frsrdg · H504JO1 · 2017-11-14 00:00:00 — Vid den nya förrättningen får det inte beslutas om en sådan ändring i fråga om kretsen av fastigheter som deltar i en gemensamhetsanlägg- ning eller en fastighets andelstal att avsevärd olägenhet uppkommer från allmän eller enskild synpunkt. För att det ska anses ha inträtt ändrade förhållanden som väsentligt inverkar på frågan enligt 35 § första stycket första punkten AL, krävs i princip att det är fråga om nya eller ändrade förhållanden av rent faktisk natur och inte bara om en annan bedömning av föreliggande fakta. Bestämmelsen stäm- mer i sak överens med vad som tidigare gällde enligt 39 § första stycket lagen (1966:700) om vissa gemensamhetsanläggningar, LGA. I samband med LGA:s tillkomst uttalade lagstiftaren att huvudprincipen måste vara att lagakraftvunna anläggningsbeslut ska vara giltiga för framtiden eller den tid som har bestämts i beslutet. Principen om ett anläggningsbesluts orubb- lighet bör dock inte vara helt utan undantag. Vid en omprövning p.g.a. änd- rade förhållanden bör hänsyn tas till de kostnader som uppstår till följd av omprövningen och de enskilda fastighetsägarnas intresse av trygghet mot att bestående rättsförhållanden rubbas. Det krävs därmed att det vid om- prövning är fråga om ändrade förhållanden som väsentligt inverkar på frå- gan som tidigare avgjorts i ett anläggningsbeslut. En omprövning har dock i vissa fall ansetts kunna ske även när förelig- gande fakta har bedömts felaktigt, t.ex. när kostnaderna för anlägg- ningens utförande visar sig bli avsevärt högre än man räknade med vid tiden för anläggningsförrättningen. Även om det inte föreligger ändrade förhållanden får omprövning ske när det framträder ett klart behov av en sådan, t.ex. när man behöver modi- fiera villkoren för anläggningen med hänsyn till vunna erfarenheter. Beho- vet av omprövning måste vara välgrundat. Varje begäran om omprövning ska inte automatiskt leda till en förrättning enligt 35 § första stycket tredje punkten AL. Av det som anförts ovan under ”Rättsliga utgångspunkter” framgår att lag- stiftaren har ansett att de enskilda fastighetsägarna har ett starkt intresse av att kunna förlita sig på att rättsförhållanden som har inrättats genom ett an- läggningsbeslut ska vara bestående för framtiden. Detta behov av trygghet och rättssäkerhet ska vid en begäran om omprövning av en fråga i ett an- läggningsbeslut ställas mot de skäl på vilken begäran grundas. Varför sökanden i ärendet inte hade använt sin möjlighet att överklaga den förra förrättningen är dock irrelevant för handläggningen av det nya ärendet, och är därmed ingen saklig fråga. Lantmäteriet har förståelse för att förrättningslantmätarens formulering är olycklig och kan uppfattas som tveksam ur objektivitetssynpunkt, vilket vi beklagar. Vi vill dock framhålla att den fråga som lantmätaren ställde bör ses i ljuset av lagstiftningens krav vad gäller omprövning av fråga i ett anläggningsbeslut. I ett beslut anförde JO följande: Enligt 1 kap. 9 § regeringsformen ska en förvaltningsmyndighet iaktta saklig- het i sin verksamhet. Vilket skäl sökanden och andra hade för att inte överklaga 2017/18 JO1 det tidigare förrättningsbeslutet måste rimligen ha saknat betydelse för hand- läggningen av den nya ansökan. Den ställda frågan stred därför mot regerings- formens krav på saklighet och lantmätaren förtjänar därmed En lantmätare ansökte för en sökandes räkning om medgivande enligt 17 § ledningsrättslagen från en annan myndighet. Lantmätarens agerande var inte förenligt med kravet på opartiskhet i 1 kap. 9 § regeringsformen (Dnr 4002-2016) Beslutet i korthet: I ett ärende om ledningsrätt krävdes ett medgivande från . Förrättningslantmätaren ansökte för sökan- dens räkning om detta medgivande. JO konstaterar att lantmätaren genom att upprätta och ge in ansökan om medgivande lämnat hjälp som klart går utöver vad som kan anses lämpligt. Ett sådant agerande kan enligt JO skada tilltron till Lantmäteriets