mot · H5022962 · 2017-10-05 00:00:00 — Det förs en växande internationell debatt kring markant höjda kapitaltäckningskrav för privata banker. De båda ekonomerna , knutna till forskningsenheten på (), har i en uppmärksammad rapport fört fram tankar på 100 procents reservkapitaltäckning (full reserve banking). Huruvida detta är rätt väg att gå eller om ställning kan stärkas, eller rentav återfå monopol på penningskapande, på andra sätt bör förutsättningslöst utredas. Därför bör återfå huvudansvaret för penningutgivningen. Detta bör ge regeringen tillkänna. Ett stärkt demokratiskt inflytande över penningutgivning och kreditflöden förutsätter även en återdemokratiserad riksbank. Det är orimligt att funktioner som på ett avgörande sätt formar hela samhällsutvecklingen flyttas ut ur demokratin och förläggs till en förment självständig riksbank, som bara svagt och indirekt kontrolleras av . Den världsledande amerikanske ekonomen och nobelpristagaren menar att tiden nu är mogen att kritiskt utvärdera och projekt att göra västvärldens centralbanker självständiga. Han framhåller att , med flera länder som inte självständiggjort sina centralbanker i själva verket klarat den senaste finanskrisen bättre än flertalet västländer. Stiglitz ställer också frågan vad som egentligen åsyftas med ”självständig” och påpekar att de som sitter i ledningarna för västerländska centralbanker naturligtvis inte befinner sig i något ideologiskt vakuum och han finner det problematiskt att de så ofta hämtas från finanssektorn, alltså just den sfär som gett upphov till dagens kris. Självständiga riksbanker skapades som en reaktion på att politiker ökat inflationen med en oansvarig ekonomisk politik, men det är inte längre ett särskilt sannolikt scenario. Den kortsiktiga nyliberala lösningen är inte bästa medicinen för en stabil och trygg riksbank som gynnar en hållbar samhällsutveckling. En utredning bör få i uppdrag att ta fram en färdplan för återdemokratisering och hur dess uppdrag kan utvidgas till att även omfatta mål om social rättvisa och naturresurshushållning. bör återdemokratiseras genom att dess självständighet ersätts med en tydligare politisk styrning och kontroll av att de politiska målen nås. Detta bör ge regeringen tillkänna. Det förs en växande internationell debatt om att en stat, istället för att ta upp dyra lån från investmentbanker och andra privata långivare, skulle kunna låna av sin egen centralbank till nollränta till investeringar i sådant som förnybar energi och energieffektivisering av bostäder. Den avkastning som sådana produktiva investeringar genererar kan sedan användas till att betala av dessa lån. Regeringen bör låta utreda hur staten, för att påskynda de stora infrastrukturinvesteringar som klimatomställningen kräver, i högre grad skulle kunna låna av sig själv via . Detta bör ge regeringen tillkänna. Investeringar i infrastruktur, fastigheter och liknande ska normalt sett finansieras via anslag i statsbudgeten, enligt budgetlagen. Investeringarna bokförs då som kostnader i statsbudgeten, vartefter utgifterna uppstår. Infrastruktur, exempelvis järnväg, kommer emellertid att kunna användas . Det är därför mer rimligt att fördela kostnaden över hela investeringens livslängd. I kommuner och företag bokförs kostnader för investeringar genom avskrivningar. Att ta lån för att jämna ut mellan inkomster och utgifter bör vara lika självklart för staten som för kommuner och företag som vill investera. Med nuvarande statliga redovisningslogik konkurrerar infrastrukturinvesteringar som direktavskrivs med löpande utgifter som barnbidrag och sjukpenning, under utgiftstak som ofta är snålt tilltagna. Denna ordning behöver ändras så att samhällsviktiga framtidsinvesteringar inte försenas eller uteblir. Staten, på samma sätt som företag och kommuner, bör upprätta en investeringsbudget i vilken kostnader för investeringar bokförs som avskrivningar. En modell där statsbudgeten delas i en driftsbudget och en kapitalbudget fanns tidigare, men