frsrdg · H504JO1 · 2017-11-14 00:00:00 — Enligt JO kan det dock inte anses proportionerligt att själva avlägsnandet måste ske inför personal. Anstalten kritiseras därför för behandlingen av den intagna i samband med provtagningen. I beslutet uppmanar JO även Kriminalvården att ta upp frågan om rikt- linjer för hur urinprovtagning på kvinnliga intagna bör genomföras, för att säkerställa att liknande situationer hanteras på ett enhetligt och rättssäkert sätt. I en anmälan som kom in till JO framförde S.K. klagomål över att hon ansåg sig ha blivit utsatt för kränkande behandling i anstalten Hin- seberg i samband med en urinprovtagning. Hon anförde i huvudsak följande: Vid en urinprovtagning blev hon tillfrågad av personalen om hon använde tampong. När hon medgav det blev hon ombedd att avlägsna tampongen innan hon lämnade provet. Hon ville inte göra det eftersom hon ansåg att det var kränkande, förnedrande och ohygieniskt att stå naken och dra ut en tampong inför två kriminalvårdare. Hon blev då tillsagd att en vägran skulle resultera i avskildhetsplacering. Hon fick även veta att det var nya rutiner vid urinprovtagning som skulle gälla framöver. Hon har mått dåligt över det inträffade och oroar sig ständigt för att behöva lämna urinprov vid mens. Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom sektionschefen , föl- jande: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från , som i sin tur hämtat in uppgifter från anstalten Hinseberg och från Kriminalvårdsre- gistret (KVR). Av uppgifterna framgår sammanfattningsvis följande. Det är riktigt att S.K. angivet datum blivit ombedd att avlägsna en tam- pong i samband med lämnade av urinprov. Anstalten tillbakavisar dock uppgifterna om att kriminalvårdare sagt att vägran skulle medföra placering i avskildhet samt uppgett att det var fråga om nya rutiner. När det gäller mensskydd avlägsnas dessa för att minimera risken för manipulation av urinprov, en tampong kan prepareras med exempelvis ci- tronsyra. Det är dock inte fråga om någon generell åtgärd, utan det görs en individuell bedömning. Vidare är det den intagne själv, inte personal, som avlägsnar mensskyddet. 2017/18 JO1 Eftersom S.K. tidigare vägrat lämna urinprov visade hon på en hög risk vid säkerhets- och riskbedömningen och det ansågs därför särskilt viktigt att säkerställa att urinprovet inte kunde manipuleras. Det finns också upp- gifter i KVR om att S.K. har en missbruksproblematik avseende narkotika. Enligt anstalten har S.K. inte framfört några medicinska skäl för att lämna urinprov enskilt och hon har tidigare lämnat flertalet urinprov såväl under pågående som under tidigare verkställighet. I 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610) anges att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svå- righeter som är förenade med frihetsberövandet. Av 1 kap. 6 § fängelselagen följer att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är till- räcklig ska den användas. Enligt 8 kap. 6 § fängelselagen ska en intagen, om inte annat motiveras av medicinska eller liknande skäl, på begäran lämna bl.a. urinprov för kon- troll av att hen inte är påverkad av exempelvis narkotika. Av 23 § fängelseförordningen (2010:2010) framgår bl.a. följande. Vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning ska den som kontrolleras visas all den hänsyn som omständigheterna medger. Vid kroppsbesiktning i form av lämnade av urinprov ska denna utföras med beaktande av så stor enskildhet som omständigheterna medger och, om möjligt, i enskilt utrymme. Av 8 kap. 5 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:1) om fängelse (FARK Fängelse) framgår att urinprov ska lämnas i närvaro av personal, men att den intagne kan tillåtas lämna urinprov enskilt när det finns synnerliga skäl och det kan ske utan risk för att provet mani- puleras. I de allmänna råden till bestämmelsen anges att synnerliga skäl kan vara att den