opartiskhet, och lantmätarens handlande var därför inte förenligt med regeringsformens krav på opartiskhet. Lantmätaren får kritik. Under av Lantmäteriets kontor i den 19–uppmärksammades följande: Ett pågående ärende hade inletts genom en ansökan om ledningsförrättning. Under handläggningen framkom att det saknades en giltig koncession. Enligt en dagboksanteckning begärde lantmätaren att ansökan skulle kompletteras med ett medgivande från koncessionsmyndig- heten att inleda en ledningsförrättning. Enligt en dagboksanteckning ville sökandens ombud att lantmätaren skulle begära medgivande från , vilket lantmätaren gjorde. I ett beslut avslog Lantmäteriets ansökan om medgivande. JO beslutade att i ett särskilt ärende utreda hur handläggningen förhållit sig till myndigheternas serviceskyldighet i 4 § förvaltningslagen (1986:223), FL. Därefter uppmanade JO Lantmäteriet att lämna upplysningar om och yttra sig i den frågan. Lantmäteriet (generaldirektören ) lämnade ett yttrande till JO med i huvudsak följande lydelse: Ärendet gällde en ansökan om ledningsrätt för starkströmsledning. För att sådan ledningsrätt ska kunna beviljas krävs bl.a. ett giltigt koncessionsbe- slut från behörig koncessionsmyndighet. I ärendet yrkades att en befintlig ledningsrätt skulle upphävas och ersättas av en ny ledningsrätt för ett bre- dare markområde. Vid en kontroll uppmärksammade förrättningslantmäta- ren att det tidsbegränsade koncessionsbeslut som tidigare funnits hade gått ut. Hon mailade sökanden och begärde in komplettering av ansökan med medgivande enligt 17 § ledningsrättslagen (1973:1144), LL, varvid hon också upplyste att ansökan kan komma att avvisas om komplettering inte inkommer. Sökanden uppgav genom sitt ombud att en ansökan om förlängd koncession hade lämnats till . Någon dag se- nare kontaktade ombudet förrättningslantmätaren och bad henne att begära medgivande från så att förrättningen kunde fortsätta trots att koncession ännu inte hade erhållits. Förrättningslantmäta- ren upprättade och gav in en begäran om medgivande. Energimarknadsin- spektionen avslog sedermera ansökan om medgivande att inleda lednings- rättsförrättning. I 17 § LL regleras förutsättningarna för att inleda ledningsrättsförrättning utan att giltigt koncessionsbeslut föreligger: Avser förrättning ledning för vilken koncession fordras men ännu ej er- hållits, får förrättningen inledas, om den som har att meddela konces- sion medger det. I framgår bl.a. följande om 17 § LL (Texten är hämtad från kommentaren till 17 § LL i , utgåva publicerad , s. 100. […]) Om något medgivande inte har getts kan LM förelägga sökanden enligt 4 kap. 9 § fastighetsbildningslagen (1970:988), FBL. Om ansökan inte kompletteras föreligger ett formellt hinder för prövning av den ansökta åtgärden och LM ska då avvisa ansökan enligt 4 kap. 10 § FBL. Vid handläggning av ledningsrättsförrättning finns bestämmelser kring lantmäterimyndighetens utredningsskyldighet i 19 § LL, vilken alltså utgör speciallagstiftning i förhållande till den generella lagstiftning om myndig- hetens serviceskyldighet som finns i 4 § FL. Bestämmelsen i 19 § LL har följande lydelse: ska utreda förutsättningarna för upplåtelse av ledningsrätt och ombesörja de tekniska arbeten och de värderingar som behövs för att genomföra upplåtelsen. Myndigheten bör då rådgöra med sakägarna. Vid behov ska myndigheten samråda med de myndigheter som berörs av upplåtelsen. Om det är nödvändigt att det finns tillstånd till viss verksamhet för att myndigheten ska kunna bedöma om upplåtelse av ledningsrätt är tillåten och under förutsättning att det i övrigt finns förutsättningar för att genomföra upplåtelsen, får myndigheten förelägga en sakägare att ge in bevis om att ansökan om tillstånd har gjorts. I finns en beskrivning av utredningsskyldigheten: Enligt 19 § första stycket åligger det LM att fullständigt utreda förut- sättningarna för upplåtelse av en ledningsrätt. LM ska inte bara pröva om villkoren för