frsrdg · H504JO1 · 2017-11-14 00:00:00 — Jag kan i denna del rent allmänt hänvisa till de uttalanden som JO har gjort i sitt yttrande över betänkandet Barns och ungas rätt vid tvångsvård (SOU 2015:71), JO:s dnr R 107-2015. fattar inom ramen för sin verksamhet ofta beslut som är mycket viktiga för de enskilda personer som berörs av besluten. per- sonal ska ha den kunskap och erfarenhet som de behöver för att fatta rätt beslut och för att handläggningen ska vara rättssäker (se bl.a. 3 kap. 3 § andra stycket SoL). Dessa krav har särskild betydelse vid administrativa frihetsberövanden. Det som har kommit fram i detta ärende visar att flera handläggare vid so- cialförvaltningen inte verkar ha förstått innebörden av förvaltningsrättens be- slut. Det råder också en betydande oklarhet om vem som hade det egentliga ansvaret för att T:s ärende handlades på ett korrekt sätt. JO har även i tidigare ärenden som har rört handläggningen av ärenden angående tvångsvård noterat att socialnämndens verksamhet bedrivs på ett sådant sätt att de stränga formella kraven på handläggningen av ärenden angående tvångsvård inte alltid uppfylls. Jag kan härvid hänvisa till bl.a. JO 2016/17 s. 536, dnr 3864-2013, JO 2009/10 s. 281, dnr 4613-2006, och JO 2010/11 s. 368, dnr 1718-2008. 2017/18 JO1 finns enligt min mening skäl att överväga behovet av åtgärder för att förbättra socialförvaltningarnas kunskap om handläggningen av ärenden som rör tvångs- Det kan också finnas skäl att skapa tydligare rutiner så att det står klart vem som vid nämndens förvaltning ska ha ansvaret för att t.ex. läsa domstols- beslut och avgöra vilka eventuella åtgärder som bör vidtas med anledning av Jag skickar därför en kopia av detta beslut till som får ta ställning till om styrelsen kan bidra till förbättringar på de områden som jag har pekat på. Regeringen har utsett en särskild utredare som ska göra en översyn av socialtjänstlagen och vissa av uppgifter (S 2017:03). ren ska bl.a. se över och lämna förslag om en kompetens- och kunskapsbaserad Jag skickar därför en kopia av beslutet till utredningen av Fyra romska barn vårdades med stöd av LVU; fråga om socialnämnden hade gett barnen tillräckligt stöd för att de skulle kunna behålla kontakten med sitt kulturella ursprung (Dnr 3664-2015) Beslutet i korthet: Fyra romska barn som var omhändertagna enligt LVU hade efter att de varit placerade i familjehem tappat sitt språk och sin romska kultur. Nämnden har ett ansvar för att på olika sätt arbeta för att barn ska få behålla kontakten med sitt kulturella ursprung. Barn- och utbildningsnämn- den får kritik för att den inte vidtog tillräckliga åtgärder i den delen. I en anmälan till JO klagade , jurist vid Antidiskrimineringsbyrån Helsing- borg, på i Bjuvs kommun i flera avseenden. Ett av klagomålen gällde att inte hade tillgodosett fyra romska barns rätt att under ett omhändertagande enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, få behålla sitt språk och sin kultur. I den delen uppgav S.A. är romer och har på grund av negativa inställ- ning till chib inte vågat prata det språket med sina barn under deras umgängestillfällen. har barnen haft mycket glesa umgängen med sina föräldrar. Barnen har inte heller haft kontakt med andra personer än sina för- äldrar som har kunnat prata deras språk med dem och förstår därför inte längre chib. upplever att familjehemmen undanhåller deras et- niska tillhörighet för barnen och att barnen växer upp utan att ens veta att de är romer. Till sin anmälan bifogade S.A. 2017/18 JO1 JO begärde att i Bjuvs kommun skulle yttra sig över det som S.A. i sin anmälan hade benämnt ”huvudfrågan”, dvs. hur barnens rätt att få behålla sitt språk och sin kultur hade tillgodosetts under omhänderta- gandet enligt LVU. Som sitt remissvar gav nämnden (arbetsutskottet) in ett yttrande som hade upprättats av verksamhetschefen vid barn- och utbildningsför- valtningen. I yttrandet anfördes