frsrdg · H504JO1 · 2017-11-14 00:00:00 — började det komma in allt fler klagomål av detta slag, och under utredningen av det nu aktuella ärendet framkom det att regelmäss- igt hade informerat enskilda om att det kunde ta omkring innan deras omprövningsärenden blev handlagda. I senare inkomna anmälningar förekom uppgifter om att väntetiderna hade ökat ytterligare och under den uppskattades till omkring . Försäkringskas- san var väl medveten om problemet, som uppgavs bero på att antalet framställ- ningar om omprövning alltsedan våren 2015 hade ökat stadigt. Myndigheten, som i sina egna allmänna råd anger att beslut i omprövningsärenden bör fattas , hade vidtagit vissa åtgärder samt planerade ytterligare åtgär- der för att komma till rätta med handläggningstiderna. I mitt beslut får dock allvarlig kritik för att ha brustit i sitt ansvar att se till att omprövningsbeslut kunnat fattas inom rimlig tid. Kravet i 7 § förvaltningslagen – om att varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts – gör sig naturligtvis sär- skilt starkt gällande i en verksamhet som många enskilda är beroende av för sin försörjning. Handläggningstider på 20–i om- prövningsärenden, den enskilde inte heller kan utnyttja sin rätt till domstolsprövning, utgör enligt min mening ett allvarligt rättssäkerhetspro- blem. Eftersom frågan om de långa handläggningstiderna var föremål för utred- ning och beslut i ärendet med dnr 3353-2016 avskrevs under verksamhetsåret ett åttiotal andra ärenden om samma fråga, med hänvisning till det nu nämnda ärendet. 2017/18 JO1 TILL I ett annat ärende jag vill uppmärksamma (dnr 2031-2015) framfördes kla- gomål mot åtgärd att begära in uppgifter från en bank under utredningen av ett ärende om försäkringstillhörighet. Vid granskningen hos JO framkom att hade begärt in uppgifter med stöd av fel be- stämmelse, vilket gav det missvisande intrycket att banken var skyldig att lämna ut de begärda uppgifterna. Begäran avsåg dessutom utöver den som omfattades av utredning. Det är naturligt- vis en viktig uppgift för att säkerställa att felaktiga betal- ningar inte görs inom socialförsäkringen, vilket förutsätter att myndigheten kontrollerar och utreder fall där det kan misstänkas att en försäkrad har fått eller försökt få ersättning utan att ha rätt till den. Det är en självklarhet att dessa uppgifter måste utföras inom ramen för gällande bestämmelser och att inte mer material begärs in än vad som behövs för att göra en korrekt försäk- ringsmässig bedömning. Vid avvägningen måste bl.a. den enskildes berättigade intresse av skydd för sin personliga integritet beaktas. I beslutet uttalar jag all- varlig kritik mot felaktiga handläggning, som medförde ett omotiverat integritetsintrång bl.a. genom att banken aldrig tog ställning till i vilken utsträckning de efterfrågade uppgifterna lämpligen borde ha lämnats ut. Stöd och service till funktionshindrade Verksamheten enligt LSS gav upphov till 106 nya ärenden hos JO under verk- samhetsåret. Denna ärendegrupp, som har tillhört ansvarsom- råde 2, återfördes till ansvarsområde 3. Dit hör numera även social- försäkringen, som ju står för finansieringen av vissa stödinsatser för funktions- hindrade, liksom allmänna stödinsatser för en- skilda. Två beslut rörande LSS har tagits in i årets ämbetsberättelse. Jag vill lyfta fram ett beslut (dnr 2130-2015) som belyser den mer allmänna frågan om för- utsättningarna för att en myndighet ska kunna skilja ett ansökningsärende från sig utan någon prövning i sak, dvs. utan att ta ställning till om den enskilde har rätt till den begärda förmånen. Klagomålet gällde att omsorgsnämnden i en kommun hade beslutat att lägga ned den påbörjade utredningen i ett ärende om insatser enligt LSS, på grund av att det saknades underlag som styrkte att sö- kanden tillhörde den personkrets som kan ha rätt till sådana insatser. Enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer gäller att vissa omständigheter typiskt sett kan medföra