intagne har dokumenterade medicinska svårigheter att lämna urin- prov i närvaro av personal. Vidare anges att det ifråga om intagna med missbruksproblem i regel finns risk för manipulation. I 8 kap. 1 a § FARK Fängelse anges bl.a. att vaginal undersökning ska genomföras på sjukhus. Ett urinprov ska normalt lämnas i närvaro av personal. I förevarande fall har dessutom S.K. en dokumenterad missbruksproblematik, vilket i sig ut- gör en risk för att provet kan manipuleras. Det förelåg därför inte förutsätt- ningar att låta S.K. lämna urinprovet enskilt. Denna rutin var ingen nyhet för S.K. Hon har lämnat urinprov tidigare och har inte några dokumenterade medicinska svårigheter som motiverar att hon ska få lämna provet enskilt. Frågan är därmed om det var en motiverad åtgärd att be S.K. avlägsna sitt mensskydd i form av tampong i samband med provtagningen. Av den utredning som Kriminalvården företagit framgår att ett sådant mensskydd kan prepareras på ett sådant sätt att ett urinprov kan manipuleras. Med tanke på dokumenterad missbruksproblematik har det alltså funnits skäl att be S.K. att avlägsna tampongen vid lämnande av provet. Åtgärden har varit både nödvändig och proportionerlig. Till saken hör att en vaginal undersökning endast får genomföras på sjukhus. Den enda möjligheten att säkerställa att en tampong verkligen av- lägsnas, och därigenom minimera risken för manipulation av urinprovet, blir därför att låta den intagne avlägsna tampongen i närvaro av personal. 2017/18 JO1 S.K:s uppgift om att hon av kriminalvårdspersonal skulle ha blivit till- sagd att det rörde sig om en ny rutin och att hon skulle placeras i avskildhet om hon vägrade lämna provet tillbakavisas av anstalten. S.K. kommenterade yttrandet och uppgav bl.a. följande: Den aktuella åtgärden kan inte säkerställa att en intagen inte har en preparerad tampong. Om hon hade svarat nej på frågan hade personalen aldrig vetat om hon hade tampong eller inte. Hon fick frågan även vid nästa urinprov. I ett beslut uttalade chefsJO följande. Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för relevant rättslig reglering. JO fann i ett beslut inte någon anledning att kritisera Krimi- nalvården för att ha uppmanat en intagen att avlägsna mensskydd (tampong och binda) inför en urinprovtagning. JO uttalade då att frågan om hur avlägsnandet ska gå till måste lösas från fall till fall med målsättningen att det ska ske under sådana former att det inte leder till onödigt obehag för den intagna (se JO 2000/01 s. 218, dnr 519-1999). Utifrån vad som har kommit fram i utredningen har jag ingen invändning mot att det i vissa fall kan finnas godtagbara skäl att uppmana en intagen att avlägsna en tampong inför en urinprovtagning för att minimera risken för ma- nipulation av provet. Kriminalvården har anfört att den enda möjligheten att fastställa att en tampong verkligen avlägsnas är att låta den intagna göra detta i närvaro av personal. För egen del har jag dock svårt att se att detta skulle vara nödvändigt för att det ska kunna fastställas att en intagen som uppgett sig bära tampong verkligen har avlägsnat den. Som framhållits av anmälaren kan en sådan rutin inte heller säkerställa att intagna inte bär tampong när urinprov läm- nas. Mot bakgrund av det obehag det kan antas medföra för den intagna att avlägsna en tampong inför personalen framstår den beskrivna rutinen samman- taget inte som proportionerlig. Det finns därför anledning att kritisera av den intagna i samband med urinprovtagningen. Anstalten har tillbakavisat S.K:s uppgifter om att hon blivit tillsagd att det rörde sig om en ny rutin och att hon skulle placeras i avskildhet om hon vägrade att avlägsna mensskyddet. Ord står således mot ord i detta avseende, och ytter- ligare utredningsåtgärder framstår inte som meningsfulla. Det saknas därmed skäl att uttala kritik med anledning av vad som kommit fram i denna del. Av det ovan nämnda