU är en förutsättning för god ekonomisk tillväxt och nödvändig i då utmanas av tillväxtekonomier i andra delar av världen. För arbetstagare i företag som tillhandahåller tjänster tillfälligt i ett annat EU-land finns särskilda regler i utstationeringsdirektivet som genomförts i svensk rätt genom utstationeringslagen. Efter en dom i , den så kallade Lavaldomen, genomfördes ett antal ändringar i utstationeringslagen för att den skulle stå i överensstämmelse med . Avsikten med den så kallade lex var att bevara den svenska arbetsmarknadsmodellen i grunden och slå vakt om den fria rörligheten på den europeiska arbetsmarknaden. I och med propositionen Nya utstationeringsregler som regeringen lade rivs lex upp. Regeringen motiverade propositionen med att det skulle skydda utstationerade arbetstagare och motverka illojal konkurrens. I allt väsentligt fungerade dock reglerna väl, regeringen kunde inte heller visa några allvarliga brister med ordningen som var. Lagrådet kritiserade i sitt yttrande propositionen och pekade på att ingen systematisk utvärdering av lex och inga preciserade brister i gällande rätt angavs som skäl till lagförslagen. Regeringens kritiserade ansats att kräva ett särskilt kollektivavtal för utstationerade är för långtgående. Med bevisregelns slopande kan stridsåtgärder vidtas även om minimivillkoren i den så kallade hårda kärnan är uppfyllda och enbart för att uppnå just ett utstationeringskollektivavtal. En utstationerande arbetsgivare kommer därmed inte att kunna freda sig mot stridsåtgärder. Det innebär att det blir mindre attraktivt för företag från andra länder att komma hit och hämmar därmed den fria rörligheten. Att slopa bevisregeln är dessutom med stor sannolikhet oförenligt med principer om proportionalitet och ömsesidigt erkännande. Bevisregeln var generös då den gav långtgående möjligheter för en arbetstagarorganisation att vidta stridsåtgärder så länge en utstationerande arbetsgivare inte kunde visa att de utstationerade arbetstagarna i allt väsentligt hade lika goda villkor som svenska arbetstagare inom det aktuella avtalsområdet. Ordet visar handlar om att den utstationerande arbetsgivaren ska ha styrkt att så är fallet eller med andra ord att det är ställt utom rimligt tvivel. Det är oklart hur regeringen kan få det till att kontrollmöjligheterna för arbetstagarorganisationerna förbättras genom att bevisregeln togs bort. Att säkerställa goda villkor för dem som jobbar i är en självklarhet. Konsekvenserna av regeringens politik innebär dock mer av protektionism och mindre av omsorg om dem som kommer hit för att arbeta. Ändringen riskerar att hämma rörligheten inom EU och att stå i strid med . För vidlyftiga regler satta i relation till skapar också osäkerhet genom att utmana och kan därigenom, i varje fall indirekt, hota den svenska arbetsmarknadsmodellen. De delar som gäller 1 a, 5 a och 5 b §§ utstationeringslagen och följdändringarna i medbestämmandelagen som kom av regeringens proposition Nya utstationeringsregler bör tas bort. Den begränsning av rätten att vidta stridsåtgärder som gällde enligt lex bör återinföras i utstationeringslagen. För att underlätta för utstationerande företag att göra rätt, och för utstationerade arbetstagare att ta till vara sina rättigheter, är det viktigt att dessa vet vad som gäller på svensk arbetsmarknad. Sådan information måste de kunna ta del av innan de kommer till . För att detta ska vara möjligt måste svenska kollektivavtalsvillkor finnas lättillgängliga. Regler om detta har funnits sedan lex infördes. Enligt dessa regler ska en arbetstagarorganisation ge in sådana kollektivavtalsvillkor till som organisationen kan komma att kräva med stöd av stridsåtgärder. Det har dock gjorts i helt obetydlig omfattning, vilket inte är acceptabelt. Mot bakgrund av ovanstående anser vi att bestämmelsen om att kollektivavtal ska lämnas in till måste åtföljas av sanktion, förslagsvis med en sanktionsavgift eller motsvarande. Detta bör ges regeringen tillkänna. Utöka undantagen från turordningsreglerna i LAS Med ekonomins tvära kast krävs att företagen har god omställningsförmåga. En utebliven order kan med ett penndrag försätta ett annars expanderande och lönsamt företag i kris. Företag måste kunna ställa om och behålla nyckelpersoner vid förändrade villkor för företaget. Annars utgör bristen på flexibilitet ett skäl för många företag att tveka inför att anställa när utsikterna ser ljusare ut. För att främja ett flexiblare arbetsliv där företagen har bättre förutsättningar att hantera dagens förutsättning bör undantagen från turordningsreglerna i lagen om anställningsskydd (LAS) därför utökas till fyra personer oavsett företagets storlek. Det skulle därmed dubblera undantaget från hur det ser ut . Det nuvarande undantaget görs för två anställda i företag med upp till tio anställda och har varit betydelsefullt för företags benägenhet att våga anställa även i tider då konjunkturen kan tyckas bister. Tillsammans med övriga partier i Alliansen vill vi även utöka möjligheterna till provanställning. är den maximala tiden i provanställning . Vi tror att fler arbetsgivare skulle våga öppna dörren för den som står utan jobb om provanställningen förlängdes från . har förhållandevis få strejker, men fler andra konflikter på arbetsmarknaden. Fler och fler anställda och företag hamnar i avtalslösa tillstånd när ett avtal löpt ut.