att en myndighet ska skriva av ett ärende – exempelvis vid återkallelse – och andra att ärendet ska avvisas – exempelvis när angivna form- krav inte uppfylls – men myndigheten kan inte fritt välja utan måste noga göra klart för sig vilka närmare omständigheter som leder till att ett visst ärende inte ska prövas i sak. Om det saknas förutsättningar för att avvisa eller skriva av ärendet måste myndigheten ta ställning till den enskildes ansökan och har även ett ansvar för att ärendet utreds i den omfattning som behövs. Enbart det för- hållandet att det inte finns tillräckligt underlag för att bevilja en ansökan medför alltså inte att myndigheten kan avstå från att göra en sakprövning. I mitt beslut kritiserar jag nämnden – som också hade brustit i sina skyldigheter i fråga om service och kommunicering – för den bristfälliga hanteringen. 2017/18 JO1 Ärenden om yttrandefrihet och tryckfrihet samt offentlighet och sekretess, sär- skilt klagomål på myndigheters hantering av framställningar om att få ta del av allmänna handlingar, är relativt vanliga vid alla de fyra tillsynsavdelningarna. Under verksamhetsåret inkom totalt 524 nya ärenden, varav 61 inom tillsyns- område 2. Denna ärendegrupp har också den största andelen kritikbeslut hos JO, detta verksamhetsår . Från mina ansvarsområden har ett sådant beslut tagits in i ämbetsberättelsen (dnr 5883-2015). Ärendet visar på vikten av att myndigheternas handlingar di- arieförs i föreskriven ordning och hålls tillgängliga, för att den grundlagsfästa rätten att ta del av allmänna handlingar inte ska bli illusorisk. Klagomålen av- såg och hantering av allmänna hand- lingar i samband med en upphandling av räddningshelikoptrar som kom att till- dra sig stort intresse inte minst från massmedia. I anmälan framkom uppgifter om att vissa e-postmeddelanden under upphandlingen hade skickats till och från privata e-postadresser som tillhörde tjänstemän vid och Nä- ringsdepartementet, samt inte hade diarieförts eller lämnats ut av myndighet- erna vid förfrågan. Anmälaren hade som förklaring från fått sva- ret att myndigheten hade befunnit sig ”i ett exceptionellt läge där offentlighets- principen var direkt kontraproduktiv”. I beslutet understryker jag det allvarliga i att korrespondens om viktiga förhållanden, som hade med myndigheternas verksamhet att göra, hade hanterats helt vid sidan av det reguljära systemet för registrering av allmänna handlingar och därför inte kunde lämnas ut vid begä- ran. Uttalandet om att offentlighetsprincipen skulle ha varit direkt kontrapro- duktiv var naturligtvis helt oacceptabelt och kunde ge upphov till misstankar om att myndigheterna genom användande av privata e-postadresser avsiktligt försökt komma undan grundlagens krav på handlingsoffentlighet. Sådana utta- landen medför en betydande risk för allvarlig förtroendeskada. 3.3 JO (ansvarsområde 3) De frågor som låg inom mitt tillsynsområde fram till var , hälso- och sjukvården samt utbildningsväsen- det. Från och med detta datum har socialförsäk- ringen, arbetsmarknadsområdet och lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, tillkommit medan hälso- och sjukvården utgått. Jag kommer här att uppehålla mig vid de sakområden jag hade före . Antalet ärenden på dessa områden har över- lag ökat under verksamhetsåret. till och med kom det in 811 ärenden som rör barn och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Det innebar en kraftig ökning från fjolårets 653 ärenden. 