avskaffades 1976. Därför bör en statlig investeringsbudget införas. Detta bör ge regeringen tillkänna. Svenska folket har makt som vi inte använder. Vi äger tillsammans enormt mycket pengar. AP-fonderna är ett antal statliga fonder som skapats för att förvalta svenska folkets pensioner. I AP-fonderna finns hundratals löntagarägda miljarder, men de skulle kunna investeras på ett sätt som gav långsiktig samhällsnytta i avsevärt högre grad än vad som är fallet. Det finns goda möjligheter att ändra på detta, ta kontroll och börja använda AP-fonderna så de främjar en ekonomiskt, socialt och ekologiskt hållbar utveckling. Ägandet i de svenska börsnoterade bolagen har förändrats dramatiskt . Det långsiktiga och aktiva ägandet har minskat medan ägare som vill ha kortsiktig avkastning ökat dramatiskt. Utländska aktieägare, mest amerikanska och brittiska pensionsfonder, ägde av börsvärdet. Svenska finansiella institutioner, mest aktiefonder och försäkringsbolag, stod för . Alltså kontrolleras de svenska börsbolagen av ägare som prioriterar snabba vinster framför långsiktiga investeringar som ger jobb och trygghet i . Pension är inte, mer än till en liten del, uppskjuten lön och kan betraktas som en sorts beskattning av de som arbetar. Den bästa pensionsförsäkringen är alltså ett blomstrande näringsliv med många anställda i även . Snabba och kortsiktiga klipp ger ingen trygghet. Det bästa vi kan göra med våra gemensamma tillgångar i form av pensionsfonder är alltså att investera dem klokt, i företag som kan bidra till välstånd och hållbar utveckling; inte minst är det viktigt att investera i lokala och regionala fonder som kan stödja nya företag. Så kan risken för arbetslöshet minskas. Den som är arbetslös av sitt yrkesverksamma liv får med dagens pensionssystem betydligt lägre pension. används en stor del av löntagarnas pensionspengar i ett globalt spel där fondförvaltare flyttar dem dit avkastningen ökar snabbast. Inte sällan deltar pensionsfonderna – arbetarnas och tjänstemännens trygghetskapital – i spekulationer med valutakriser och ekonomiskt kaos som följd. De stora svenska institutionella kapitalförvaltarna, däribland AP-fonderna, måste utarbeta tydliga strategier för ägande med sikte på långsiktighet och aktivt engagemang. AP-fondernas maktlöshet och passivitet beror på riksdagsbeslut som tvingar dem att agera kortsiktigt. Vid sidan av krav på maximal avkastning ska fonderna ta vissa etiska hänsyn, men dessa är inte särskilt högt satta. AP-fonder får inte äga mer aktier än motsvarande av röstetalet i ett börsnoterat företag. De amerikanska och brittiska pensionsfonder som är storägare på den svenska börsen har vanligen inga sådana restriktioner. Goda föredömen finns, bland annat i , världens sjätte största ekonomi. De offentliganställdas pensionspengar i denna största delstat finns i två stora fonder som tillsammans förfogar över medel i nivå med hela BNP och en viss andel av dessa medel investeras medvetet i långsiktigt hållbara företag som ger jobb åt delstatens invånare. Miljöteknik och miljövänlig produktion stöds kraftfullt i denna , som initiativet kallas. offensiva satsning på sunda investeringar av pensionskapital som gynnar vanliga löntagare, både nu och , står i skarp kontrast till svensk passivitet. Mot bakgrund av detta bör AP-fonderna ges direktiv att utöva ett aktivt ägarskap i syfte att uppnå en ekologiskt, socialt och ekonomiskt hållbar utveckling snarare än kortsiktig lönsamhet. Detta bör ge regeringen tillkänna. AP-fonderna bör även ges tydligare direktiv att delta i nomineringskommittéer och bolagsstyrelser med syfte att nå hållbarhetsmålen. Detta bör ge regeringen tillkänna. Vidare bör kompetensen i AP-fondernas styrelser, och i bolagsstyrelser där AP-fonderna är representerade, breddas till att omfatta kompetens även i ekologisk och social hållbarhet. Detta bör ge regeringen tillkänna. En del av svenskarnas pensionskapital har genom premiepensionssystemet (PPM) blivit en del av den globala