mot · H5023595 · 2017-10-05 00:00:00 — Pojkar är oftare heldygnsplacerade än flickor, och ökningen är också större för denna grupp (2017). Ett barn blir placerat antingen med stöd av socialtjänstlagen (SoL) eller lagen om vård av unga (LVU). Placeringar enligt SoL bygger på frivillighet och innebär att föräldrarna och barnet lämnar sitt samtycke till placeringen. LVU är en s.k. tvångslag som används när föräldrarna motsätter sig en placering och bedömer att barnet ändå måste placeras eftersom det finns ”en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas”. Ett barn omhändertas antingen p.g.a. brister i hemmiljön (av fallen) eller p.g.a. den unges eget beteende (av fallen). För är orsaken en kombination (2015). 6.3.1 Att omhänderta ett barn Att ta beslut om att omhänderta ett barn är en av de mest ingripande åtgärder samhället kan göra. Separationer mellan barn och föräldrar har generellt allvarliga konsekvenser, och de innebär att satsningarna måste ligga på det förebyggande arbetet. Det gäller satsningar på skolan, förskolan, fritidsaktiviteter, hälso- och sjukvården, men också insatser som kan hjälpa barn och föräldrar i individuella fall. Detta mot bakgrund av de entydiga kunskaper som finns om att det är socialt utsatta föräldrars barn som får sina barn omhändertagna. Precis som det finns ett samband mellan vilka barn som det anmäls oro för och ekonomisk utsatthet finns det en koppling mellan ekonomiskt utsatta föräldrar och omhändertagna barn. Många av föräldrarna saknar arbete och är bidragsberoende. ställer stränga krav på staten att behandla barn som är omhändertagna eller placerade i samhällsvård på ett sätt som främjar barnets känsla för värdighet och värde. Institutionsplacerade barn och ungdomar är en utsatt samhällsgrupp som ofta vårdas mot sin vilja genom det offentligas maktutövning. Det handlar om krav på delaktighet, rättssäkerhet, integritetsskydd och barnets bästa, flera principer som är skyddade i svensk grundlag och i internationell rätt. måste som samordnare av samhällets insatser för barn och unga som utsatts för våld och övergrepp vara mer känd, synlig och tillgänglig för barnen. 6.3.2 ansvar för placerade barn Om fattar ett beslut om att placera ett barn utanför hemmet ska alltid en vårdplan upprättas, även om vården ska ges under frivilliga former. Vårdplanen ska beskriva de övergripande målen med vården, vilka insatser som behövs och på vilket sätt den unges umgänge med föräldrar, vårdnadshavare och närstående ska ordnas. Vårdplanen ska även innehålla den unges eller vårdnadshavarens synpunkter på planen. En vårdplan bygger på det material som insamlats i samband med utredningen. Även om det är socialnämnden som beslutar om innehållet i vårdplanen är det viktigt att den enskilde utifrån ålder och mognad får vara med i planeringen. Forskning visar att den unges delaktighet i planeringen av vården är en av framgångsfaktorerna för insatsen (Nya bestämmelser för den sociala barn- och ungdomsvården – Uppföljning av ändringar av SoL och LVU, 2015). Ett barn som en gång blivit omhändertaget har en högre risk för kriminalitet och missbruk, risk att själv bli bidragsberoende och större risk för dålig hälsa och självmord. Även tandhälsan är sämre än hos andra barn. Ju äldre ett barn är när det omhändertas, desto större risk för ohälsa finns. De som är äldre placeras också i högre grad på institution än de yngre. Placerade barn har också högre risk för oavslutad skolgång. av kommunerna har ingen samverkan mellan och skolan, vilket gör det svårt att följa upp och stötta barnen som har en bristfällig skolgång. av långtidsplacerade pojkar har inga, ofullständiga eller låga betyg från årskurs nio jämfört av dem som inte varit omhändertagna (2015). Ett barns skolgång avgör ofta hur det går senare i livet. Många omhändertagna barn har tidigare haft ett svagt stöd hemifrån och inte fått hjälp med läxor osv. bör därför ta större ansvar för placerade barns skolgång. ansvarar också för att en genomförandeplan, den s.k. behandlingsplanen, upprättas. Både vårdplanen och behandlingsplanen ligger till grund för de uppföljningar av vården som ska genomföras varje halvår. Tyvärr verkar denna bestämmelse inte efterlevas enligt uppföljning (2015). Som en förstärkning av barns rättigheter infördes en lagändring om att placerade barn ska ha en särskilt utsedd socialsekreterare