ledningens framdragande är uppfyllda utan också ta 2017/18 JO1 2017/18 JO1 ställning till de faktiska möjligheterna att utföra ledningsbygget och olika alternativ för det. En sådan utredning behöver inte ske vid en om- vandlingsförrättning enligt 16 § andra stycket (prop. 1973:157 s. 146). Utredningsskyldigheten gäller givetvis inte enbart förutsättningarna för att upplåta ledningsrätt, utan alla de olika åtgärder som kan beslutas enligt LL. (Texten är hämtad från kommentaren till 19 § LL i Lantmä- teriets , utgåva publicerad , s. utredningsskyldighet är alltså relativt omfattande i ledningsrättsförrättningar. JO har i sin remiss begärt att Lantmäteriet särskilt ska yttra sig vad gäller frågan om hur vår handläggning av ärendet förhåller sig till myndigheternas serviceskyldighet i 4 § FL, vilken lyder enligt följande: Varje myndighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsom- råde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hän- syn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda skall besvaras . Om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet, bör myn- digheten hjälpa honom till rätta. Regleringen i 4 § FL är tillämplig på myndigheternas förhållande till med- borgare i allmänhet men också på förhållandet till parter i ärenden. Bestäm- melsen ger uttryck för myndigheternas skyldighet att vägleda parter och allmänhet, vilket bl.a. innebär att bistå med råd om behövliga komplette- ringar. Serviceskyldigheten är vidsträckt men inte obegränsad. I 4 § FL första stycket sägs att hjälpen ska lämnas ”i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet”. Myndigheten har alltså att göra en allmän lämplighetsbedöm- ning av hur långt den ska sträcka sin service i det enskilda fallet. Det bör understrykas att i ärenden med parter som har motstridiga in- tressen finns det särskild anledning för myndigheten att vara försiktig vid utövandet av service och vägledning. Om myndigheten bistår ena parten i något avseende kan det ibland vara till nackdel för en eller flera motparter, vilket kan väcka misstanke om partiskhet och jäv. I praxis har betonats att serviceskyldigheten i FL är underordnad regeringsformens krav på opar- tiskhet och saklighet. (Se exempelvis JO 2009/10 s. 191 i vilket JO kritise- rade en chefskronofogde som hade hjälpt en part att bemöta ett överkla- gande.) En annan omständighet som får betydelse vid avvägningen om i vilken utsträckning som en myndighet ska bistå med service är huruvida den en- skilde har juridiskt biträde i ärendet eller inte. En enskild som företräds av ett juridiskt ombud förväntas således klara sig med en mindre serviceinsats än en enskild utan sådant ombud. Inledningsvis konstaterar att en komplettering i form av ett medgivande att inleda ledningsrättsförrättning var nödvändig för att ansö- kan skulle kunna prövas. Den utredningsskyldighet som åvilar lantmäteri- myndigheten vid en ledningsrättsförrättning är visserligen omfattande, men den är inte obegränsad. En komplettering av sådant slag som det är fråga om i förevarande fall ligger inte inom ramen för förrättningslantmätarens utredningsskyldighet, utan den ska sökanden föreläggas att inkomma med. Detta framgår tydligt av och det var också så förrättningslantmätaren hanterade frågan inledningsvis. 2017/18 JO1 När förrättningslantmätaren därefter gick ombudet tillmötes och upprät- tade och gav in begäran om medgivande till , står det enligt Lantmäteriets uppfattning klart att hon har gått utöver vad utredningsskyldigheten enligt LL kräver. Frågan är då om förrättningslantmätarens agerande ändå kan anses ha varit motiverat av att det ingår i myndighetens serviceskyldighet. Vid en sådan bedömning menar att det särskilt bör fästas vikt vid att LL innehåller flera bestämmelser som möjliggör för lantmäterimyndig- heten att besluta om ledningsrätt mot sakägarnas vilja och det ofta förekom- mer motstridiga intressen i ledningsrättsförrättningar. Det är därför av stor betydelse att