JO-beslutet framgår att Kriminalvården då övervägde att i allmänna råd närmare redogöra för hur urinprovtagning på kvinnliga in- tagna bör genomföras. JO ställde sig positiv till detta. Några sådana riktlinjer har såvitt jag känner till inte tagits fram. Jag vill därför uppmana Kriminalvår- den att på nytt ta upp frågan för att säkerställa att situationer som den nu aktu- ella hanteras på ett enhetligt och rättssäkert sätt. 2017/18 JO1 Undersökning av intagnas munhålor efter intag av läkemedel (Dnr 3236-2016) Beslutet i korthet: JO har granskat om Kriminalvården har rätt att okulärt besiktiga intagnas munhålor för att i enlighet med läkares ordination kon- trollera att föreskriven medicin har svalts. I beslutet konstaterar JO att en okulär undersökning av en intagens munhåla utgör en kroppsbesiktning och att en sådan endast får vidtas med stöd av lag. Det finns inget lagstöd för att utföra en kroppsbesiktning i den aktuella situationen. JO riktar allvarlig kri- tik mot Kriminalvården som regelmässigt har utfört kroppsbesiktningar utan laglig grund. Vid av Kriminalvården, anstalten Hällby, den 5–(dnr 1737-2016) uppmärksammades följande: Under inspektionen framförde intagna att anstaltens personal undersökte in- tagnas munhålor i samband med intag av läkemedel i enlighet med villkor som föreskrivits av läkare. Anstaltens personal hänvisade när det gällde undersök- ningen till 8 kap. 1 a § andra stycket Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:1) om fängelse. Enligt föreskriften ska kroppsbesiktning i form av en undersökning av en intagens munhåla, som avser annat än en okulär besiktning, utföras av läkare eller sjuksköterska i enlighet med anvisningar som meddelats av läkare. Dåvarande chefsJO beslutade mot bakgrund av de uppgifter som kom fram om undersökningen av intagnas munhålor att inom ramen för ett initiativärende utreda anstaltens åtgärder i denna del. Ärendet remitterades till Kriminalvården, huvudkontoret, som uppmanades att redovisa hur undersökningen av de intagnas munhålor går till, vem som utför den, hur ofta den görs och vilka som underkastas den. Myndigheten ombads även att lämna en redogörelse för anledningen till att undersökningen görs och med vilket författningsstöd som undersökningen görs samt vilka överväganden som myndigheten har gjort för sitt ställningstagande. I det remissvar som kom in till JO anförde myndig- heten genom chefen för sektionen för verksjuridik följande: Uppgifter har hämtats in från (som i sin tur hämtat in uppgifter från anstalten Hällby), från Kriminalvårdens säkerhetsavdelning (som i sin tur hämtat in uppgifter från häktet ) och från Kriminalvårdens hälso- och sjukvård. Av uppgifterna framgår sammanfattningsvis följande. Inledningsvis kan konstateras att det inte har framkommit att undersök- ning av de intagnas munhålor i samband med läkemedelsintag förekommer någon annanstans än på anstalten Hällby. Sådana undersökningar verkar alltså endast förekomma i mycket begränsad omfattning inom Kriminalvår- dens verksamhet. Det vanligaste tillvägagångssättet när intagna ordinerats läkemedel verkar i stället vara att en kriminalvårdare överlämnar medicinen 2017/18 JO1 samt står kvar och pratar med den intagne efter det att medicinen har intagits. Som förklaring till varför anstalten Hällby i vissa fall gör en okulär undersökning av den intagnes munhåla i samband med läkemedelsintag har i huvudsak följande angetts. Vid förskrivning av narkotikaklassade läkeme- del eller annat läkemedel som kan användas i berusningssyfte är det särskilt viktigt att kunna kontrollera patientens följsamhet i behandlingen. Det är inte heller ovanligt att andra intagna försöker pressa patienten att spara lä- kemedlet för att det ska kunna överlåtas till någon annan. Behandlande lä- kare kan därför i samråd med den intagne uppställa de behandlingsvillkor som hen anser nödvändiga utifrån den intagnes situation. Att den