spekulationsekonomin. Vi förväntas välja mellan en uppsjö av olika fonder. De främsta vinnarna i systemet är fondförvaltarna. Kortsiktig vinstjakt står i skarp kontrast till långsiktig och hållbar samhällslönsamhet, som är det som krävs för att vi ska kunna trygga pensionerna. Detta system som vill göra oss alla till småspekulanter är inte hållbart varken samhällsekonomiskt, ekologiskt eller socialt och måste därför avvecklas. Pengarna i premiepensionsfonderna bör överföras till en offentlig grön investeringsfond, där utbetalningarna kommer från avkastningen från reala investeringar istället för spekulation. Detta bör ge regeringen tillkänna. Vindkraftverk och järnvägsräls blåser inte bort i en finansstorm på börsen. Detta betyder att varje individs innestående saldo bevaras men att utbetalningarna görs från avkastningen på de gröna investeringarna. Nya typer av företag Menar vi allvar med att hålla ekonomin inom naturens ramar krävs nya företagsformer och ett näringsliv som inte drivs av vinstmaximering och tvång att ständigt växa. Framgångsrikt hållbart företagande bygger mer på samarbetskraft än konkurrenskraft. Goda exempel finns runt om i världen. Socialt företagande är ett begrepp som i främst kommit att förknippas med företag för människor som står långt från den ordinarie arbetsmarknaden. Men alla företag borde vara sociala – varför ska vi överhuvudtaget acceptera ett asocialt näringsliv? Det är ingen naturlag att aktiebolag ska ha förmåner som inga vanliga personer har, till exempel evigt liv, eller att hänsyn till aktieägare ska prioriteras högre än hänsyn till alla andra som påverkas av ett bolags verksamhet. Ett företag är i själva verket ett knippe av kontrakt mellan olika intressenter såsom ägare, anställda, underleverantörer och kunder. Kvartalskapitalismens förödande kortsiktighet bidrar till att stimulera intresset för nya företagsformer. På många håll i världen växer nya koncept fram för att främja företagande som syftar till vidare nytta och mening än vinstmaximering och där fler intressenter än aktieägare bereds reellt inflytande. En viktig del i detta arbete är att skapa företagsformer där alla som berörs av ett företags verksamhet (stakeholders) också har inflytande över driften: ägare, anställda, underleverantörer, konsumenter, lokalbefolkning, framtida generationer och ekosystemen, där de båda sistnämnda kategorierna lämpligen företräds av miljöorganisationer eller annan ekologisk kompetens. Det är en felaktig föreställning att små och medelstora företag vill växa till varje pris. En tysk forskningsrapport från ett ansett ekonomi i , IÖW (Institut für Ökologische Wirtschaftsforschung), visar att många företag i den här kategorin hellre satsar på kvalitet och lokal förankring samt, inte minst, på att ge medarbetarna rimlig balans mellan arbete och privatliv, vilket ger större arbetslust och lägre sjukfrånvaro. Här några exempel på nya företagsformer: I har många delstater i sin aktiebolagslagstiftning infört paragrafer som tillåter – och i några fall ålägger – företagsledningen att ta hänsyn till fler berörda grupper än enbart aktieägarna. Vid flera amerikanska universitet och tankesmedjor pågår en vital idéutveckling kring nya former av bolagsstyrning, där förslag om styrelserepresentation, alternativt remissförfarande med vetorätt, för olika grupper av intressenter förs fram som sätt att demokratisera landets storföretag. Den nya företagsformen benefit corporation är ett konkret utslag av denna strävan efter ett företagande med bredare syfte än att maximera vinsten åt aktieägarna. Delstatskongressen i biföll 2010 en motion om att införa benefit corporation som ny företagsform, där strävan efter sociala och ekologiska överskott ges en med ekonomisk vinst jämbördig ställning. har flertalet av delstater infört liknande lagstiftning. Benefit corporations fungerar på samma sätt som konventionella bolag, men med högre krav på samhällsansvar och transparens. Certifieringen kan jämföras med rättvisemärkningen