lantmäterimyndigheten vid sin handläggning agerar på ett sätt som präglas av objektivitet och opartiskhet. Med hänsyn till de intressemot- sättningar som skulle kunna finnas i ärendet, ledningsrättslagens expropri- ativa karaktär och det faktum att sökanden företräddes av ett juridiskt kun- nigt ombud, anser Lantmäteriet att förrättningslantmätaren inte har haft stöd i om serviceskyldighet för sitt agerande. Förrättningslantmätaren som handlade ärendet har be- rättat vilka överväganden hon har gjort i samband handläggningen. Hon har framhållit att Lantmäteriet alltid har varit en serviceinriktad myndighet och att vi därmed i vissa fall kanske har gått lite längre i vår service än vad som har krävts enligt . Vidare har hon berättat att hon sannolikt inte skulle ha agerat på det här sättet , bl.a. sett i ljuset av att det har varit en intern dialog inom fastighetsbildningsverksam- heten i Lantmäteriet om att myndigheten ibland har gett en service till all- mänhet som har gått utöver vad som kan krävas och att det kan finnas an- ledning att vara mer restriktiv med att bistå med råd. Sammanfattningsvis finner Lantmäteriet således att den service som sö- kanden har fått genom vår handläggning av ärendet inte har hållit sig inom ramarna för serviceskyldigheten i FL. Vi kan dock bekräfta handläggarens bild av att det har varit en diskussion inom fastighets- bildningsverksamheten där det har förespråkats en mer restriktiv hållning vad gäller råd inom ramen för vår serviceskyldighet. Det är vidare vår upp- fattning att det är ovanligt att våra handläggare går utanför de ramar som 4 § FL ställer på sätt som har skett i det aktuella ärendet. I ett beslut anförde JO följande. Lantmäteriet har redogjort för relevanta bestämmelser i bl.a. LL. Därtill kom- mer 1 kap. 9 § regeringsformen som innebär att förvaltningsmyndigheter ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet i sin verk- samhet. Jag delar Lantmäteriets bedömning att lantmätaren – genom att för sökan- dens räkning ansöka om medgivande från koncessionsmyndigheten – har gått utöver vad utredningsskyldigheten i 19 § LL kräver. Lantmäteriet har vidare beskrivit de lämplighetsavvägningar som krävs vid tillämpningen av service- skyldigheten och som kan vara särskilt viktiga i ledningsförrättningar. I detta fall har lantmätaren genom att upprätta och ge in den aktuella ansökan lämnat hjälp som klart går utöver vad som kan anses lämpligt. Ett sådant agerande kan skada tilltron till myndighetens opartiskhet. Lantmätarens handlande var därför inte förenligt med regeringsformens krav på opartiskhet. Med den kritik som ligger i det ovan sagda avslutas ärendet. 2017/18 JO1 Polis, åklagare och tull Två personer har omhändertagits för berusning utan att det fanns grund för det Beslutet i korthet: I samband med att polisen bedrev spaning mot fordon på en fastighet med koppling till en mc-klubb konfronterades de av två per- soner som bad dem lämna platsen. Polisen gjorde bedömningen att de båda personerna på grund av alkoholpåverkan utgjorde en fara för sig själva och för annan, och omhändertog dem med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB). I beslutet uttalar JO att det utgör ett betydande intrång i den omhänder- tagnes integritet att bli omhändertagen för berusning. JO framhåller att po- lisen får använda sina maktbefogenheter endast när lagens förutsättningar är uppfyllda och att det alltid måste ske med gott omdöme, samt att en polis aldrig får låta sig påverkas av irritation och ilska. JO uttalar vidare att det förhållandet att någon har druckit alkohol och uppträder aggressivt inte i sig innebär att förutsättningarna för ett omhändertagande enligt LOB är upp- fyllda. För att ett sådant omhändertagande ska kunna komma i fråga måste berusningsgraden vara så framträdande att den enskilde behöver tas om hand av den anledningen. JO – som bl.a. haft tillgång till en filmupptagning av delar av ingripandet – kommer till slutsatsen att de