som enbart följer vården av barnet. Syftet med bestämmelsen var att garantera att det under hela den tid som vården pågår finns en person som ansvarar för kontakterna med barnet eller den unge för att se till att barnet eller den unge får god vård. Av förarbetena framgår att barnets socialsekreterare så långt det är möjligt bör ha en självständig ställning i förhållande till familjehemmet eller HVB, dvs. inte handlägga frågor som rör villkoren för uppdraget mellan och hemmet. Dessvärre visar en uppföljning av att denna bestämmelse inte följts, vilket kan leda till att missförhållanden i vården går oupptäckta. Att det inte finns en särskild socialsekreterare är särskilt vanligt bland de ensamkommande barnen eftersom många kommuner organiserar sitt arbete så att det är en eller flera socialsekreterare som arbetar uteslutande med de ensamkommande barnen. De har då ansvar för alla kontakter som rör barnets placering, dvs. med barnet och även med familjehemmet eller HVB. Även andra lagförändringar skedde 2013 för att tydliggöra samhällets ansvar för de barn som omhändertas. Tyvärr visar uppföljning av förändringarna att de nya bestämmelserna inte påverkat arbete så som förväntats. Bristen på resurser anges som en anledning till detta (Nya bestämmelser för den sociala barn- och ungdomsvården – Uppföljning av ändringar av SoL och LVU, 2015). Barnen i samhällets vård behöver få samma livsvillkor som andra barn. Placeringarna som utförs bör utvärderas med fokus på hur ska kunna ge barnen en vård som möjliggör att de får samma livsvillkor som andra barn. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.3.3 Familjehemmen måste vara bra för barn De flesta av de omhändertagna barnen placeras i familjehem, det gäller både de barn som placerats frivilligt enligt socialtjänstlagen och de som placerats enligt LVU. ska i samband med beslut om placering ingå avtal med den som nämnden avser att anlita som familjehem, som har den direkta omvårdnaden om barnet. uppföljning (2015) visar dock att socialnämnden inte alltid ingår avtal med de familjehem som har rekryterats via ett företag. I stället ingår socialnämnden avtal med företaget. Detta kan leda till att det är oklart vilket ansvar och vilka uppgifter familjehemsföräldrarna respektive socialnämnden har eftersom nämnden inte kan ha samma inflytande över och insyn i avtalsvillkoren som särskilt ska reglera barnets behov av stöd och skydd under placeringen. Barnet riskerar därmed att inte få det stöd och de insatser som han eller hon behöver. Vissa familjehem tar kontinuerligt emot flera barn från olika kommuner. I dessa fall blir familjehemsverksamheten i sig den huvudsakliga sysselsättningen. Sådana familjehem frångår grundtanken med att ett familjehem ska vara som en ”vanlig familj”. finns det ingen övergripande bild av hur det ser ut i landet. Ett nationellt register skulle vara till hjälp vid kontrollen av antalet barn i olika familjehem. Ett register skulle även göra det möjligt att kontinuerligt följa utvecklingen beträffande både familje- och jourhem. finns ingen som har överblick över hur många barn familjehemmen tar emot. Om ett familjehem inte fungerat bra kan inte heller andra kommuner få reda på det som det ser ut . Därför bör införande av ett nationellt familje- och jourhemsregister utredas. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Bristen på familjehem är ett ständigt problem. Risken blir därmed stor att tvingas göra avkall på de höga krav som ska finnas. anser därför att rekryteringsarbetet behöver ta ny fart. Ett nationellt och regionalt samordnande av informations- och rekryteringsinsatser bör ses över för att öka kunskapen hos allmänheten om behovet av familjehem. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.3.4 HVB måste ge bra vård Den näst vanligaste placeringen är hem för vård eller boende (HVB) varav de flesta drivs i privat regi. Inspektionen för vård och omsorg (2013) har uttryckt oro över att HVB i stor utsträckning använder metoder som inte passar för barn och unga och som dessutom saknar vetenskapligt stöd. Att många verksamheter inte alls har redovisat några namngivna behandlingsinsatser eller definierade förhållningssätt är både anmärkningsvärt och oroväckande. Sedan IVO:s kritik har det tydliggjorts att detta är en del av kvalitetsarbetet och egenkontrollen. Verksamheterna ska i sin egenkontroll också analysera hur de placerade personerna har getts möjlighet till delaktighet och hur deras erfarenheter hämtats in och beaktas, vilket är positivt. Det behöver även utredas hur HVB kan arbeta med metoder som är forskningsbaserade. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Det finns inte heller några speciella utbildnings- eller erfarenhetskrav på personal som anställs vid HVB, vilket kan bli ett problem. Det är viktigt att personal på HVB har kännedom om och förstår de behandlingsinsatser som verksamheten använder. Granskningen visar att hälften av personalen saknar utbildning med inriktning mot vård och behandling av barn och ungdomar och att drygt en tredjedel saknar utbildning utöver gymnasiet. Det är endast föreståndaren på HVB som har krav på högskoleutbildning med ett innehåll som är relevant för den verksamhet som ska bedrivas, krav på erfarenhet av liknande verksamhet och att vara personligt lämplig för uppgiften. HVB-sektorn har haft en stor del privata aktörer. Det går inte att få tydliga svar på om privat verksamhet är bättre eller sämre för de placerade än den offentligt drivna. Däremot kan det konstateras att de privata hemmen till stor del ägs av vinstutdelande företag som inte återinvesterar överskottet av skattepengarna i verksamheten. ser inga skäl till att detta ska få fortgå och vill därför begränsa möjligheterna att göra vinst på HVB. När många ensamkommande flyktingbarn kom höjde många privat drivna hem priserna till orimliga nivåer. hade inget annat val än att betala eftersom de enligt lag måste placera barnen. Därför bör en översyn av kostnader för köp av externa tjänster vid placering av barn göras. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.3.5 Stödboende får inte bli ett billigare och sämre alternativ Stödboende infördes som ny placeringsform för barn och unga , men enligt är det fortfarande relativt få barn som placeras i sådan form (2016). Bakgrunden till reformen är enligt proposition 2015/16:43 att det behövs fler placeringsalternativ, särskilt en mindre ingripande insats för barn och unga. Stödboende är en placeringsform för barn och unga i åldern 16–som bedöms kunna bo i eget boende med anpassat stöd. Målgrupperna som avsågs var ensamkommande flyktingbarn och andra som behövde mindre ingripande insatser och stöd. menar att stödboende kan vara ett bra alternativ till HVB, som inte passar för alla, men att stödboendena generellt behöver mer resurser än de får . Stödboende har i alltför stor utsträckning kommit att ses som ett billigare alternativ till HVB. Stödboende borde ha samma krav på föreståndare som HVB, enligt BO, som också betonar vikten av stöd från vuxna på boendena. De lyfter också behov av tydlighet kring vad som händer när placeringen upphör, något de anser saknas i dagens bestämmelser om stödboenden (se även motionen Ett värdigt och välkomnande mottagande av ensamkommande barn [2017/18:V241]). 6.3.6 Stöd till föräldrar under placering De flesta längre placeringar orsakas av att föräldrarna har problem, och föräldrarnas situation förvärras inte sällan när barnen kommer i samhällsvård. Föräldrarna behöver eget stöd för att kunna hjälpa sina barn på bästa sätt. Ofta fortsätter barnen att ha kontakt med sina föräldrar under placeringen och deras mående påverkas av hur föräldrarna har det även om de placerats utanför hemmet. Därför bör det utredas hur lagstiftningen kan skärpas så att socialtjänstlagens bestämmelse om föräldrastöd till föräldrar vars barn är placerade följs. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.3.7 Utbildning för personal som arbetar med barn i utsatthet Att arbeta med placerade barn på institution är ett komplicerat och ansvarsfullt arbete som ofta innebär svåra bedömningar och som kan vara livsavgörande för barn, ungdomar och föräldrar. Att socialsekreterare som arbetar med barn har tillräcklig kompetens och erfarenhet är ett självklart krav, och 2014 kom nya lagbestämmelser om behörighet för att utföra socialsekreterares arbetsuppgifter inom . En lägsta utbildningsnivå infördes motsvarande socionomexamen eller annan relevant examen. Med tanke på hur utsatta placerade barns livsvillkor är, både under placeringen och under resten av livet, bör det även finnas utbildningskrav på dem som arbetar med placerade barn. Det är svårt att rekrytera, och utbildningssatsningar kanske behöver göras på den personal utan utbildning som redan finns. Därför behöver behovet av utbildning för dem som arbetar med placerade barn inom den sociala barn- och ungdomsvården utredas. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.3.8 Kompensation till barn som farit illa i samhällets vård är en oerhört viktig dokumentation av hur ett stort antal barn och unga utsattes för mycket allvarliga kränkningar, grova försummelser, sexuella övergrepp och våld när de stod under samhällets beskydd. Försummelserna och övergreppen sträcker sig in i närtid. Utredningen har intervjuat personer som redogjort för vanvård som pågått under placeringar i den sociala barnavården . fick sedan i uppdrag att föreslå hur de personer som utsatts för vanvård skulle kunna få upprättelse och lämnade sitt betänkande . Förslagen handlade om en process i tre delar: ett erkännande av det som hade hänt och en ursäkt, kompensation till dem som utsatts samt åtgärder för att förhindra upprepning. Utredningen föreslog en ersättning på till dem som utsatts för övergrepp och försummelse av allvarlig art. Först beslutade regeringen att ingen ersättning skulle betalas till dem som vanvårdats. Efter protester ändrade man sig och beslutade om en enhetlig ersättning på för dem som utsatts för vanvård, övergrepp och försummelse av allvarlig art. Efter att överenskommelsen om ersättning blivit klar hölls en ceremoni där talmannen, å hela vägnar, bad de drabbade om ursäkt i . Ersättning omfattar bara dem som utsattes för övergrepp . Årtalet fanns med i regeringens direktiv till och prövades därför aldrig. De som utsatts för vanvård och försummelse av allvarlig art när de omhändertagits av samhället och placerats på institution eller familjehem efter 1980 ställs på detta sätt helt utanför möjligheten till ersättning. Det har dock skett allvarliga övergrepp även efter 1980. Därför bör möjligheten att ge ersättning till dem som utsatts för övergrepp och försummelse av allvarlig art efter 1980 utredas. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. För att undvika upprepning av den vanvård som skett bör förslaget ovan om barnombud också vara till för placerade barn och ungdomar så att de kan vända sig dit med eventuella klagomål på vården. Ombudet ska också ha rätt att driva ärenden i domstol för att utverka skadestånd till barn som är i samhällets vård. Det senare ska kunna komma i fråga när de myndigheter som har ansvar för barnets vård försummat sitt ansvar. 6.4 Rättigheter för tvångsomhändertagna barn och unga 6.4.1 Sis ungdomshem måste respektera barns rättigheter (Sis) är en statlig myndighet som bedriver individuellt anpassad tvångsvård och behandling av ungdomar med allvarliga psykosociala problem. Deras uppdrag gällande ungdomar är att ge dem bättre förutsättningar för ett socialt fungerande liv utan missbruk och kriminalitet. Placeringen sker på uppdrag och ungdomarna vårdas enligt LVU. Det finns 24 särskilda ungdomshem med knappt 700 platser för akutplacering, utredningsplacering och behandlingsplacering. De flesta platserna är låsbara. De tar också emot ungdomar som har dömts till sluten ungdomsvård när de är i åldern 15–. Det är ett tidsbestämt straff som ungdomarna avtjänar på ungdomshemmen. Den maximala strafftiden är . har hårresande fakta uppdagats vid granskningar av hemmen. Barn har varit avskilda från andra ungdomar utifrån en bestämmelse som heter ”vård i enskildhet” som använts på felaktiga grunder. Ungdomshemmen har upprepade gånger också fått kritik angående isolering. Isoleringsceller får bara användas i extrema undantagsfall och aldrig som bestraffning. Det har gjorts flera granskningar som visar att isolering använts på helt felaktiga grunder. Det ledde till att (Sis) för ändrade rutinerna och lovade bättring. Men fortfarande kan barn och unga bli isolerade utan att det finns lagligt stöd för det. Motiveringar kan vara att det var platsbrist eller att ungdomarna inte gör som de är tillsagda och gör motstånd när personalen försöker tvinga dem. Både och Inspektionen för vård och omsorg har tidigare kritiserat för att personal tvingar ungdomarna att vara på sina rum utan lagligt stöd. Ändå finns det många exempel på att barn isoleras efter att ha vägrat gå in på sina rum. Nedläggning och fasthållning är andra metoder som används. Minst 167 gånger förekom det att barn och unga blev nedlagda och fasthållna av personal på ungdomshem i Sis regi enligt en annan granskning. Det kan ibland vara motiverade åtgärder vid t.ex. konflikter, men i nästan hälften av fallen var det personalen som först var fysisk mot den unge genom att till exempel föra denne till rummet, vilket eskalerat och lett till nedläggningar. 