2017/18 JO1 TILL uppgick till 454 mot fjolårets 435. Hälso- och sjukvårdsärendena låg stilla på en nivå om ca 330 ärenden, medan utbildningsfrågorna ökade från 269 till 303 ärenden. Offentlighet och sekretess minskade från 199 ärenden till 174. Antalet nya klagomål på avdelningen under hela verksamhetsåret ökade från 1 925 fö- regående år till 2 362. Antalet nya initiativ och inspektioner ökade också från blygsamma 9 till 14. Antalet avslutade ärenden ökade från 1 982 till 2 206. Summan av detta är en viss ökning av balanserna. Arbetet har påverkats av att anmälningsärendena prioriterats, att ärendeinströmningen och ärendemängden ökade samt av det initiativärende om ensamkommande barn som jag återkommer till nedan. Utrymmet att göra in- satser vid sidan av detta har varit begränsat. sökte ca 163 000 människor asyl i Av dem var drygt 35 000 ensamkommande barn. Av dem kom 26 000 under årets sista månader. Antalet asylsökande översteg med råge prognoser och han- teringen av flyktingströmmarna innebar en mycket stor påfrestning på berörda myndigheter, så även på socialnämnderna som har ett mycket stort ansvar vad gäller mottagande och vård av ensamkommande barn. beslu- tade jag därför att i ett initiativärende undersöka hur frågor som rör ensamkom- mande barn hanteras av främst (dnr 5565-2016). Inom ramen för min undersökning inspekterades åtta socialförvaltningar, och jag beaktade även uppgifter som hade förts fram i ett antal anmälningar. Anmälningarna var ofta initierade av barnens gode män. Granskningen kompletterades med samtal med företrädare för de berörda förvaltningarna. Undersökningen visar att situationen vid de flesta socialförvaltningarna blev kaotisk eftersom på grund av den kraftigt ökade flyktingströmmen av ensamkommande barn anvisade betydligt fler barn till kommunerna än vad de var beredda på. Många socialförvaltningar verkar ganska tidigt ha löst de akuta problemen med att ta emot barnen. En anledning till att detta lyckades verkar ha varit ett mycket stort engagemang och stora arbetsinsatser av den berörda personalen. Den uppenbara ”flaskhalsen” i arbetet var att det på många platser inte fanns personalresurser för att göra tillräckliga utredningsinsatser eller att ordna god- tagbara boenden där kommunen kunde placera barnen. I beslutet konstaterades att det har funnits allvarliga brister vid placeringen av ensamkommande barn. Den stora tillströmningen av ensamkommande barn gjorde att socialnämnderna tvingades till nödlösningar där det inte fanns någon praktisk möjlighet att egentligen ta ställning till barnets bästa, utan det handlade mest om att ordna tak över huvudet. Den extrema situationen medförde att so- cialtjänstens första placering inte gjordes med de krav på omsorg som normalt gäller vid en placering. I vissa fall placerades barn i boenden som var direkt olämpliga, och i några fall har det uppmärksammats att de privata företag som anlitats inte bedrev en seriös verksamhet. 2017/18 JO1 Jag konstaterade också brister bl.a. vid utredningen av barnens behov och i uppföljningen av vården. Att det fanns brister initialt är mot bakgrund av det stora antalet barn inte konstigt, men det var mer bekymmersamt att konstatera att vissa socialtjänster så sent som ännu inte fått en övergripande kontroll över sina ärenden. I beslutet gjordes även vissa uttalanden som rör omplacering av ensamkom- mande barn och som gäller frågor med anknytning till ensamkommande barns ålder. I anslutning till detta vill jag nämna att ämbetsberättelsen även innehåller flera beslut som rör hemflyttning av ensamkommande barn som var placerade i en annan kommun än anvisningskommunen. I flera fall kunde jag konstatera att nämnden inte ens varit i kontakt med barnen, som var , eller den gode mannen innan omplacering skedde. Ett annat beslut av särskilt intresse på område rör en anställd på ett privat hemtjänstföretag, A., som arbetat som vårdbiträde hos en äldre person, I-L.E. (dnr 3237-2015). A. dömdes sedermera bl.a. för tagande av muta, grovt brott, till fängelse . I en anmälan ifrågasatte I-L.E:s måls- ägandebiträde varför socialförvaltningen inte gjort någon polisanmälan trots att det till förvaltningen lämnats uppgifter om att A. gjort sig skyldig till oegent- ligheter. En fråga som aktualiseras är om den s.k. socialtjänstsekretessen i 26 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, utgjorde hinder för att lämna de aktuella uppgifterna till polisen och om det i så fall finns någon