Fair Trade. Intresset sprider sig snabbt även utanför . har fler än 2 000 B Corps i 50 länder och 130 branscher valt att certifiera sig, upplyser B Labs, som är en non-profit-organisation som ansvarar för certifieringen av Benefit corporations. Långt fler använder sig av B Labs metoder för kvalitetssäkring, utan att ha tagit steget fullt ut till certifiering. Alla dessa företag försöker, var och en på sitt sätt, omdefiniera vad som räknas som framgång i näringslivet. För att uppnå detta krävs ändringar av själva dna, arvsmassan, i systemet. Bolagsformen benefit corporation är en av många delar i den utvecklingen. Särskilt i , men alltmer även i , har utdelning till aktieägare kommit att få högsta prioritet på bekostnad av alla andra intressen. Detta skeva förhållande är lyckligtvis ingen naturlag, utan fullt möjligt att ändra genom politiska beslut. Aktiebolag i den form vi nu har, med en jämfört med fysiska personer stark rättslig ställning, är för övrigt ett relativt nytt fenomen i historien. När aktiebolag först introducerades fick de tidsbegränsade tillstånd att verka för att uppnå ett specifikt mål, som exempelvis att bygga en kanal. Samhället är inte statiskt utan förändras i allt snabbare takt och det är naturligt att vårt sätt att bedriva företag då också förändras. Det pågår diskussioner i olika amerikanska städer om att gynna benefit corporations i upphandlingar, och även skattelättnader för denna företagstyp diskuteras. Lagstiftning om benefit corporation som en särskild bolagsform kan ses som ett sätt att hjälpa näringslivet tillbaka till sin rätta roll i samhället, nämligen att skapa hållbart välstånd för alla och inte främst för allt tunnare elitskikt. Företag som ensidigt fokuserar på aktieägarintresset tenderar att bli teknikkonservativa. Sådana företag stannar ofta kvar i föråldrade produktionssätt för att mjölka ur de sista vinstkronorna ur tidigare investeringar, istället för att fortast möjligt introducera ny resurssnål teknologi. Ur ett renodlat aktieägarperspektiv kan det finnas en logik i ett sådant förhållningssätt, medan saken kommer i annan dager om företag istället prioriterar att skapa samhällsekonomiska mervärden. Att fortsätta driften i ett ålderstiget, avbetalt, kärnkraftverk skapar mervärden för aktieägarna men riskerar att förorsaka stora samhällsekonomiska kostnader. På samma sätt skulle ett företag som drivs som ett benefit corporation, och låter alla som berörs av företagets verksamhet få inflytande, ha svårt att motivera brunkolsbrytning. Även i behövs en företagsform som uttryckligen syftar till att skapa nytta för alla berörda intressenter, inte bara aktieägarna. Hur lagstiftningen för en sådan bör se ut i vårt land bör skyndsamt utredas och, vidare, bör utredas hur vi genom upphandlingsregler och skattelagstiftning kan gynna en sådan företagsform. Detta bör ge regeringen tillkänna. I finns bolagsformen aktiebolag med särskild vinstbegränsning (SVB-bolag), vars huvudsyfte inte är vinstmaximering. har dock endast ett fåtal sådana bolag etablerats. Community interest company är en företagsform som finns i och påminner om svenska SVB-bolag, men har på ett helt annat sätt lyfts fram av såväl folkvalda som civilsamhälleliga företrädare. finns drygt 12 000 CIC-företag inom äldrevård, utbildning, lokalproducerad vindkraft och andra verksamheter med tyngdpunkt i lokalsamhället. Högst av det årliga överskottet får delas ut till ägarna medan resten måste återinvesteras i verksamheten och ett CIC-företag får bara säljas till ett annat CIC-företag. Cooperative d’Intérêt Collectif är en sorts blandkooperativ som instiftades som företagsform 2001 av den dåvarande rödgröna regeringen i . Såväl personal som brukare, men också kommuner, föreningar och företag, kan bli medlemmar i dessa kooperativ vars syfte inte främst är medlemsnytta utan allmännytta (intérêt collectif) och då vanligen inom ett geografiskt avgränsat område – t ex kan det handla om att bygga ut vindkraft och solenergi i en region. genomförs en ”kooperativ revision” för att kontrollera att verksamheten bedrivs i enlighet med de kooperativa intentionerna. Företagsformen är skattemässigt gynnad. En grupp japanska kvinnor tog kontakt med lokala lantbrukare för att direkt av dessa kunna köpa giftfria livsmedel. Den här sortens direktkontakt mellan konsument och producent fick namnet teikei, vilket är det japanska ordet för samarbete, och spred sig företeelsen till och och kom där att kallas community supported agriculture (CSA). CSA-rörelsen har växt i omfång och omfattar flera miljoner konsumenter. Det handlar, i korthet, om att ett antal hushåll går samman och abonnerar på en lantbrukares avsättning, som genom denna förskottsbetalning kan minska sitt beroende av bankkrediter; vanligt är också att konsumenterna själva, i varierande grad, deltar i jordbruksarbetet och alltså agerar som ”prosumenter” (producent och konsument). Genom att diverse mellanhänder i distributionsledet försvinner så lyckas ofta CSA förena hög kvalitet med lågt pris. Också i sprids nu det här konceptet och benämns då ofta andelsjordbruk. ESOP står för Employee Stock Ownership Plan och är ett från början amerikanskt program som gör att personalen via en stiftelse blir delägare i företagen de arbetar i. Den amerikanska kongressen lagstiftade om ESOP och såväl demokrater som republikaner ställde sig bakom att på detta sätt öka löntagarägandet i landets näringsliv. Det finns flera skäl att överväga ett liknande system i . Brist på inflytande över den egna arbetssituationen, allt från arbetstidens förläggning och längd till arbetets innehåll, skapar stress och utbrändhet. Ett system med ökat löntagarägande och löntagarinflytande i näringslivet kan motverka detta. Detta ger även bättre förutsättningar för en mer jämställd företagsstyrning. Vi har ett stort problem med generationsskiften, inte minst på landsbygden, där äldre Vi ser också en bristande långsiktighet i näringslivet. , forskare vid i , belyser detta i sin uppmärksammade rapport ägararkitektur för (2016), där hon beskriver hur kortsiktig vinstjakt hotar det långsiktiga värdeskapandet i företagen. Med hänvisning till den problemformulering och de fördelar som beskrivits ovan, bör helt eller delvis medarbetarägda företag stimuleras och det bör utredas vad som skulle krävas för att få till stånd ett ESOP-liknande system i . Detta bör ge regeringen tillkänna. Mondragonkooperativen grundades i Mondragon i i norra och är med sina drygt 74 000 medarbetare ett av landets tio största företag. Denna kooperativa jättekoncern har en egen bank och ett eget universitet och ligger i teknologisk framkant. Koncernen omfattar 261 olika företag, vilket illustrerar hur diversifierad verksamheten blivit, men är också uttryck för ambitionen att ett Mondragonföretag inte ska vara så stort att reellt medarbetarinflytande omöjliggörs; länge fanns en tumregel om att när ett företag inom koncernen vuxit till fler än 500 medarbetare så delades det upp på mindre enheter. Den tillåtna lönespridningen inom koncernen, från verkställande ledning till de lägst avlönade, var tidigare 3:1 men är 9:1. Varnande röster har höjts för att de ursprungliga kooperativa idéerna steg för steg håller på att överges under trycket av globalisering och långtgående samarbeten med konventionella storföretag, exempelvis stiger andelen medarbetare som inte är delägare. Andra framhåller att Mondragonandan i allt väsentligt lever vidare i den säregna blandning av stormötesdemokrati och representativa församlingar som alltjämt styr över koncernens investeringar och verksamhetsinriktning. Till och med under djupa lågkonjunkturer är avskedanden ovanliga, istället brukar temporärt övertaliga medarbetare i ett Mondragonföretag kunna beredas plats i ett annat som för tillfället går bättre. Många personalägda företag har, i olika länder, tagits över av de anställda efter att den tidigare ägaren försatt företaget i konkurs och långtifrån alltid lyckas rekonstruktionen. Mondragonkooperativen