bl.a. följande: V.K:s och R.B:s fyra äldsta flickor omhändertogs med stöd av LVU . Initialt placerades barnen i samma familjehem men de två äldre flickorna omplacerades till ett nytt familjehem. hade föräldrarna insats i formavfamiljebehandling,delsgenomenskildamötenmed familjebehandlare och dels då familjebehandlare medverkade i samband med föräldrarnas umgänge med barnen. V.K:s och R.B:s umgänge med sina omhändertagna barn har strukture- rats och anpassats i syfte att tillgodose barnens behov av en stabilitet och känslomässig tillgänglighet vid umgängena. efter om- händertagandena var umgängessituationen präglad av föräldrarnas frustration och ilska gentemot som myndighet. Detta tog sig exempelvis uttryckiattmaninförbarnenageradeutverbaltgentemothandläggare.Dessutom uttalades hot från R.B. gentemot en av familjebehandlarna i samband med umgänge. Föräldrarnas relation var konfliktfylld och det var svårt för föräldrarna att hålla fokus på och mäkta med att känslomässigt möta alla sina fyra döttrar under umgängena. I syfte att förhindra att barnen skulle utsättas för destruktiva umgänges- situationer och istället öka möjligheterna för stabila och konstruktiva umgängen har under processens gång beslut fattats med stöd av LVU i form av umgängesrestriktioner. hade föräldrarna inte något umgänge med barnen. Det har funnits stöd i form av kontaktperson vid um- gängena. Strukturen på umgängena har anpassats kontinuerligt. En period hade föräldrarna umgänge var för sig med två av barnen i taget. Umgängessitua- tionen utvecklades i positiv riktning och blev successivt stabilare och för- äldrarna kunde efterhand träffa sina barn tillsammans. Umgänget har också flyttats, från att ha skett på neutral plats (familjecentral) till attskeihemmet. Utredning inleddes med anledning av att V.K. ansökte om att vårdenmedstödavLVUskulleupphöragällandederastvåäldstaflickor.Ijuli månad 2015 beslutades om LVU i hemmet då den pågående utredningen indi- kerade att det fanns förutsättningar för de två äldre flickorna att flytta hem till föräldrarna. På arbetsutskottets sammanträde fattades sedan det slut- liga beslutet att LVU-vården skulle upphöra gällande de äldsta flickorna, som i praktiken bott hemma hos V.K. De två yngre systrarna är fortsatt familjehemsplacerade med stöd av LVU och har umgänge med sina föräldrar i deras hem. Angående barnens rätt till sitt språk och sin kultur Hur tillgodoser barnens behov vad gäller familjehem och umgängesstruktur sker med barnens behov och barnens bästa som led- stjärna. I vissa fall är en familjehemsplacering i nätverketmöjligochlämplig. För familjehemsplacerade barn är kontakten med biologiska föräldrar och nätverk viktigt som ett sätt att bibehålla kontinuitet och sammanhang vad gäller 2017/18 JO1 identitet, ursprung, kultur och språk. Det är dock viktigt att poängtera att um- gänget skall tillgodose barnets behov och utformas utifrån detta. Det kan finnas omständigheter som gör att bedömer att det finns behov av inskränkningar och/eller restriktioner vad gäller umgänge utifrån t.ex. skydds- aspekter eller barnets rätt. När det gäller V.K:s och R.B:s umgänge och kontakt med sina döttrar de varit omhändertagna framgår det i ärendet att kon- tinuerligt arbetat för att barnens tillgång till föräldrarna ska kunna ske på ett tryggt, stabilt och kvalitativt sätt. Även omdetunderenperiodintebedöm- des vara möjligt att ha något umgänge stannade processen inte av därvid, utan olika möjligheter att stärka och förbättra situationen arbetades fortlöpande fram då man omprövade och omformulerade restriktionerna kring umgänget. En pla- neringisamförståndgickinteattnådåföräldrarnaintesamtycktetilldenstruktur och planering som bedömdes nödvändig. bor två av barnen åter hemma hos föräldrarna, och de två andra barnen har ett tätt umgänge med föräldrar och syskon vilket kan ses till- godose deras rätt till sin språkliga och kulturella tillhörighet. Föräldrar