sek- retessbrytande bestämmelse i 10 kap. OSL som kan tillämpas. Socialtjänstsekretessen gäller inom för uppgifter om en en- skilds personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående lider men. En uppgift om att en person har beviljats bistånd i form av hemtjänst är typiskt sett en sådan uppgift som omfattas av sekretess enligt 26 kap. 1 § OSL. Nämnden kan alltså inte utan vidare röja uppgiften för någon utomstående. I det aktuella fallet var det dock fråga om att göra en anmälan till polisen om misstanke om att I-L.E. hade utsatts för ett allvarligt brott. För att polisen snabbt skulle kunna utreda saken behövde polisen veta vem som var utsatt för det misstänkta brottet. De uppgifter om I-L.E. som nämnden skulle behöva röja i en polisanmälan var begränsade till de i sammanhanget förhållandevis ”harm- lösa” uppgifterna om hennes namn och att hon hade insatser i form av hem- tjänst. Enligt min mening är det uppenbart att de uppgifterna hade kunnat röjas för polisen utan att I-L.E. skulle ha lidit men. Det har således inte på grund av bestämmelserna om sekretess funnits något hinder för nämnden att göra en po- lisanmälan. Skälen för att göra en polisanmälan var starka. De omständigheter som kom fram gav stöd för att ett allvarligt brott hade begåtts mot I-L.E. inom ramen för en verksamhet som nämnden hade det yttersta ansvaret för. Eftersom de privata företag som svarade för utförandet av biståndsinsatserna inte hade gjort eller 2017/18 JO1 TILL avsåg att göra någon polisanmälan och inte heller hade vidtagit några andra mer konkreta åtgärder för att förhindra eller avbryta de aktuella brotten borde nämnden ha gjort en polisanmälan. Enligt min mening har nämnden åsidosatt sina skyldigheter att agera för att skydda I-L.E., och nämnden fick kritik för att den inte polisanmält det misstänkta brottet. Ett annat ärende som jag vill lyfta fram rör att en äldre kvinna på ett boende nekades att genomföra videosamtal på sin surfplatta i boendets gemensamma utrymmen (dnr 2447-2015). Beslutet ledde inte till kritik men kan ändå vara av intresse. Frågan i ärendet var om förvaltningen hade fog för att meddela kvinnan att hon inte fick använda sin surfplatta för videosamtal i boendets gemensamma utrymmen på grund av de ordningsregler som gällde för boendet. När flera per- soner bor i ett boende kan det av olika skäl vara nödvändigt med vissa ord- ningsregler för den gemensamma boendemiljön som bl.a. syftar till att skapa trygghet och trivsel för alla som bor där. Jag ser därför inget hinder i sig mot att det ställs upp vissa ordningsregler för gemensamma utrymmen på ett bo- ende. Vid bedömningen av om förvaltningen hade fog för sitt besked till kvinnan måste man beakta såväl kvinnans strävan att så långt som möjligt kunna leva som andra och hennes rätt till självbestämmande som det berättigade intresset av respekt för andra boendes integritet. Beroende på bl.a. individuella behov och önskemål hos de äldre och lokalernas utformning borde det gå att hitta praktiska lösningar utan att sätta något av ovanstående intressen åt sidan. Mot denna bakgrund var jag tveksam till att kvinnan till följd av kommunens ordningsregler förbjöds helt att ringa videosamtal på sin surfplatta i boendets gemensamma utrymmen. Förvaltningen borde rimligen ha kunnat ordna saken så att kvinnan hade kunnat föra samtalen utan att det inneburit en konflikt med andra intressen i verksamheten. Jag ansåg dock inte att det finns tillräckliga skäl att uttala någon kritik mot förvaltningen. JO har följt platssituationen vid Statens institutionsstyrelses, SiS, särskilda ungdomshem och LVM-hem. Platssituationen har varit ansträngd un- der . Situationen är fortfarande problematisk. SiS arbetar med frå- gan på flera plan för att komma till rätta med problemen, men jag har uppmärk- sammat på situationen (dnr 1896-2017). I två ärenden har jag konstaterat att en stadsdelsnämnd vid handläggning av ärenden om ensamkommande barn fattat beslut om