intagne ska ta sin medicin under observation av Kriminalvårdens personal och där- efter visa upp munhålan för kontroll av att medicinen verkligen har svalts är ett sådant villkor. I de fall det är medicinskt möjligt föreskriver behand- lande läkare andra mindre ingripande villkor, som t.ex. att den intagne ska dricka ordinerad medicin under uppsikt av personal. Rent praktiskt innebär behandlingsvillkoret om undersökning av mun- hålan att den intagne kommer till vaktrummet där medicinen förvaras och ber att få sin medicin. En APO-dospåse alternativt en dosett lämnas över till den intagne, som därefter tar medicinen under uppsikt av Kriminalvår- dens personal och blir ombedd att visa upp munnen efteråt. Kontrollerna görs vid varje behandlingstillfälle. Det räknas inte som misskötsamhet att vägra att visa upp munnen och den intagne får sin medicin oavsett. Däremot underrättas behandlande läkare om att behandlingsvillkoren inte har följts och hen får därefter ta ställning till om medicineringen kan fortsätta. Den intagne informeras om att så kommer att ske. I 2 kap. regeringsformen finns bestämmelser om grundläggande fri- och rättigheter. Av dessa framgår, såvitt är av intresse, att medborgare gentemot det allmänna är skyddade bl.a. mot påtvingade kroppsliga ingrepp och kroppsvisitation (6 §) samt att detta skydd endast får begränsas genom lag (12 §). För Kriminalvårdens del finns sådant lagstöd i fängelselagen (2010:610) där bl.a. följande anges. Verkställigheten får inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får en- dast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas (1 kap. 6 §). En intagen får bl.a. kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas för eftersö- kande av otillåtna föremål när det finns anledning att anta att ett sådant föremål kommer att anträffas på hen (8 kap. 4 § 1). Av 8 kap. 1 a § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:1) om fängelse följer att kroppsbesiktning i form av en undersökning av en intagens munhåla, som avser annat än en okulär besiktning, ska utfö- ras av läkare eller sjuksköterska i enlighet med av läkare meddelade anvis- ningar. Frågan i ärendet är om det är tillåtet för Kriminalvården att göra en okulär undersökning av intagnas munhålor i samband med intag av ordinerade lä- kemedel. En sådan undersökning kan inte anses vara något annat än en undersökning av kroppens håligheter och utgör därmed per definition en ordinär kroppsbesiktning (jfr prop. 1993/94:24 s. 28). 2017/18 JO1 Anstalten Hällby har hänvisat till att läkare föreskrivit villkor om under- sökning av munhåla. Det saknar dock betydelse eftersom undersökning av munhåla utgör en kroppsbesiktning som kräver stöd i fängelselagen. Kriminalvården kan vid denna bedömning konstatera att de aktuella undersökningarna görs för att säkerställa att intagna svalt narkotikaklassade alternativt berusningsframkallande läkemedel. Eftersom det är otillåtet för intagna att inneha sådana läkemedel, bör det finnas ett visst utrymme för att undersöka munhålan med stöd av 8 kap. 4 § 1 fängelselagen. Det kräver dock att det i det enskilda fallet finns en konkret misstanke om att den in- tagne gömmer ett sådant otillåtet preparat i munhålan samt att åtgärden kan anses nödvändig och proportionerlig. Anstalten Hällby har inte påstått att det funnits någon sådan misstanke, tvärtom verkar undersökningarna ha utförts mer eller mindre rutinmässigt. Kriminalvården anser därför att undersökningarna saknar stöd i fängelsela- gen. I ett kompletterande remissvar tillade föl- jande: Av mitt yttrande till JO i rubricerat ärende kan man få uppfattningen att anstalten Hällbys agerande saknar stöd i Kriminalvårdens regelverk. Jag vill därför tillägga att jag efter yttrandet har blivit uppmärksammad på att anstaltens åtgärd har stöd i vissa uttalanden i om hälso- och sjukvård (2012:11). I handboken uttrycks följande: Det enklaste sättet att