till tvångsomhändertagna barn befinner sig i en särskilt utsatt och sår- bar situation, vilket ställer höga krav på agerande och bemö- tande. Mot bakgrund av detta har kontakten med föräldrarna präglats av hög tillgänglighet för att möta upp behov och hitta goda vägar i samarbetet. Mot bakgrund av ovanstående och kännedom i ärendet är bedömningen att så långt det varit görligt arbetat på att barnen skall få sina behov vad gäller identitet, språk och kulturell tillhörighet tillgodosedda ge- nom en välfungerande och stabil kontakt med föräldrarna. Att det be- dömts finnas förutsättningar för två av barnen att flytta hem bör ses som ett ut- tryck för att arbete burit frukt i detta avseende. Hon uppgav bl.a. följande: Huvudfrågan handlar om hur barnen har fått hjälp att behålla sitt språk och sin kultur när de, oavsett anledning, inte har fått dessa rättigheter tillgodosedda genom exempel- vis umgänge med sina föräldrar. Det är alltså en fråga om barnens rättigheter och inte en fråga om vilka svårigheter nämnden anser sig ha haft i sin relation till föräldrarna. anlitade en utredare som i hemtag- ningsutredningar avseende de två äldsta barnen gjorde bedömningen att barnen i familjehem hade tappat sitt språk och sin romska kultur och att en flytt till föräldrahemmet därför skulle innebära en stor omställning för barnen. De två äldsta barnen har efter det att de flyttade hem till V.K. igen uppgett till sina föräldrar att de inte visste att de är romer. gav även in bl.a. hemtagningsutredningar daterade avseende de två äldsta barnen. Vissa handlingar hämtades in från barn- och utbildningsnämnden. I ett beslut anförde JO följande. har ett ansvar för att barn och unga får vård och fostran utanför det egna hemmet om deras bästa motiverar det (5 kap. 1 § socialtjänstlagen [2001:453], SoL). Insatser inom för barn och ungdomar ska gö- 2017/18 JO1 ras i samförstånd med de unga och deras vårdnadshavare enligt bestämmel- serna i socialtjänstlagen. Barn och ungdomar kan under vissa förutsättningar ges vård utan samtycke med stöd av LVU. Sådan vård kan beslutas på grund av brister i ett barns hemmiljö (2 § LVU) eller den unges eget beteende (3 § LVU). Vid åtgärder som rör barn ska barnets bästa särskilt beaktas (1 kap. 2 § SoL). Vid beslut eller andra åtgärder som rör vård- eller behandlingsinsatser för barn ska vad som är bäst för barnet vara avgörande. ska medverka till att de barn som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård och fostran och i övrigt gynnsamma uppväxtförhållanden (6 kap. 7 § SoL). ska noga följa vården av den som får vård med stöd av LVU (13 a § LVU). Vid uppfölj- ningen ska nämnden särskilt uppmärksamma bl.a. den unges relationer till an- höriga och andra närstående. har ett ansvar för att den unges behov av umgänge med sina föräldrar och vårdnadshavare så långt möjligt till- godoses (14 § LVU). I detta sammanhang vill jag rent allmänt påminna om bestämmelsen om att bl.a. etniska och språkliga minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kulturliv ska främjas (1 kap. 2 § sjätte stycket regeringsformen). Romer är en nationell minoritet i enlighet med åtaganden enligt ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (SÖ 2000:2) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (SÖ 2000:3) (2 § lagen [2009:724] om nationella minoriteter och minoritetsspråk). chib är ett nationellt minoritetsspråk (7 § språklagen [2009:600]). Det allmänna har ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella mi- noritetsspråken (8 § språklagen). Det allmänna ska även i övrigt främja de na- minoriteternas möjligheter att behålla och utveckla sin kultur i (4 § lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk). Barns utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna minoritetsspråket ska främjas särskilt. Av handlingarna framgår bl.a. följande: har tillsammans bl.a. barnen , född , R., född , V., född och