frsrdg · H504JO1 · 2017-11-14 00:00:00 — I synnerhet är det inte klart hur beslut om att hindra missbrukaren från att lämna sjukhuset fattades eller om försök till motiverande samtal fördes, som behövdes för att säkerställa överföring till ett LVM-hem. Det är inte heller klart vilka överväganden som gjordes angående den möj- lighet LVM ger verksamhetschefen att framställa begäran om polis- handräckning. har förståelse för att det var fråga om en synnerligen komplex vårdsituation i vilken överväganden utifrån an- nan lagstiftning (bl.a. LPT) krävdes och att situationen även i övrigt var svår- hanterlig med tanke på hot m.m. I viss utsträckning är de uppgifter som finns i JO-anmälan respektive Verksamhetens samlade redogörelse över samverkan med och polismyndigheten (inkl. bilaga 2) motsägelsefulla. Framförallt gäller det uppgifterna om den avbokade transporten som inte framstår som helt klarlagda. Det gäller även om någon underrättelse att patienten har velat lämna sjukhuset eller avvikit faktiskt har lämnats till socialnämnden och om en sådan underrättelse inte har kunnat nå fram på grund av att motta- garen inte varit tillgänglig. I bilaga 2 (dokument 7) framgår att Verksamheten fick en kontakt med enhetschefen hos socialförvaltningen i . Med stöd av denna uppgift skulle slutsatsen kunna dras att senast vid denna tid- punkt hade socialnämnden i enlighet med 24 § tredje stycket LVM under- rättats om att patienten lämnat sjukhuset. Verksamheten har hänvisat till de inom detta område gällande befintliga samverkansöverenskommelser och riktlinjer, bilaga 2 men det föreligger viss diskrepans mellan lagstiftningen, dessa dokument och tillämpningen i praktiken. Som exempel kan nämnas en skrivning i bilaga 2 (dokument 4, sidan 2) rubriken ”När patienten skrivs ut från sjukhuset” där det anges att akuta transporter begärs via SIS/socialförvaltningen vilket, i likhet med den som uppstod i det aktuella fallet, avser en akut situation där såväl vårdens ansvar som polismyndighetens ansvar för biträde för att föra patienten till LVM-hem enligt 45 § punkt 3 LVM borde vara mer direkt. Det som hänt ger därför anledning till att betona att det behövs en mer stringent och skar- pare tillämpning av lagstiftning och vägledande dokument. Det är angeläget att skärpa rutinerna och vara mer formellt tydlig i kommunikationen mellan myndigheterna i handläggningen enligt LVM, vilket förutsätter att samtliga berörda myndigheter deltar i diskussioner och beslut om t.ex. hur kontakt- vägar ska fungera i praktiken. Det är inte godtagbart att viktiga besked om att patienten lämnat sjukhuset inte kan lämnas till eller bara kan lämnas via telefonsvarare, det är inte heller acceptabelt att oklarheter rörande beställda transporter kvarstår, att det inte står klart vilka beslut som fattas och att vidaretransport till LVM-hem inte verkställs. Åtgärder som Verksamheten i yttranden uppger redan har vidtagits med anledning av händelsen är att avvikelser vidarebefordrats till polismyndig- heten och socialförvaltningen. Händelsen har även tagits upp för analyser i olika grupper inom Verksamheten (vid läkarmöte och chefsmöte) samt in- dividuellt med berörda medarbetare. kommer att uppmana Verksamheten och dess ansvariga till ett mer fördjupat samråd mellan myndigheterna i syfte att fä ett bättre 2017/18 JO1 och väl fungerande samarbete. Detta är redan på gång genom att det fram- går i Verksamhetens yttrande, se bilaga 3. att det planeras ett samrådsmöte med berörda myndigheter . utgår även från att det kan finnas anledning till en myndighetsgemensam uppföljning av sam- rådsmötet efter JO:s beslut i ärendet. Därutöver bör Verksamheten se över sina rutiner och fördjupa kunskaper för en korrekt tillämpning av bestäm- melserna i LVM avseende bl.a. beslut om att kvarhålla patienter och begä- ran om polishandräckning. Sedan begärde JO att få ta del av N.Z:s journaler vid sjukhuset för den aktuella tiden. Vissa uppgifter från journalerna redovisas nedan i avsnittet Bedömning. i fick tillfälle att yttra sig över yttrande. JO har även tagit del av Inspektionen för vård och omsorgs beslut den 11 ok- tober 2016 i ett ärende med dnr 8.5-39035/2015-11. I ett beslut anförde JO följande. Vård enligt LVM ska inledas på sjukhus, om förutsättningarna för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i öv- rigt (24 § första stycket LVM). Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas ska se till att socialnämnden eller Statens institutionssty- relse genast underrättas, om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem (tredje stycket). När verksamhetschefen är skyldig att hålla kvar missbrukaren har han eller hon möjlighet att begära biträde av för att föra missbrukaren till ett LVM-hem (45 § första stycket 3 LVM). Av utredningen framgår bl.a. följande: mellan den 23 och 24 no- vember uttryckte N.Z. att han ”absolut inte ville ha LVM” och var kraftigt ut- agerande. Personal vid sjukhuset, som bedömde att hans beteende var en risk för andra patienters och för personalens säkerhet, tillkallade polis och väktare. I patientjournalen har det antecknats att poliserna på plats, efter att ha samrått med sitt inre befäl, ansåg att de inte hade lagstöd för att ta med N.Z. En läkare utfärdade ett vårdintyg för psykiatrisk tvångsvård enligt LPT och be- slutade därefter, med stöd av LPT, om kvarhållande samt att N.Z. kortvarigt skulle spännas fast med bälte. Efter att bältesläggningen hade upphört vistades N.Z. på avdelningen innan han skrevs ut. Som framgått ovan har verksamhetschefen bl.a. en skyldighet att besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att han eller hon kan föras över till ett LVM-hem. Verksam- hetschefen har också möjlighet att begära polishandräckning för att föra pati- enten till ett LVM-hem. JO har gjort uttalanden om sjukhusens ansvar för att en patient som är omhändertagen eller vårdas med stöd av LVM inte avviker från sjukhuset (se JO 2012/13 s. 337, dnr 6808-2010, samt JO:s beslut den 19 janu- ari 2016, dnr 5720-2014, och , dnr 6667-2014). I det först- nämnda beslutet behandlade JO frågan om sjukhusets handlingsutrymme när en patient agerar på ett hotfullt sätt. JO uttalade bl.a. följande: I den uppkomna situationen, där J.R. agerade på ett sätt som uppfattades som hotfullt, ankom det enligt min mening på verksamhetschefen att med stöd av 45 § LVM begära omedelbar polishandräckning och att – om J.R. inte ens med vetskap om att en sådan begäran framställts kunde övertalas att stanna kvar – vidta erforderliga åtgärder för att hindra J.R. från att lämna sjukhuset till dess polisen kom dit. Härvid har kliniken haft utrymme att agera inom de ramar som nödvärns- och nödbestämmelserna [24 kap. 1 och 4 §§ , JO:s anm.] medger. Stf JO Ragnemalm har gjort vissa uttalanden som tar sikte på hur personal vid LVM-hem bör hantera situationer där den som tvångsvårdas enligt LVM agerar på ett sådant sätt att han eller hon är en risk för personalens eller för andra intagnas säkerhet (JO:s beslut , dnr 7163-2014). Han utta- lade bl.a. följande: När någon tvångsvårdas vid ett LVM-hem är utgångspunkten den att han eller hon ska hindras från att olovligen lämna hemmet. Som framgår av det ovan anförda har personalen befogenhet att använda våld för att hålla kvar en intagen som försöker lämna hemmet eller uppträder våldsamt. Syftet med LVM-vården är dock att motivera den enskilde till att ta emot vård och stödinsatser på frivillig grund. Detta syfte med tvångsvården måste vägas in i bedömningen av vilket våld som det är försvarligt att använda för att hindra att någon olovligen lämnar LVM-hemmet. Med hänsyn till vårdens syfte framstår det dock inte som rimligt att personalen vid ett LVM-hem använder ett lika kraftfullt våld som det våld som t.ex. personalen vid en kriminalvårdsanstalt får bruka för att hindra någon från att rymma. Som SiS har anfört i sitt