2016 genomförde flera inspektioner av Lövsta ungdomshem, och i samtal med ungdomar framkom uppgifter om fysiskt våld och verbala kränkningar. Barn som bott där har bl.a. fått slag med handflator i bakhuvudet, blivit nypta i bröstet och utsatts för verbala kränkningar av anställda. Flickor har fått hånfulla kommenterar om sin vikt och hållits isolerade på sina rum när de, enligt anställda, ”uppträtt flamsigt”. Även en anställd psykolog kontaktade och berättade om fysiskt övervåld. Avslöjandena ledde till att tre avdelningar på hemmet tillfälligt stängdes, och den tidigare institutionschefen valde att lämna sin post. Även andra anställda med olämpligt beteende har fått lämna ungdomshemmet. pekade i beslutet på att barn på ungdomshemmet inte fått en trygg och säker vård utan i stället utsatts för fysiska övergrepp och allvarliga kränkningar. Från Sis sida har man medgett brister och lovat ett antal åtgärder. Tyvärr tyder IVO:s fortsatta granskningar på att problemen kvarstår. har antalet placeringar på Sis ungdomshem fördubblats. Många av placeringarna utgörs av ensamkommande flyktingbarn. Det finns ingen samlad statistik över var alla placeras, det är bara de olika kommunerna som vet hur många som är placerade på något av Sis ungdomshem. Ensamkommande flyktingbarn placeras ihop med ungdomar som har problem med missbruk och kriminalitet. Personal på bl.a. Bärby ungdomshem ger flera exempel på placeringar på låst avdelning p.g.a. relativt ringa förseelser och hyser en stark oro för ungdomarnas rättssäkerhet. De menar att ungdomshemmet inte är anpassat för ensamkommande. Ensamkommandes rättigheter hamnar i fara när önskar låsta placeringar för att undvika rymningar under asylprocessen. Av de intagna ensamkommande på Bärby har beskrivit som avvikningsbenägna. Sis egna rapporter generellt bekräftar också denna förskjutning från vård till förvar (Socialpolitik nr 2014). En översyn bör skyndsamt göras av samtliga ungdomshem i syfte att säkerställa att barns rättigheter tillvaratas. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.4.2 LVU bör bli en rättighetslagstiftning I de senaste rekommendationerna till uppmanar att utförligt reglera förfaranden som rör omhändertagande av barn från sina familjer och säkerställa att omhändertagande alltid noga utreds, är förenligt med barnets bästa och används som en sista utväg. 2015 kom slutbetänkandet Barns och ungas rätt vid tvångsvård – Förslag till ny LVU (SOU 2015:71) om att stärka barnrättsperspektivet och rättssäkerheten för de barn och unga som ändå måste tvångsvårdas enligt LVU. Den kom fram till att barnen inom den sociala barnavården måste ha rätt till en säker, trygg och kvalitativ vård. Förslagen innebär i sin helhet ett nytt förhållningssätt till barns rättigheter i lagstiftningen. Av rättssäkerhetsskäl är det viktigt att en lag som reglerar så ingripande åtgärder som tvångsvård har en tydlig, begriplig och pedagogisk struktur. Ambitionen måste vara att utformningen av lagen är så tydlig att barn och unga samt deras anhöriga och närstående kan överblicka de regler som styr vården och förstå innebörden av dem. Eftersom ska bli svensk lag är det också viktigt att reglerna om tvångsvård för barn tar ett tydligt avstamp i barns rättigheter precis som utredningen föreslår. Enligt artikel 20 har ett barn som berövats sin hemmiljö rätt till särskilt stöd och bistånd från statens sida. Vidare ger artikel 25 barn som omhändertagits av behöriga myndigheter rätt till omvårdnad, skydd eller behandling av sin fysiska eller psykiska hälsa och regelbunden översyn av den behandling som barnet får och alla andra omständigheter rörande barnets omhändertagande. För att samhället ska kunna tillgodose barns rättigheter måste det finnas en tydlig tanke med de olika vårdformerna så att placerade barn och unga får den vård och det stöd de har behov av och rätt till. Regeringen bör skyndsamt ta fram lagförslag på hur LVU kan bli en rättighetslagstiftning. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna.