mot · H5021937 · 2017-10-03 00:00:00 — Generellt sett är ensamkommande en grupp som är i stort behov av trygghet och kontinuitet. Att dras upp från den plats där man hunnit rota sig något i det nya landet på flykt kan vara mycket traumatiskt och skadligt. Regeringen bör utreda möjligheterna att ta fram ett system för mottagande av ensamkommande barn som bygger på en mer långsiktig boendeplacering. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Olika grupper inom gruppen ensamkommande barn kan ha olika behov för att kunna känna trygghet. Det kan handla om ensamkommande flickor, religiösa grupper eller hbtq-personer. Västerpartiet ser generellt inte separata boenden som en optimal lösning, men menar att det kan vara ett alternativ i vissa specifika fall. Huvudprincipen måste vara att den individuella bedömningen som ligger till grund för placeringen av ensamkommande barn tar hänsyn till dessa behov och att personalen på boendena har kunskap och verktyg för att kunna tillgodose de behov som finns och garantera tryggheten för alla. Det bör exempelvis vara självklart att personal på samtliga boendeformer för ensamkommande barn är skyldiga att göra orosanmälningar till socialnämnden om de misstänker att barn far illa. Regeringen bör återkomma med tydliga krav på personalens kompetenser och personaltäthet för samtliga boendeformer för ensamkommande barn. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Nivån på ankomstboendena varierar kraftigt. menar att det bör ställas tydligare och högre krav på ankomstboenden. Det bör t.ex. finnas multidisciplinära enheter som gör en översiktlig utredning av barnets behov på dessa boenden. Det stora antalet människor som sökte asyl i , och det stora antalet ensamkommande barn bland dem, resulterade i att ensamkommande tvingades bo i ankomstboenden under en . Regeringen bör återkomma med förslag om en maxgräns för hur länge ett ensamkommande barn ska kunna bo i ett ankomstboende. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. För att på ett bra sätt kunna hantera situationer då många människor söker sig till krävs en hög beredskap. När det gäller ankomstkommuner behövs en möjlighet att fördela ansvaret för det första mottagandet jämnare än vad dagens ordning tillåter. Regeringen bör återkomma med förslag om hur fler kommuner ska kunna fungera som ankomstkommuner vid särskilt ansträngda situationer. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Situationen på ankomstboendena beskrivs av många ensamkommande som undermålig, enligt BO:s rapporter. Informationen till ensamkommande, inte minst om deras rättigheter och påstådda skyldigheter, har brustit i många fall. Standarden på boendena varierar kraftigt. Vissa är mycket trånga, upp till 20 barn kan sova i ett rum med otillräckligt antal toaletter och duschar. Tillgången på mat varierar också. Vissa berättar att de sällan ätit sig mätta, andra att de får den mat de behöver. I BO:s rapporter återkommer berättelser om brist på kläder som är tillräckligt varma och skor att ha utomhus, samt om begränsningar när det gäller möjligheterna att ringa sina familjer. Synen på personalen på boendena varierar. Vissa barn är missnöjda med bemötandet de fått, andra upplever det som bra. anser att ankomstboendena bör bli mer likvärdiga och att alla bör kunna leva upp till en viss standard när det gäller kunskap hos personal, grundläggande faciliteter, mat, information m.m. Regeringen bör återkomma med förslag om tydliga krav som ankomstboenden måste leva upp till. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 7.2 Grupphem/gruppboenden och HVB visade att landets HVB för barn och unga som kommit ensamma till för att söka asyl inte håller samma genomsnittliga kvalitet som andra HVB. anser att samtliga boenden behöver uppfylla en viss nivå. Boenden ska bl.a. erbjuda ett eget rum för den enskilde, ha god tillgång till datorer med internetuppkoppling för att möjliggöra kontakt med barnets familjer, bekosta hygienartiklar som bör ingå i upphandlingen mellan kommun och boenden. Barnens upplevelser och erfarenhet från flykten ställer andra krav på personalen på boendena än dem man normalt ställer vid placering av barn. Placeringen av barn på boenden bör också ta hänsyn till barnens ålder. Personalen behöver ha kunskap om barn med olika kulturell bakgrund och om barn som har upplevt trauman. De ska även ha god kunskap om hur man använder tolk och tolkens yrkesetik. De ska ha kännedom om lämpliga behandlingsmetoder och uppföljning av vårdplaner anpassade efter flyktingbarnens speciella utsatthet. Personalen bör fortlöpande utbildas om flyktingbarns behov och om FN:s konvention om barnets rättigheter. Speciellt viktig är artikel 12 som ger varje barn rätt att vara delaktigt, bl.a. vad gäller vårdplan. Personalen ska ha möjlighet till erfarenhetsutbyten och extern handledare. Inspektionen för vård och omsorg () har uttryckt oro över att HVB i stor utsträckning använder metoder som inte passar för barn och unga och som dessutom saknar vetenskapligt stöd. Att många verksamheter inte alls har redovisat några namngivna behandlingsinsatser eller definierade förhållningssätt är både anmärkningsvärt och oroväckande. Sedan IVO:s kritik har det tydliggjorts att detta är en del av kvalitetsarbetet och egenkontrollen. Verksamheterna ska i sin egenkontroll också analysera hur de placerade personerna har getts möjlighet till delaktighet och hur deras erfarenheter hämtats in och beaktas, vilket är positivt. Regeringen bör återkomma med förslag för att säkerställa att hem för vård eller boende (HVB) använder metoder som är anpassade för barn och som är vetenskapligt grundade. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. BO har lyft att det behövs ett tydligare ansvar vid utskrivning från HVB, genom att slå fast att ”ska” i stället för ”bör”, informeras vid utskrivning, som det står . Regeringen bör slå fast att ska informeras vid utskrivning av ett ensamkommande barn från hem för vård eller boende (HVB). Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. menar att sällan gör individuella utredningar och bedömningar av barnens behov. Om det görs tar det väldigt och i många fall överförs de inte till HVB. Personal på boenden och gode män saknar därför kunskap om barnen och deras situation. Regeringen bör återkomma med tydliga krav på att måste göra bedömningar av de ensamkommande barnens individuella behov, att de ensamkommande måste ha inflytande över sina vårdplaner samt att dessa måste kommuniceras till boenden och gode män. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. menar att stödboende kan vara ett bra alternativ till HVB, som inte passar för alla, men att stödboendena generellt behöver mer resurser än de får . Stödboende har i alltför stor utsträckning kommit att ses som ett billigare alternativ till HVB, snarare än ett alternativ för dem som inte behöver den typ av vård som finns på HVB. Stödboende borde ha samma krav på föreståndare som HVB, enligt BO, som också betonar vikten av stöd från vuxna på boendena. De lyfter också behov av tydlighet kring vad som händer när placeringen upphör, något de anser saknas i dagens bestämmelser om stödboenden. delar den bild som och BO ger uttryck för. Regeringen bör undersöka möjligheten att höja kraven på stödboenden. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. I familjehem är den familj som det ensamkommande barnet placeras hos och hur de kommer överens helt avgörande för barnets situation. Familjen behöver ha kunskap om vad det innebär att vara familjehem. Det måste även tydliggöras vilka krav som ska ställas på ett familjehem och familjehemmen behöver kontrolleras, så att kommunen kan säkerställa att de följer de krav som uppställs. I slutändan är det kommunens ansvar att boenden fungerar tillfredsställande. Regeringen bör återkomma med förslag på krav på och utbildning för familjer som tar emot ensamkommande barn. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Ensamkommande som bor i familjehem är på flera sätt extra utsatta eftersom de på många sätt är utlämnade till välviljan hos den familj de bor med, och det ofta saknas personer att vända sig till angående brister i boendet. De s.k. privatplaceringarna behöver uppmärksammas särskilt. Det handlar ofta om släktingar till ett ensamkommande barn som tar emot barnet och låter det bo hos dem. Dessa boendeformer behöver i högre grad likställas med andra familjehemsplaceringar. Kommunernas kännedom om att är skyldig att utreda situationen hos dessa anhöriga behöver stärkas. är det inte ovanligt att myndigheter först får kännedom om ett ensamkommande flyktingbarn genom att anhöriga kontaktar dem och meddelar att de tagit emot ett barn. Som med andra barn i som omhändertas ska målet vara att utredningen sker innan beslut fattas om att barnet ska placeras i ett familjehem. Barn i s.k. privatplaceringar har samma rätt till stöd som andra omhändertagna barn. I många kommuner glömmer sin skyldighet att upprätta och följa en vårdplan för privatplacerade barn. Regeringen bör återkomma med förslag på åtgärder för att säkerställa att privatplacerade barn garanteras samma stöd som andra ensamkommande barn. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Det nuvarande systemet med god man för ensamkommande barn har stora brister och behöver ses över. Den ibland mycket långa väntetiden innan en god man förordnas är oacceptabel. Möjligheten att införa en tidsgräns på hur ett ensamkommande barn ska behöva vänta innan det får en god man och antalet uppdrag en god man ska få kunna ha behöver ses över. Barnets möjlighet att byta god man om denne inte sköter sitt uppdrag bör stärkas. Uppdraget som god man för ensamkommande barn är mycket viktigt och ställer höga krav på den som åtar sig det. Regeringen bör tillsätta en utredning för att se över uppdraget som god man till ensamkommande barn i syfte att säkerställa hög kvalitet i utförandet samt införa en maxgräns avseende väntetid för att få en god man. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Ytterligare en fråga som behöver undersökas närmare är stödet från god man för barn med särskilda behov. Det kan handla om barn med behov som gör att specialkompetens krävs för att bistå på rätt sätt. ser ett stort värde i att uppdraget som god man utförs av frivilliga och inte av anställda personer. Det finns ett stort mervärde i att uppdraget utförs av en medmänniska på frivillig grund och som inte har i uppgift att bedöma, utvärdera eller behandla. Det finns även en risk för att ställföreträdaren hamnar i en intressekonflikt mellan myndigheter och huvudmannen om ställföreträdaren är anställd. En frivillig god man finns också tillgänglig utanför kontorstid och bidrar till att vidga huvudmannens/barnets nätverk samt får genom uppdraget en unik möjlighet till insyn i myndigheternas biståndsbeslut och kan bidra till att upptäcka eventuella missförhållanden. Att uppdraget ska utföras av en frivillig motsäger dock inte att uppdraget ska utföras av en kompetent ställföreträdare med barnets bästa i fokus. För barn med särskilda behov kan det dock finnas anledning att utreda möjligheten att införa en modell med professionella gode män. Det viktigaste är att säkerställa att dessa barn får det stöd de behöver och att deras gode män har den kompetens som krävs. Därför bör frågan utredas. Regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att säkerställa att gode män som tillförordnas barn med särskilda behov har rätt kompetens. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Som följd av det stora antalet ensamkommande som kom till blev systemet med god man ansträngt. Det krävs en extra beredskap för att hantera sådana situationer. Regeringen bör återkomma med förslag om stärkt beredskap i systemet för god man vid särskilt ansträngda situationer. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Krav på kunskap och utbildning för gode män behöver också ses över för att säkerställa att alla ensamkommande får ett likvärdigt stöd och att denna mycket viktiga roll lever upp till de krav som uppdraget medför. Även kunskapskraven hos överförmyndarna behöver ses över. Regeringen bör återkomma med förslag om skärpta krav på kunskap och utbildning hos gode män och överförmyndare. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. vill också att rätten till god man ska finnas kvar efter att den ensamkommande fyllt , då stödet fasas ut upp till 21-årsdagen. Detta utvecklas nedan. politik när det gäller gode män utvecklas i motionen män (2017/18:3606). 9 Övergången från till vuxen Övergången från till vuxen är ett stort steg, med stor betydelse för både livssituation och rättigheter för asylsökande ensamkommande. På 18-årsdagen försvinner rätten till god man, och den unge tvingas flytta från boende för ensamkommande till boende för vuxna. Flytten till nytt boende kan ibland innebära att de hamnar i en annan kommun, i vissa fall långt bort från tidigare bostadsort, vilket innebär att de rycks upp från det sammanhang de skapat och från den plats där de börjat etablera sig. Det innebär också en risk att man tvingas lämna den skola man går i och ett ovälkommet avbrott i studierna. har i förhandlingar med regeringen fått igenom en satsning i budgetpropositionen för att kommunerna ska få resurser för att kunna låta ensamkommande barn stanna kvar där de bor även efter 18-årsdagen. Detta är ett mycket viktigt steg som underlättar för många ensamkommande barn. behövs en översyn av placeringen av ensamkommande för att göra den mer långsiktig. vill se en mjukare övergång från till vuxen som gör förändringen lite lättare att hantera. Hur en sådan lösning skulle kunna se ut bör utredas närmare, med fokus på ensamkommande i åldern . En sådan utredning bör exempelvis behandla folkhögskolornas roll, boendeform, möjligheten att använda stödboenden som övergångslösning, hur boende kan ha mer ändamålsenlig åldersindelning, en långsiktig placering av ensamkommande och asylsökande samt hur rätten till kontaktperson kan stärkas när god man-uppdraget upphör. Förslagen i en sådan utredning måste utgå från individens behov och lämna stort utrymme för de ensamkommande att själva styra över sin situation. Regeringen bör tillsätta en utredning om övergången från till att bli vuxen utifrån beskrivningen ovan. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Folkhögskolor kan vara en bra utbildningsform och ett bra boendealternativ för de ensamkommande som fyllt . De kan också fungera som ett steg mellan barndomen och att bli vuxen. menar att det är en bra boendeform i många fall och anser att det har fungerat bra med folkhögskolor som tagit emot ensamkommande. På folkhögskolorna aktiveras de boende och på HVB passiviseras de, enligt förbundet. Det finns ett annat fokus på lärande och utveckling på folkhögskolorna, till skillnad mot HVB som fokuserar på vård. Folkhögskolornas utbildningsform passar också gruppen ensamkommande bra generellt. Projektet syftar till att få fler ensamkommande i åldrarna 18–att välja folkhögskola. Syftet med projektet är att möjliggöra för landets folkhögskolor att erbjuda boende- och studieformer för ensamkommande ungdomar. Målet är att ungdomarnas väg mot vidare studier eller arbete ska förkortas. Med utgångspunkt i folkhögskolornas värdegrund och bildningsideal ska insatsen uppmuntra till ett nytt förhållningssätt till ensamkommande ungdomars förmåga, resurser och potential. Flera kommuner vittnar om att det finns en vilja att använda folkhögskolor på detta sätt, men att finansiering ofta saknas. I budgetpropositionen har och regeringen kommit överens om att öka anslagen till folkhögskolorna med . Denna satsning bör möjliggöra för fler ensamkommande barn att studera vid folkhögskolor. Flera studier och undersökningar pekar på att en förenklad bild av ensamkommande barns kunskaper och språkfärdigheter dominerar den svenska skolans syn på gruppen. Detta påverkar givetvis deras förutsättningar att lyckas med skolgången och tillägna sig de kunskaper de behöver. Skolan lyfts också ofta fram i forskningen som en viktig plats för nyanlända barn och ungdomars utveckling. Skolan är viktig för att den skapar struktur i vardagen och ger barn och unga möjlighet att skapa sociala nätverk samt möjlighet att lära sig det svenska språket. En lång väntan på en skolplats riskerar därför att påverka asylsökande barns välmående. är ensamkommande barn och deras skolgång områden som inte har beforskats i tillräcklig utsträckning och situationen varierar mellan olika delar av landet. En av bristerna i den svenska undervisningen av nyanlända är att många nya elever upplever svårigheter med att bli inkluderade och att de står och stampar eller i värsta fall riskerar att gå baklänges på vägen från grundskola till gymnasiets språkintroduktion. Ett av problemen med skolans syn på de nyanlända är att man i alltför hög grad fokuserar på vad eleverna saknar, snarare än vad de har med sig. Skolan måste bli bättre på att ta vara på deras längtan att lära sig och vara mer flexibel. I Fortes rapport ”Nyanlända barn och den svenska mottagningsstrukturen” beskrivs problemet så här: ”Nyanlända elever blir en grupp som framställs utifrån brister och svårigheter i skolan och de som klarar sig bra lyfts fram som individuella undantag”. Förberedelseklasserna utgör också ett problem enligt flera forskare, dels p.g.a. den fysiska avskildheten i det större skolsammanhanget och dels för att många blir kvar för länge i förberedelseklassen innan de får gå över till ordinarie undervisningsformer. Det verkar som att placeringar i förberedelseklass baseras på organisationens behov snarare än elevernas. Ett annat problem är synen på språket och att det är den enskilda läraren som får bestämma på vilket språk elever ska redovisa sina kunskaper. Att inte få möjlighet att tänka, skriva och läsa på sitt starkaste språk kan begränsa inlärningen avsevärt. Det är viktigt att nyanlända lär sig svenska, men den starka fokuseringen på det svenska språket riskerar att hämma det övriga lärandet. Regeringen bör återkomma med förslag om att utöka rätten att få undervisning på sitt eget språk. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Barns rätt till utbildning är en grundläggande rättighet. Den är fastställd i flera konventioner om mänskliga rättigheter. När barn inte går i skolan utgör det därför ett stort problem, oavsett vad det beror på. tas asylsökande barns skolfrånvaro inte på samma allvar som andra barns frånvaro, eftersom de asylsökande barnen inte har skolplikt. För att stärka barnens rätt till utbildning behöver skolplikten utökas. Regeringen bör utreda möjligheterna att införa skolplikt för asylsökande barn för att säkerställa deras rätt till utbildning. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. var omkring 24 000 unga i åldern 20–inskrivna i Arbetsförmedlingens etableringsprogram. Av dessa hade endast förgymnasial utbildning. Andelen inskrivna under som saknade gymnasieutbildning uppgick till . beräknas omkring 20 000 unga nyanlända med uppehållstillstånd i åldern 18–bosätta sig i kommuner. Även om deras utbildningsbakgrund inte är känd finns det ingen anledning att tro att de skulle skilja sig nämnvärt mot dem som befinner sig i etableringsprogrammen. Avsaknad av gymnasiekompetens utgör ett stort hinder för möjligheten att etablera sig på arbetsmarknaden. Den aktuella gruppen har framför sig i arbetslivet och att låsa in dem i dåligt betalda jobb med osäkra anställningar vore skadligt både för dem och för samhället i stort. är övertygat om att vi måste höja utbildningsnivån hos dem som saknar tillräckliga kunskaper för de jobb som finns på arbetsmarknaden, snarare än att skapa jobb med lägre kvalifikationer. De stora problemen handlar om att utbildningssystemet inte är anpassat för dem som sökt asyl i . För att kvalificera sig för ett nationellt gymnasieprogram behöver en nyanländ eller asylsökande först gå igenom ett introduktionsprogram. Eleverna på introduktionsprogrammen är i många fall separerade från dem som läser de nationella programmen och många av eleverna som läser dem upplever att de står och stampar utan att komma vidare. En möjlighet att kunna läsa enstaka kurser på ett nationellt program i väntan på att helt kvalificera sig för programmen skulle kunna vara ett sätt att mer effektivt förkorta studietiden, förbättra inkluderingen och stärka känslan av utveckling och framsteg hos eleverna. Regeringen bör återkomma med förslag som gör det möjligt att läsa enstaka kurser på nationella program innan avslutat introduktionsprogram. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. SKL har föreslagit en ny utbildningsform för gruppen 18–med en utbildningsbakgrund kortare än gymnasium. Förslaget innebär att de ska erbjudas en utbildning på längst som ska innehålla olika yrkesprogram som matchar regional efterfrågan på arbetskraft samt vara en del av de insatser som Arbetsförmedlingen erbjuder alla nyanlända. Under utbildningen får deltagarna behålla sin etableringsersättning i stället för att tvingas ta studielån, vilket visat sig avskräcka från de utbildningsformer som finns i nuvarande system. Studieplanerna inom utbildningsformen är individuella utifrån utbildningsnivå, språkkunskaper och tidigare arbetslivserfarenhet och utbildningen bör bekostas av staten. Kommun eller kommuner i samverkan föreslås vara huvudman, då de har kunskap av att bedriva utbildningsverksamhet. står bakom SKL:s förslag och menar att det kan möta behov som dagens gymnasieskola och vuxenutbildning inte kan fylla. Vi anser dock att en sådan utbildningsform måste ge gymnasiekompetens och att den ska fungera som ett komplement till gymnasiestudier och inte en ersättning. Regeringen bör undersöka möjligheten att införa en ny utbildningsform enligt SKL:s förslag. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Ett annat hinder för möjligheterna att tillgodogöra sig sin utbildning är bristande kommunikationer mellan skolorna och boenden som i många fall ligger utanför större samhällen. Bristande tillgång till kommunikationer kan begränsa möjligheten att få tillgång till andra samhällstjänster och att ha ett fungerande socialt liv. Regeringen bör återkomma med förslag om att säkerställa att boenden för ensamkommande har fungerande kommunikationer som möjliggör att ta sig till och från skolan. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. För ensamkommande barn kan sommaren bli ett avbrott från en fungerande vardag och av osäkerhet och brist på sysselsättning. För att fylla detta tomrum har vissa kommuner gjort försök med sommarskola för nyanlända och asylsökande barn. Sommarskolan har kombinerat utbildning med andra sociala aktiviteter som på olika sätt främjar lärande, språkutveckling och inkludering i samhället. menar att sommarskola enligt denna modell kan vara ett bra alternativ för dem som vill och som saknar annan sysselsättning . Regeringen bör undersöka om det går att utvidga möjligheterna att erbjuda sommarskola för de barn som vill. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Folkrörelserna och hela det civila samhället spelar en viktig roll i inkluderingen och etableringen av ensamkommande barn. Genom föreningars aktiviteter och löpande verksamhet kan kontakter skapas utanför boendena och skolan. Svårigheten att komma i kontakt med och få tillgång till föreningars och organisationers reguljära verksamhet utgör dock ett hinder för att potentialen i föreningslivet ska förverkligas. De aktiviteter som finns är ofta riktade speciellt till gruppen och riskerar att snarare förstärka exkludering än att verka för inkludering. I vissa kommuner finns det för få föreningar för att tillgodose behoven, framför allt för flickor. Skilda villkor för flickor och pojkar grundade i fördomar om preferenser och förmågor utgör ett hinder för ett jämlikt deltagande.