remissvar går det inte att bortse från att perso- nalen kan hamna i svåra situationer med hotfulla intagna där det till och med, på grund av den intagnes beteende, kan finnas en risk för personalens eller andra intagnas säkerhet. Jag vill för egen del inte utesluta att persona- len vid hemmet i undantagsfall kan låta den intagne lämna hemmet i stället för att bruka ett våld som inte skulle framstå som försvarligt med hänsyn till bl.a. syftet med vården. Personal vid sjukhus har inte samma befogenheter som personal vid LVM- hem1 att använda våld för att hindra att en patient som vårdas med stöd av LVM lämnar sjukhuset (jämför bl.a. det redovisade JO-beslutet och vad som anförs om 24 kap. 2 § ). Utgångspunkten måste därför vara att sjuk- husen åtminstone inte har en mer långtgående skyldighet än LVM-hemmen att hålla kvar en hotfull patient. Även för sjukhusens del kan det därför undantags- vis komma i fråga att låta en patient som är omhändertagen eller vårdas med stöd av LVM lämna sjukhuset, om en fortsatt vistelse skulle äventyra persona- lens eller andra patienters säkerhet. 1 Jag avser här sådana LVM-hem som är anpassade för missbrukare som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn (se 23 § LVM). 2017/18 JO1 2017/18 JO1 släpptes från fastspänningen strax före kl. 8.30. under för- middagen hade han ett samtal med läkare inför prövningen av frågan om det skulle fattas beslut om intagning med stöd av LPT. Två läkare bedömde sedan att det inte fanns skäl för fortsatt vård vid sjukhuset och beslutade att N.Z. skulle skrivas ut. I samband med det antecknades bl.a. följande i journalen: [– – –] P.g.a. den hotfulla situationen och pat affektlabilitet och att det ej bedöms finnas något behov av avgiftning, pat ej psykotisk, bedöms ej de- primerad, samt att pat ej bedöms ha en ökad s-risk [suicidrisk, JO:s anm.] över habitualtillståndet vid dagens samtal och att pat vill lämna avdelningen och vägrar fortsatt inneliggande vård, gör att pat släpps ut från avdelningen för att säkerställa säkerheten för personal och medpatienter. Eftersom pat bedöms så hotfull och aggressivt utåtagerande och labil, så finns ej förut- sättning att bedriva fortsatt vård på ett säkert sätt för personal och medpa- tienter. Vill ej delta i samtalet men har varit uppe och ätit frukost. [– – –] förefaller orienterad x3. Nedsatt emotionell och formell kontakt. Ne- utralt stämningsläge. [– – –] Lugn, ingen synbar motorisk oro el ångest, dock bedöms att pat är affektlabil. Jag har förståelse för att personalen vid sjukhuset mellan hamnade i en besvärlig situation när N.Z. blev hotfull och våldsam. Situationen blev naturligtvis ännu mer pressad när polisen meddelade att man inte kunde ta med N.Z. därifrån som sjukhuset inte lyckades få kontakt med socialjouren. Till det kommer att det möjligen var oklart när transport till LVM-hemmet kunde ordnas. Såvitt framgår av journalanteckningarna var dock situationen betydligt lug- nare . Det finns inga noteringar i journalen om att N.Z. var utagerande eller hotfull efter att bältesläggningen hade upphört. Däremot antecknades det, i samband med att N.Z. skrevs ut, att han vägrade ta emot vård och att han ville lämna avdelningen. När det konstaterades att N.Z. inte hade behov av vård enligt LPT borde verksamhetschefen därför med stöd av 24 § LVM ha beslutat att N.Z. skulle hållas kvar vid sjukhuset till dess att transport till LVM-hemmet kunde ordnas. Om sjukhuset gjorde bedömningen att det inte var möjligt att hålla kvar N.Z. vid avdelningen – exempelvis för att man befarade att han på nytt skulle bli hotfull och våldsam – borde verksamhetschefen ha beslutat om omedelbar po- lishandräckning med stöd av 45 § första stycket 3 LVM. Jag har viss förståelse för att den berörda personalen kan ha trott att polishandräckning inte var en framkomlig väg eftersom man hade fått beskedet att polisen inte ansåg sig kunna ta med N.Z. Jag konstaterar dock att sjukhuset inte fattade något formellt beslut om polishandräckning med stöd av LVM. Det besked som polismännen på plats hade lämnat borde enligt min mening inte ha hindrat verksamhetschefen från att fatta beslut 2017/18 JO1 Sjukhuset kan mot den bakgrunden inte undgå kritik för att N.Z. Jag noterar att har vidtagit flera åtgärder för att liknande händelser inte ska inträffa. Tvångsvården av en patient upphörde automatiskt på grund av att sjukhuset missat att bevaka tidsfristen enligt 7 § LPT. som patienten rättsligt sett var intagen för frivillig psykiatrisk vård hölls han avskild utan lagstöd (Dnr 6694-2016) Beslutet i korthet: En man hade tagits in för vård enligt LPT. Ansökan hos förvaltningsrätten om medgivande till fortsatt tvångsvård ska enligt 7 § LPT göras av chefsöverläkaren för beslutet om in- tagning. Det gjordes dock inte någon ansökan till rätten inom ef- tersom sjukhuset missade att bevaka tidsfristen. Tvångsvården av patienten upphörde automatiskt i och med att det inte gjordes någon ansökan om medgivande till fortsatt tvångsvård. Detta upp- märksammades av sjukhuset först efter att tidsfristen hade löpt ut. Sjukhuset fattade då ett beslut om att den frivilliga vården av patienten skulle övergå till tvångsvård (s.k. konvertering). var patienten således rättsligt sett intagen för frivillig psykiatrisk vård. Detta innebär att det saknades lagstöd för att vidta någon form av tvångsåtgärd mot honom. Trots det var patienten en av dagarna avskild . Sjukhuset får mycket allvarlig kritik för att i detta fall ha brustit i bevak- ningen av tidsfristen enligt 7 § LPT och för att patienten utan lagstöd hölls avskild . genomförde den 18–en inspektion av Rätts- i , (JO:s ärende med dnr 5556- 2016). Vid inspektionen uppmärksammades ett fall där chefsöverläkaren inte inom den tidsfrist som anges i 7 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångs- vård, LPT, hade ansökt hos förvaltningsrätten om medgivande till fortsatt tvångsvård. Av journalanteckningar för perioden –och beslutsjournal för perioden –som gällde pati- enten K.K. framgick bl.a. följande: togs in för vård enligt LPT vid Allmänpsykia- trisk vårdavdelning , , i län 2017/18 JO1 (numera Region ). från Hu- diksvalls sjukhus till Rättspsykiatriska kliniken i . Ansökan till förvaltningsrätten om medgivande till fortsatt vård enligt LPT skulle göras . Detta skedde dock inte. Avskiljandet pågick mellan och 21.00. upptäckte personal vid Rättspsykiatriska kliniken i Sä- ter att tidsfristen för ansökan om fortsatt tvångsvård hade löpt ut. Till följd av detta fattades , efter att ett vårdintyg hade utfärdats, ett be- slut om s.k. konvertering enligt 11 § LPT. JO fann skäl att utreda det inträffade inom ramen för ett särskilt ärende. JO upprättade en promemoria där de omständigheter som angetts ovan re- JO begärde att , , skulle yttra sig över innehållet i promemorian. arbetsutskott anförde i ett remissvar följande: Synpunkter har begärts in från Rättspsykiatriska kliniken, Säters sjukhus. Föl- jande har därvid framkommit. I samband med att kontroll gjordes av bevakningslista mot patientlista uppmärksammades att bevakning saknades på den aktuella LPT- patienten. Ansökan om medgivande till fortsatt tvångsvård skulle ha skett . Tvångsåtgärder hade vidtagits . En anmälan i avvikelsesystemet gjordes. Ansvarig överläkare kontaktades. Vårdintyg skrevs och patienten konverterades enligt 11 § LPT. Orsaken till att ovanstående kunde hända har beskrivits dels vara beroende av att det var tre sekreterare involverade i samband med att patienten skrevs in. På den checklista som sekreteraren använder i samband med inskrivning missades då att kontrollera mot beslutsjournal och att notera prövningstid för fortsatt vård. Dels utfördes kontrollerna av bevakningslista mot patient- lista var , vilket i det här fallet innebar att misstaget upptäcktes för sent för att kunna ansöka om medgivande till fortsatt tvångsvård . Rutinerna för