A., född . Familjen är romer. blev barnen omhändertagna enligt LVU och placerade i ett familjehem. omplacerades de två äldsta barnen till ett annat familjehem. Barnens umgänge med V.K. har varit begränsat, men det har ökat successivt. om att vården av de två äldsta barnen skulle upphöra, och inledde s.k. hemtagningsutredningar. I ut- redningarna konstaterades det att barnen i familjehemmet hade tappat sitt språk och sin romska kultur. Man ansåg därför att en hemflytt skulle bli en stor omställning. Utredningarna utmynnade dock i bl.a. bedömningen att barnen borde flytta hem till sin biologiska familj och att en familjebehandlare i så fall skulle tillsättas för att stödja familjen i återföreningsprocessen. 2017/18 JO1 SOCIALTJÄNST 2015beslutadenämndenattdetvåäldstabarnenskulleplacerasidetbiologiskahem- met, och fattade nämnden beslut om att vården av dessa barn skulle upphöra. De två yngre barnen är, såvitt kommit fram, fortsatt familjehemsplacerade enligt LVU och har numera umgänge med sina föräldrar i deras hem. Nämnden har i sitt yttrande anfört att man i görligaste mån har arbetat för att barnen ska få sina behov vad gäller identitet, språk och kulturell tillhörighet tillgodosedda. I remissvaret har man inte närmare redovisat vilka överväganden som gjordes vid placeringen av barnen i respektive familjehem. Jag vill allmänt framhålla att man vid placering av ett barn bör ha som utgångspunkt att barnet ska få behålla kontakten med sitt kulturella ursprung (se JO 1989/90 s. 231, dnr 787, 849, 869 och 966-1988, JO 1998/99 s. 286, dnr 621-1997 samt JO 2001/02 s. 217, dnr 2734-2000). I första hand bör man sträva efter att pla- cera barnet i ett hem med samma kulturella, etniska och språkliga krets som barnet. Om det inte går att finna ett hem inom den språkliga och kulturella krets som barnet tillhör, måste man försöka finna ett hem som tillåter barnet att vara den det är. I sammanhanget vill jag även betona att de krav som socialtjänstlagen ställer på utformandet av vården i fråga om samhörighet och kontakt med hemmiljön inte handlar bara om geografisk närhet utan att språkliga och kulturella skillna- der i synsätt och bakgrund kan skapa väl så stora avstånd mellan människor (prop. 1996/97:124 s. 113 och 114). Vad gäller vidtagna åtgärder har nämnden i sitt ytt- rande redovisat det arbete som har lagts ned på att få en välfungerande och stabil kontakt med föräldrarna. En nära och god kontakt mellan föräldrar och barn är oftast en viktig förutsättning för att ett barn ska kunna utvecklas väl i familjehemmet och kunna återförenas med sina föräldrar. Ett sådant arbete är naturligtvis också av stor betydelse för att främja bar- nets utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna språket. Ansvaret för att ett barn ska kunna behålla och utveckla sin kultur och sitt språk kan dock inte alltid enbart läggas på föräldrarna vidumgänget. Särskilt i de fall när ett barn, oavsett anledning, inte har täta umgängen med sina föräldrar har nämnden ett ansvar för att även på andra sätt ge barnet stöd för att behålla kontakten med sitt kulturella ursprung. Här kan t.ex. den särskilt utsedde socialsekreteraren fylla en viktigfunktiongenomattisinakontakter medbarnetprataomidentitetochursprung. Ettannatsättförnämndenattfrämjabarnetsutvecklingavenkulturellidentitetskulle kunna vara att ge familjehemmet ökad kunskap om kulturen i fråga och dess historia. Nämnden har även möjlighet att bevilja barnet en insats i form av en stöd- eller kon- taktperson med särskild kompetens på området. Enligt vad som kommit fram har nämnden främjat barnens möjligheter att be- hålla och utveckla sin kultur och sitt språk endast genom att verka för att upprätt- hålla barnens kontakt med sina föräldrar. I hemtagningsutredningarna avseende de två äldsta barnen konstaterades det att de i famil- jehem hade tappat sitt språk och sin romska kultur. Mot bakgrund av att de yngre syskonen var endast