hantera en intagen som misstänks missköta inta- get av läkemedel är att behandlande läkare, i samband med insättningen av läkemedlet, kommer överens med patienten kring förutsättningarna för ordination samt att munnen ska öppnas och visas för den som till- handahåller läkemedlet. Om klienten inte följer överenskommelsen kring intaget av läkemedlet är det grund för en ny bedömning av läkaren där ställningstagande görs om medicineringen ska fortsätta. Anstalten Hällby har därför haft fog att uppfatta rutinen som tillåten. Kri- minalvården kommer att se över handboken för att förtydliga att undersök- ning av munhåla förutsätter en konkret misstanke i det enskilda fallet. I ett beslut anförde chefsJO följande. Bestämmelserna om under vilka förutsättningar som en intagen kan kroppsvi- siteras respektive kroppsbesiktigas framgår av 8 kap. 3–7 §§ fängelselagen. Med kroppsbesiktning avses en undersökning av människokroppens yttre och inre samt provtagning från kroppen och undersökning av sådant prov. Med yt- lig kroppsbesiktning avses en yttre granskning av kroppen, och vid en sådan granskning får kroppens håligheter inte undersökas. Den som undersöks får inte heller uppmanas att inta andra speciella ställningar än att visa upp fotsulor, handflator samt lyfta upp armarna så att armhålorna kan kontrolleras (se prop. 2009/10:135 s. 151). En okulär undersökning av en intagens munhåla utgör en särskild kontroll- och tvångsåtgärd i form av en kroppsbesiktning. Av Kriminalvårdens yttrande framgår att intagnas munhålor undersöks om läkare har föreskrivit det som ett villkor för intag av läkemedel. Något stöd för att utföra en kroppsbesiktning i den situationen finns inte i fängelselagen. Det saknas därmed lagstöd för åtgärden. Kriminalvården förtjänar allvarlig kritik 2017/18 JO1 för att regelmässigt ha utfört kroppsbesiktningar för att utan stöd i lag kontrol- lera intag av läkemedel. Kriminalvården har i sitt remissvar uppgett att en undersökning av intagnas munhålor för att kontrollera att föreskrivet läkemedel har svalts i princip endast förekommer i anstalten Hällby. Det finns dock uppgifter som talar för att så- dana undersökningar även förekommer i andra anstalter (se exempelvis JO:s beslut i dnr 2503-2016, dnr 2505-2016 och dnr 2516-2016 med anledning av anmälningar mot anstalten Salberga). Att undersökningen beskrivs i Kriminal- vårdens handbok om hälso- och sjukvård (2012:11) talar också för att under- sökningarna sker i större omfattning än vad Kriminalvården gjort gällande i remissvaret. Jag förutsätter att handboken omgående uppdateras för att stämma överens med bestämmelserna om kroppsbesiktning i 8 kap. fängelselagen. Jag kommer att följa upp att så sker. 2017/18 JO1 har dröjt med bokföringen av en inbetalning i ett utsökningsmål och med utbetalningen av ett överskott till gäldenären (Dnr 4024-2016) Beslutet i korthet: En gäldenär betalade in sin skuld till . Betalningen bokfördes först . beslutade att utmäta gäldenärens över- skjutande skatt. Den överskjutande skatten återbetalades till gäldenären efter det att hennes inbetalning av skulden hade bokförts. För dessa brister i medelshanteringen får kritik. JO uttalar i beslutet att det är viktigt att bokför inbetalningar snabbt och på ett korrekt sätt. För det fall Kronofogdemyndig- hetens bokföring av någon anledning släpar efter med registreringen av be- talningar måste detta uppmärksammas inom organisationen, och de åtgärder som krävs för att enskilda inte ska drabbas måste vidtas omgående. Krono- fogdemyndighetens tillkortakommanden ska naturligtvis inte drabba gälde- närer som gör rätt för sig. JO har fattat beslut i två andra ärenden (JO:s ärenden med dnr 1589- 2016 och 3689-2016) där JO riktar kritik mot för dröjsmål med dels bokföringen av en inbetalning, dels återbetalningen av utmätta medel, dvs. ärenden där medelshantering brustit på samma sätt som i detta ärende. I en anmälan framförde . Hon uppgav bl.a. följande: betalade hon av hela den skuld som hon hade hos Krono- fogdemyndigheten. Trots det utmätte av hennes överskjutande skatt . JO tog del av handläggarnoteringar om . uppmanades därefter att yttra sig över det som . hade fört fram i sin anmälan. (kronodirektör ) gav in ett remiss- svar tillsammans med ett underyttrande och en promemoria från teamchefen vid medelshanteringen, Per . 