bevakning av att tidsfristerna kring tvångsomhändertagna pa- tienter enligt LPT och LRV är uppfyllda, har ändrats så att detta numera sker en gång . Tvångsvård är en ingripande begränsning av den personliga friheten och får där- för enligt regeringsformen inte ske annat än genomlag. Det är därför av stor vikt att hälso- och sjukvården iakttar de villkor som är uppställda i lagen om psykia- trisk tvångsvård (LPT) och lagen om rättspsykiatrisk vård (LRV). I det aktuella fallet har personal på den Rättspsykiatriska kliniken själva i en rutinkontrolluppdagat att bevakning av den aktuella patientens tidsfrister inte gjorts. Relevanta åtgärder vidtogs omgående och rutinen för bevakning har ändrats för att eventuella brister ska kunna uppmärksammas . gör sammanfattningsvis den bedömningen att den aktu- ella händelsen inte är ett utslag av slarv. Fungerande rutiner finns för att tidsfrister ska iakttas. Personalen på den rättspsykiatriska kliniken är väl 2017/18 JO1 medvetna om vikten av att följa de regler som gäller för tvångsvårdade pa- tienter. Med den ändrade kontrollrutinen ska också sådana här misstag upp- märksammas i så god tid att det inte finns någon risk för att tidsfristerna negligeras. Utöver de ovannämnda journalanteckningarna och beslutsjournalen tog JO del av två delegationshandlingar daterade som gäller delegation från chefsöverläkaren till två specialistläkare, och Förvaltningsrätten i Faluns dom i mål nr 4228-16. I ett beslut anförde JO följande. Varje medborgare är gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande. Detta grundlagsfästa skydd följer av 2 kap. 8 § regeringsformen (RF). För att ett frihetsberövande ska vara tillåtet krävs i princip lagstöd (se 2 kap. 20 § RF). I huvudsak motsvarande bestämmelse finns i artikel 5.1 i . Lagstöd för frihetsberövande och annat tvång inom den psykiatriska vården finns i LPT. Förutsättningarna för psykiatrisk tvångsvård anges i 3 § LPT. Ett beslut om intagning på en sjukvårdsinrättning för tvångsvård får enligt 4 § LPT inte fattas utan att ett läkarintyg (vårdintyg) har utfärdats, av vilket det framgår att det finns sannolika skäl för att förutsättningarna för sluten psykiatrisk tvångsvård av patienten är uppfyllda. Vårdintyget ska grundas på en särskild läkarunder- sökning. Av 41 § LPT följer att bl.a. beslut om intagning på en sjukvårdsinrättning fortsätter att gälla om patienten överförs till en annan sjukvårdsinrättning utan att beslut har fattats om att tvångsvården ska upphöra. Om chefsöverläkaren finner att patienten bör ges tvångsvård utöver för beslutet om intagning, ska chefsöverläkaren enligt 7 § LPT före utgången av fyraveckorstiden ansöka hos förvaltningsrätten om med- givande till sådan vård. Av 28 § LPT framgår att tvångsvården upphör om ansökan om medgivande till förlängning inte har kommit in till förvaltningsrätten inom den tid som anges i 7 § LPT. Om en patient är intagen för frivillig psykiatrisk vård får chefsöverläkaren, enligt 11 § första stycket LPT, besluta om sluten psykiatrisk tvångsvård när de grundläggande förutsättningarna för tvångsvård är uppfyllda och patienten till följd av sin psykiska störning kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon annan (s.k. konvertering). Ett sådant beslut får inte fattas utan att ett vårdintyg har utfärdats av en annan läkare än chefsöverläkaren (11 § andra stycket LPT). Vad gäller frågan om avskiljande finns bestämmelser i 6 a och 20 §§ LPT. En patient får hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Ett beslut om avskiljande gäller högst (20 § första stycket LPT). Chefsöverläkaren beslutar om avskil- jande (20 § tredje stycket LPT). 