omhänderta- gande enligt 6 § LVU trots att det inte fanns förutsättningar för detta (dnr 7730- 2016 och 7731-2016). Besluten fattades för att lösa situationer som enligt min uppfattning inte kan utgöra grund för en ansökan om vård enligt LVU, och i ett av dessa fall tillkallades dessutom polisen för att verkställa beslutet. Nämnden har inte heller i något av ärendena fullföljt med en ansökan om vård enligt LVU eller underställt förvaltningsrätten beslutet. Det är givetvis mycket allvarligt om tvångsåtgärder beslutas utan att det finns grund för detta oavsett om det 2017/18 JO1 beror på kompetensbrister hos myndigheten eller på att man inte tar de krav som finns i lagstiftningen i fråga på tillräckligt allvar. Ett fall av olovligt frihetsberövande rör en socialnämnd som fortsatt att vårda en ung person vid en låsbar enhet vid ett särskilt ungdomshem trots att förvaltningsrätten hade beslutat att den unga personen skulle vara omhänderta- gen endast med stöd av 2 § LVU och inte 3 § LVU (dnr 4558-2015). Händelsen var av ett sådant slag att jag inledde en förundersökning i ärendet. fattar inom ramen för sin verksamhet ofta beslut som är mycket viktiga för de enskilda personer som berörs av besluten. Socialnämn- dens personal ska ha den kunskap och erfarenhet som de behöver för att fatta rätt beslut och för att handläggningen ska vara rättssäker (se bl.a. 3 kap. 3 § andra stycket SoL). Dessa krav har särskild betydelse vid administrativa fri- hetsberövanden. Det som har kommit fram i ärendet visar att flera handläggare vid socialförvaltningen inte har förstått innebörden av förvaltningsrättens be- slut. Det råder också en betydande oklarhet om vem som hade det egentliga ansvaret för att det aktuella ärendet handlades på ett korrekt sätt. JO har även i tidigare ärenden som har rört handläggningen av ärenden om tvångsvård noterat att socialnämndens verksamhet bedrivs på ett sådant sätt att de stränga formella kraven på handläggningen av sådana ärenden inte alltid uppfylls. Det finns enligt min mening skäl att överväga behovet av åtgärder för att förbättra socialförvaltningarnas kunskap om handläggningen av ärenden som rör tvångsvård. Ett återkommande tema i många anmälningar är frågan om myndighetsperso- ner förhållit sig objektiva och neutrala i vårdnadstvister. JO har i tidigare beslut påpekat att personal vid förskolor och skolor ska förhålla sig neutrala vid tvister om vårdnad m.m. Detta grundas ytterst på 1 kap. 9 § regeringsformen som stadgar att domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offent- liga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Det är viktigt att en förälder inte upplever att skolan tar ställning för den ena parten i en tvist och att det berörda barnet inte uppfattar att personalen dras in i föräldrarnas konflikt utan att skolan i så stor utsträckning som möjligt får vara en fredad plats. I ämbetsberättelsen finns två exempel på när skolan inte uppträtt neutralt. Jag har både kritiserat en skolkurator som under en pågående vårdnadstvist höll stödsamtal med den ena föräldern och följde med samma förälder på ett möte med socialförvaltningen (dnr 5135-2016) samt en lärare som under en vård- nadstvist i ett mejl uttalat sig om en av föräldrarna på ett sätt som inte varit neutralt (dnr 6930-2016). Ett något udda men ändå intressant ärende rör rektors beslut att förbjuda användandet av den svenska flaggan på en skola (dnr 6301-2015). Jag fann att beslutet inte var motiverat av ordningsskäl och därför innebar en inskränkning av elevernas yttrandefrihet. Även om meddelandet togs bort ansåg jag att rektorerna inte kunde undgå kritik för meddelandet. 