visar vad som är möjligt när ett kooperativt företagande istället får möjlighet att växa fram stegvis och av egen kraft och där betydande resurser läggs på innovationer, såväl tekniska som sociala. Det demokratiska företagandet i Mondragon har på många håll i världen blivit en inspirationskälla. Det amerikanska stålarbetarfacket har exempelvis inlett ett samarbete för att ta modellen till . Den norditalienska regionen kännetecknas av ett diversifierat näringsliv präglat av små och medelstora företag. Samverkansstrukturer såsom gemensamma inköpscentraler, distributionskanaler och kreditgarantiföreningar har lyckats förena stordriftsfördelar med det småskaliga företagandets korta kommunikationsgångar och lokalkännedom. Ett antal svenska och italienska kommuner och regioner har bildat utbytesplattformen (). Hållbar och rättvis förvaltning av gemensamma resurser Existerande system för utsläppshandel är ofta komplicerade och ineffektiva. Det finns emellertid enkla och transparenta lösningar. Ideella organisationer och rörelser som amerikanska Citizens’ Climate Lobby – med den svenska avläggaren – liksom bland andra den världsledande klimatforskaren , föreslår en ökande avgift på fossilbränslen som återförs till hushållen genom månatliga utbetalningar. Många amerikanska städer, inklusive större sådana som , och delstaten , har ställt sig bakom uppropet för en lag om något slags Carbon Fee and Dividend-system. Olika varianter av idén att sätta ett tak på hur mycket koldioxid som får släppas ut och ta betalt för rätten att släppa ut den, Cap-and-dividend-system, har lyfts i den amerikanska kongressen. Det senaste lagförslaget står demokraten för, med stöd av ytterligare 28 kongressledamöter. förslag, The Healthy Climate and , går ut på att alla intäkter från utsläppsauktionerna förs tillbaka till invånarna i , lika mycket till var och en, vilket ger en kraftfull omfördelning till förmån för låginkomsttagare. I och med att systemet kommer att driva på omställningen till förnybar energi och energieffektivisering kan också många nya jobb komma att skapas i dessa branscher. Såväl klimatpåverkan som de ekonomiska och sociala klyftorna behöver minskas. Det behövs därför en utredning om hur ett system med utsläppstak för koldioxid och medborgarutdelning, skulle kunna utformas i . I detta ingår att finna en för lämplig avvägning mellan utdelning till medborgare och offentligt finansierade åtgärder för klimatomställning. Detta bör ge regeringen tillkänna. Det är angeläget att se över vilka allmänningar i , utöver atmosfären, som skulle behöva förvaltas långsiktigt och hållbart utifrån samma principer om allmänintresse. Mineraler och hav är exempel på viktiga gemensamma naturresurser. Det behövs en kartläggning av våra gemensamma tillgångar, hur var och en av dem bäst förvaltas på ett långsiktigt hållbart sätt, vilka uttag och vilken användning som kan tillåtas inom ramen för bevarande, och hur eventuell avkastning fördelas på ett rättvist sätt. Detta bör ge regeringen tillkänna. Det handlar om såväl att begränsa utsläpp av skadliga ämnen som att inte överutnyttja resurser eller avstå från att exploatera dem. När hänsyn tas till alla inblandades intressen framstår inte skövling av urskog för kortsiktig vinst åt aktieägare i ett skogsbolag, eller mineralbrytning som ödelägger en bygd, som ett ekonomiskt, socialt och ekologiskt ansvarstagande alternativ. , den enda kvinnliga ekonomipristagaren till Nobels minne, dokumenterade hur lokalbefolkningar över hela världen genom sinnrika sociala innovationer uthålligt lyckas förvalta skogar, fiskrika vattendrag och andra allmänningar. Den som lever i och av naturen har ett egenintresse av att motverka miljöförstöring. Ett framgångsrikt exempel väl värt att inspireras av är hummerfisket i den amerikanska delstaten . De lokala fiskarna är demokratiskt organiserade i råd som i praktiken avgör hur mycket som får fiskas och hur. De som fiskar i kustzonen måste själva äga sina båtar.