2017/18 JO1 Av 39 § LPT följer att chefsöverläkaren får delegera vissa av sina uppgifter enligt LPT till en specialistläkare eller en annan läkare. togs in för vård enligt LPT . Ansökan hos förvalt- ningsrätten om medgivande till fortsatt tvångsvård skulle därför göras . Det gjordes dock inte någon ansökan till rätten inom eftersom sjukhuset missade att bevaka tidsfristen. Detta är självfallet oac- ceptabelt. Som framgår av den rättsliga regleringen upphör vård enligt LPT automa- tiskt när en ansökan om fortsatt tvångsvård inte kommer in till förvaltningsrät- ten innan tiden för ett gällande beslut om tvångsvård har löpt ut. Tvångsvården av K.K. upphörde alltså i och med att det inte hade gjorts någon ansökan om medgivande till fortsatt tvångsvård . Detta uppmärksamma- des av sjukhuset först . fattade en specialistläkare, genom delegation från chefsöverläkaren, beslut enligt 11 § LPT om att den frivilliga vården av K.K. skulle övergå till tvångsvård (s.k. konvertering). Den 4–var K.K. således rättsligt sett intagen för frivillig psy- kiatrisk vård enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL (ersattes av hälso- och sjukvårdslagen [2017:30]). Detta innebär att det un- der den perioden saknades lagstöd för att vidta någon form av tvångsåtgärd mot honom. Trots det var K.K. Det är givetvis helt oacceptabelt att tvångsåtgärder vidtas mot en patient utan att det finns stöd i lag för det (jämför JO 2010/11 s. 422, dnr 3354-2008). Avskil- jandet av K.K. har inneburit en kränkning av hans grundläggande fri- och rät- tigheter enligt RF och . Jag har övervägt att närmare utreda om straffrättsligt ansvar bör göras gäl- lande mot någon eller några enskilda befattningshavare, men jag har vid en helhetsbedömning av omständigheterna i ärendet beslutat att inte gå vidare i saken. Rättspsykiatriska kliniken i förtjänar dock mycket allvarlig kritik för att ha brustit i bevakningen av tidsfristen enligt 7 § LPT i detta fall och för att K.K. utan lagstöd hölls avskild . Av remissvaret framgår att kliniken har ändrat sina rutiner när det gäller bevakningen av tidsfrister. Jag utgår från att följer upp att de nya rutinerna säkerställer att något liknande inte händer igen. 2017/18 JO1 Felaktig handläggning av ärenden om flyttning av två bilar (Dnr 3978-2016) Beslutet i korthet: I två tidigare ärenden har JO riktat kritik mot i kommun för felaktig handläggning av ärenden om flyttning av bilar. får nu allvarlig kritik. Nämnden har vid handläggningen av två ärenden om flyttning av bilar inte delgett bilägaren underrättelser om besluten om flyttningen. Dessutom har nämn- den beslutat om omedelbar verkställighet av flyttningsbesluten utan att det fanns skäl för det. I en anmälan till JO förde . fram klagomål mot i kommun med anledning av handläggningen av två ärenden om flytt- ning av bilar. Klagomålen avsåg bl.a. att stadsbyggnadsnämnden enligt . felaktigt hade beslutat att flytta och skrota hans två personbilar utan att han hade uppmanats att avlägsna dem. Han hade inte heller i efterhand underrättats om nämndens beslut att flytta och skrota bilarna. JO begärde in handlingarna i de ärenden som avsåg två personbilar (dnr 2016-059 och 2016-060). Av handlingarna framgick att stadsbyggnadsnämnden fat- tade två beslut om flyttning av personbilar – vilka bedömdes utgöra s.k. fordonsvrak – och att besluten skulle verkställas . Det framgick inte om . uppmanades att flytta bilarna eller om han un- derrättades om besluten. Det framgick inte heller när besluten om flyttning av bilarna verkställdes. JO begärde in muntliga upplysningar från trafikhandläggaren vid stadsbyggnadsförvaltningen. JO uppmanade stadsbyggnadsnämnden att yttra sig över handläggningen av ärendena. Av yttrandet skulle särskilt framgå hur handläggningen förhöll sig till bestämmelserna om underrättelse till ägaren i lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall, LFF, och förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall, FFF. beslutade att lämna följande remissvar: Kommunen har utrett den handläggning som skett i ärendet. Kommunens handläggare har uppmärksammat att bilarna stått olovligen parkerade på kommunens mark och utfärdat parkeringsanmärkningar på båda bilarna. 2017/18 JO1