2017/18 JO1 TILL Allvarlig kritik riktade jag också i ett ärende mot rektorn på en skola för att hon bl.a. vidarebefordrat mejlkorrespondens till en vårdnadshavares arbetsgi- vare (dnr 1167-2017). Vårdnadshavaren hade ställt vissa frågor till skolan, och den korrespondens som skickades till arbetsgivaren innehöll information om vårdnadshavaren, hans fru, barnets relation till skolan och barnets hälsa. Dess- utom innehöll mejlkorrespondensen uppgifter om att vårdnadshavaren begärt ut vissa allmänna handlingar. Jag fann att rektorns agerande, som framstår som anmärkningsvärt, inte varit förenligt med saklighetskravet i 1 kap. 9 § reger- ingsformen och att det även varit olämpligt med hänsyn till anonymitetsskyddet i tryckfrihetsförordningen. Frågan om samtycke till utredningsåtgärder vid läkemedelsassisterad behand- ling mot opiatberoende har aktualiserats i ett beslut (dnr 5818-2015). I beslutet gjorde jag vissa principiella uttalanden som tar sikte på hur kliniker bör gå till väga för att inte i onödan inkräkta på patientens integritet. Av anmä- lan framkom att det vid ett antal kliniker som erbjuder läkemedelsassisterad behandling mot opiatberoende förekommer att vårdgivaren, som villkor för att genomföra behandlingen, kräver att patienten samtycker till att uppgifter om patienten hämtas in från andra myndigheter samt från patientens anhöriga och arbetsgivare. Jag valde att låta för Region och för yttra sig över anmälan i den del som avsåg frågor om sekretess. I beslutet uttalade jag bl.a. att vårdinrättningen ska se till att samtycket inte blir mer omfattande än vad som krävs för utredningen och att det är olämpligt att använda sig av en blankett där patienten i förväg samtycker till alla eventu- ella utredningskontakter som vårdinrättningen kan tänkas behöva ta. Patienten bör i stället få ta ställning till de utredningskontakter som vårdinrättningen an- ser sig behöva i det enskilda fallet. Vårdinrättningens förslag till samtycke bör vara individuellt anpassade, dvs. avgränsade efter situationen. Särskild försiktighet bör iakttas vid utredningskontakter med anhöriga och arbetsgivare. Jag uttalade också att det inte är lämpligt att informationsmateri- alet ger intryck av att samtycke till utredningskontakter är en förutsättning för att behandling ska komma i fråga. Sammanfattningsvis kritiserades regionen för att informationsmaterialet gav intryck av att ett samtycke till informationsutbyte var en förutsättning för be- handling medan kritiserades för att patientens samtycke får en be- tydligt större räckvidd än vad som är nödvändigt för behandlingen. Avslutningsvis vill jag under rubriken hälso- och sjukvård uppehålla mig vid ett ärende som uppmärksammats vid en inspektion av (dnr 6694-2016). Ärendet rör en man som hade tagits in för vård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT. Enligt 7 § LPT ska chefsöver- läkaren för beslutet om intagning ansöka hos för- valtningsrätten om medgivande till fortsatt tvångsvård. Detta gjordes inte var- för tvångsvården upphörde. Sjukhuset uppmärksammade detta först efter tvångsvårdens upphörande. Patienten var således rättsligt 2017/18 JO1 sett intagen för vård som bygger på frivillighet och samtycke. Detta innebär att det inte fanns förutsättningar för att vidta någon form av tvångsåtgärder mot honom. Trots detta hölls han utan lagstöd avskild . Sjukhuset fick allvarlig kritik för att både ha brustit i bevakningen av tidsfristen och för att ha hållit patienten avskild utan lagstöd. 3.4 JO (ansvarsområde 4) Till ansvarsområde 4 hör polis-, åklagar- och tullärenden, utlänningsärenden samt vissa frå- gor som rör och verksamhet. Fram till hörde också arbetsmarknadsärenden till ansvarsområ- det. Under verksamhetsåret kom det in 2 626 kla- gomålsärenden, och det togs 13 initiativ (inklu- sive inspektioner) inom mitt tillsynsområde. Antalet inkomna ärenden har fortsatt att öka och är närmare 300 fler i förhållande till förra verk- Under verksamhetsåret avslutades 2 572 ärenden, vilket var något fler än . Antalet besvarade remisser ligger på i huvudsak samma nivå som tidigare (36). Normalt riktas störst antal klagomål mot polisen. Under verksamhetsåret var antalet dock något färre än , och uppgick till 901. Antalet klagomål som rör åklagare ligger på samma nivå som (160).