2017/18 JO1 kom en ansökan om verkställighet in till Kronofogde- myndigheten som riktade sig mot . och fyra andra personer som tillsammans med . var solidariskt ansvariga för en skuld till sö- kanden. var i kontakt med . angående skulden och hon uppgav då att hon skulle ta kontakt med de övriga solidariskt ansvariga och betala skulden. tog myn- digheten emot en inbetalning från . om vilket motsva- rade skulden. Betalningen bokfördes , det vill säga 10 da- gar . Utmätning av överskjutande skatt skedde , dvs. dagen efter myndigheten mottagit betalning. för att ta reda på när hon skulle få tillbaka sin utmätta överskjutande skatt. återigen i kontakt med Kronofogdemyndig- heten då hon ännu inte hade fått tillbaka pengarna. Hon fick då upplysning om att det var problem med myndighetens medelshantering vilket orsakade förseningar av återbetalningar. än en gång i kontakt med myndigheten angående återbetalning; återbetalning av den utmätta överskjutande skatten gjordes . I 13 kap. 1 § Utsökningsbalken (UB) anges att medel som har flutit in till i mål om utmätning ska redovisas . I 13 kap. 3 § UF anges att influtna medel som inte gäller egendom som avses i 13–20 §§ (anm: undantagen avser skepp, luftfartyg och fast egen- dom) ska redovisas från det att medlen har influtit, om inte hinder möter eller särskilda skäl föreligger. Det grundläggande problemet är att inbetalningen inte bokfördes omgå- ende. Varken UB eller UF anger något närmare om tidsfrist inom vilken registrering av inbetalda medel ska vara gjord i målet. Regelverket utgår däremot från en skyndsam handläggning av redovisningen av medel, varför bokföringen/registreringen av influtna medel i ett mål måste ske innan re- dovisningen och alltså skyndsammare än det krav lagen uppställer för re- dovisning av medel. De medel som betalades in kom in i anslutning till att utmätning av över- skjutande skatt skulle genomföras. Eftersom utmätningen gjordes dagen ef- ter myndigheten fick in medlen är frågan om hade kunnat stoppa utmätningen om handläggningstiden hade varit normal vid Medelshanteringen. Att hinna bokföra alla inbetalningar som de kommer in är eftersträvansvärt, men kan inte vara realistiskt att utgå från. Någon dags dröjsmål med bokföringen av inbetalningar är rimligt att utgå från och bör vara förenligt med det skyndsamhetskrav som följer av regleringen i 13 kap. 1 § UB och 13 kap. 3 § UF. Utmätning av överskjutande skatt hade således sannolikt skett även vid en skyndsam bokföring av inbetalningar. Att det nu dröjde att bok- föra betalningen är – enligt myndigheten – inte acceptabelt och är inte skyndsamt nog. Ett första skäl att en så långsam handläggning inte är ac- ceptabel är att bokföringen av betalningen är av stor vikt för att stoppa fort- satta utmätningar. Ett andra skäl är att snabbare kunna återbetala till . det belopp hon hade rätt att få tillbaka. 2017/18 JO1 Att utbetalningen dröjde ända till , dvs. ca efter det att medlen hade bokförts – och efter påstötningar av . – är inte acceptabelt och inte förenligt med den tidsfrist som följer av 13 kap. 3 § UF. Per uppgav följande i yttrandet: Inbetalningen om från . inkom till Kronofogdemyndig- heten och bokfördes . gjordes avstämning av den överskjutande skatten mellan Kro- nofogdemyndigheten och . Eftersom vi då ännu inte krediterat skuld satte av ett belopp motsvarande skuld- saldot och förde sedan över detta belopp () till Kronofogdemyndig- hetens postgirokonto . betalade vi ut den överskjutande skatten till .