omhändertagna inte på grund av berusning utgjorde en fara för sig själva eller för någon annan på det sätt som avses i 1 § LOB. Polisernas bedömning kan inte anses ligga inom ramen för vad som är godtagbart, vilket står än mer klart när man tar hänsyn till den re- striktivitet som gäller vid omhändertaganden på privat område. Polismyn- digheten kritiseras för att de båda personerna omhändertagits med stöd av LOB utan att det fanns grund för det. I en anmälan till JO förde M.S. fram klagomål mot , polis- . Han var kritisk till hur polisen agerade i samband med en polisin- sats mot en mc-klubb i Sala och anförde i huvudsak följande. kom det en polisbil till hans gård. Två personer, N.S. och S.S., gick fram till poliserna och frågade vad de ville. De uppgav att de skulle kontrollera bilar men kunde inte ange varför det skulle ske. bad poliserna att lämna platsen som är privat mark. Poliserna klev då ur polisbilen, krävde att N.S. skulle legitimera sig och bröt ned dem på motorhuven. krävde att få se polisernas legitimationer, att få veta vad de var misstänkta för och att få ett protokoll enligt 27 § polislagen. Poli- serna visade inga legitimationer, det fanns ingen brottsmisstanke och de påstod sig inte känna till vad ett protokoll enligt 27 § polislagen är. POLIS, ÅKLAGARE OCH 2017/18 JO1 på förstärkning och två piketbussar kom till platsen , trots att dessa är stationerade en och en halv respektive från platsen för in- gripandet. Piketbussarna måste ha varit satta i beredskap i förväg, och fordons- kontrollen var ett svepskäl för att kunna sätta in piketpoliser mot mc-klubben. omhändertogs enligt lagen om omhändertagande av berusade per- soner m.m. (LOB) trots att de inte var berusade och trots att marken var privat- ägd. begärde att få göra ett alkoholutandningsprov, men nekades detta. fick ett skrapsår i ansiktet och ett blåmärke vid ögat av polisens behandling. Poliserna riktade sina strålkastare så att insatsen inte skulle kunna filmas. har vidare anfört att det står i strid med personuppgiftslagen att polisen registrerade uppgifter om de fordon som fanns på platsen. Att de begärde legi- timation utan att det fanns någon brottsmisstanke utgör enligt M.S. olaga per- sonkontroll. Poliserna gjorde sig dessutom skyldiga till olaga intrång genom att tränga in och stanna kvar på privat område trots att det inte fanns någon brotts- misstanke eller tillstånd till det. Tillsammans med anmälan lämnade M.S. bl.a. in en filmupptagning av delar av ingripandet. JO begärde att skulle yttra sig och särskilt redogöra för grunderna för fordonskontrollen och omhändertagandena enligt lagen om om- händertagande av berusade personer m.m. () yttrade sig efter att ha hämtat in upplysningar från berörda befattningshavare. Polisassistenten lämnade bl.a. följande uppgifter. Det finns inte någon person skriven på den aktuella adressen, och när de passerar förbi verkar lokalen för det mesta stå tom. Ingenting tyder på att någon bor på adressen. Ingen av de som ingripandet avsåg var bosatta på adressen eller upp- gav att de var det. Huset i fråga ligger från vägen. Mellan vägen och huset finns en liten parkeringsplats. Vid ingripandet stod de från vägen, men före parkeringsplatsen, för att kunna se registreringsnumren på de bilar som var parkerade där. anförde bl.a. följande. Av utredningen i ärendet framgår att poliserna körde förbi en lokal på adressen […] i Sala kommun . Detta med anledning av att chefen för det lokalpolisområdet beslutat att regelbundna kontroller skulle göras på den aktuella adressen. De upp- täckte då ett antal bilar som stod på en parkeringsplats utanför lokalen. Då denna parkeringsplats normalt är tom beslutade de sig för att stanna och kontrollera de aktuella bilarna. I samband med kontrollen kom bl.a. N.S. och ifrågasatte vad poliserna gjorde där, eftersom det var privat mark. Poliserna gjorde bedömningen att de skulle omhändertas enligt LOB. Detta då de luktade starkt av alkohol samt var aggressiva och utåtagerande. De antogs därför utgöra en fara för sig själv och andra. Länsvakthavande befäl förmansprövade omhändertagandet och beslutade att N.S. skulle sättas in i arrest. 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH han gjorde förmansprövningen på distans, eftersom männen kördes in till arresten i Sala och han själv satt i . Av den dokumentation som tidigare skickat till JO framgår att förundersökning pågår avseende våldsamt motstånd. Enligt den aktuella brottsanmälan motsatte sig N.S. omhändertagandet genom att kränga med kroppen och spänna armar och ben. De är ännu inte hörda i ärendet. Payback anmälde för målsägandens, MC Sala, räkning poliser- nas åtgärder till Avdelningen för särskilda utredningar. Chefsåklagaren vid Särskilda åklagarkammaren beslutade att förundersökningen skulle läggas ned. Detta då det inte längre fanns an- ledning att fullfölja förundersökningen, eftersom det saknades anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats. gjorde följande bedömning. Av de uppgifter som poliserna lämnat framgår att chefen för lokalpolisområdet beslutat att den aktuella adressen regelbundet skulle passeras. Detta med anledning av att det framkommit uppgifter om att personer med anknytning till mc-miljön kunde befinna sig där. Polischefens beslut innefattade därför att fordon och personer som be- fann sig på adressen skulle kontrolleras. Det är ingen person som är skriven på adressen, utan lokalen används som någon slags klubblokal. Polisernas åtgärd att åka till den aktuella adressen samt stanna för att kontrollera de fordon som stod där får, mot bakgrund av polischefens be- slut, anses ligga inom ramen för den planlagda linjeverksamheten. Åtgär- den ryms även inom de uppgifter som polisen enligt polislagen är ålagda att utföra. Det kan därför inte, enligt bedömning, varit felaktigt av poliserna att åka till den aktuella platsen och stanna för att kon- trollera identiteten på de fordon som stod parkerade utanför den aktuella lokalen. När det gäller omhändertagandena av N.S. kan konstateras att de omhändertogs med stöd av LOB. Denna lag är en vårdlag som ger poli- sen möjlighet att omhänderta personer som är så berusade att de inte kan ta hand om sig själva. Omhändertagande kan även ske när den berusade anses utgöra en fara för sig själv och andra. Vidare följer av 9 § LOB att lagen har företräde framför polislagen när det gäller omhändertaganden. Det är upp till ingripande poliser att i varje enskilt fall göra en bedömning huruvida skäl för ett omhändertagande föreligger. Av och redogörelser framgår att N.S. utifrån berusningsgraden och deras beteende bedömdes utgöra en fara för sig själva och andra och att de därför omhändertogs med stöd av LOB. En förman ska alltid, enligt 5 § LOB, pröva om ett omhändertagande ska bestå. Vid samtal med har framkommit att han gjorde förmansprövningen på distans och att han inte minns de aktuella omhän- dertagandena. utgår från att hade om- prövat beslutet om han inte ansåg att det fanns grund för omhändertagande. finner inte anledning att ifrågasätta bedömning. Det är svårt för någon att i efterhand avgöra om ett omhänder- tagande enligt LOB varit korrekt eller inte. vill i detta sammanhang framhålla att det inte är brukligt att utföra alkoholutandnings- prov vid omhändertaganden enligt LOB. Utifrån den dokumentation som finns i ärendet är det uppfattning att polisassistenterna samt kommissarien gjort två korrekta omhändertaganden. Denna uppfattning styrks av att åkla- gare har prövat samtliga åtgärder kopplade till den aktuella händelsen och funnit att några brott inte begåtts. POLIS, ÅKLAGARE OCH 2017/18 JO1 Sammanfattningsvis menar att poliserna, utifrån det be- slut som lokalpolisområdeschefen fattat, haft fog för att åka förbi den aktu- ella adressen och stanna för att kontrollera de aktuella bilarna. Vidare me- nar att det, utifrån den dokumentation som finns tillgäng- lig i ärendet, fanns skäl att omhänderta N.S.