respektive och vid omhändertagandet anser jag det utrett att samma sak gällde dem. 2017/18 JO1 Barnen har i vart fall inte haft täta umgängen med sina föräldrar. Nämnden borde under placeringen ha varit aktiv för att på olika sätt ha gett barnen stöd för att behålla kontakten med sitt kulturella ursprung samt bevara och ut- veckla sitt romska språk. Nämnden förtjänar kritik för att den inte vidtog till- räckliga åtgärder i den delen. Det som S.A. har anfört i övrigt leder inte till något uttalande från min sida. Två beslut om huruvida det funnits förutsättningar för att besluta om omhändertagande av ensamkommande barn Fråga om barnet kunde omhändertas på grund av att barnet förklarade att han skulle bli gatubarn (Dnr 7730-2016) Beslutet i korthet: Ett ensamkommande barn hade placerats i ett familje- hem med stöd av bestämmelserna i socialtjänstlagen. På grund av att boen- det där barnet vistades skulle renoveras behövde barnet flytta. Barnet väg- rade att flytta från familjehemmet och uttalade att han skulle bli gatubarn vid ett möte med förvaltningen där saken diskuterades. Därefter lämnade han mötet. Nämndens ordförande fattade då ett beslut om om- händertagande av barnet med stöd av 6 § LVU. Enligt beslutet var omhän- dertagandet nödvändigt eftersom det var sannolikt att barnet behövde ges vård med stöd av 1 och 3 §§ LVU. Ett beslut om omhändertagande på grund av den unges eget beteende ska grundas på att det finns sannolika skäl för att barnet behöver ges vård genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verk- samhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. Enligt JO kan inte enbart uttalandet om att barnet skulle bli gatubarn anses utgöra ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i bestämmelsen. Det var därmed inte sannolikt att barnet behövde ges vård enligt LVU. får kritik för att ha fattat ett beslut om omhändertagande av bar- net utan att det fanns förutsättningar för det. I samband med en inspektion av stadsdelsförvaltning i (JO:s ärende med dnr 6570-2016) upp- märksammades ett ärende som gällde barnet , född . Vid gransk- ningen av ärendet kom bl.a. följande fram: till , och M.H. placerades i ett familjehem i . 2017/18 JO1 stod det ett behov av att flytta M.H. på grund av att man hade upptäckt fukt- skador i boendet där han vistades. Boendet skulle därför renoveras. sam- tyckte inte till erbjudandet om en ny placering, och han lämnade ett möte då saken diskuterades vid förvaltningen. Nämndens ordförande fattade då ett be- slut om omhändertagande enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, eftersom det fanns sannolika skäl för att M.H. behövde vård på grund av sådana omständigheter som avses i 3 § LVU. Man begärde även hjälp av för att genomföra beslutet. upphävde nämndens ordförande beslutet om omhändertagande. hade då flyttat till det nya boendet. JO beslutade att inleda en särskild utredning med anledning av det som hade kommit fram om att nämnden hade fattat beslut om om- händertagande av M.H. i samband med att nämnden ville flytta honom. JO begärde att i skulle yttra sig över frågan om det fanns förutsättningar för att besluta om omhän- dertagande av M.H. Som sitt yttrande lämnade stadsdelsnämnden en tjänsteskrivelse som hade upprättats vid förvaltningen. I yttrandet anfördes bl.a. följande: begärde polishandräckning mot bakgrund av att det fanns en stark oro för M:s hälsa. M. hade bott i ett familjehem där det förekom fukt och mögelskador. I samband med att detta uppmärksammades valde att vidta åtgärder. M. fick information om oron kring boendets brister varav M. vägrade att flytta från familjehemmet. M. uttryckte att han tänkte bo på gatan och bli gatubarn, vilket skapade ytterligare oro kring hans hälsa. I samband med polisens handräckning kunde polisen bekräfta att familjehemmets bostad inte var lämplig. I efterhand kan konstatera att situationen hade kun- nat handläggas annorlunda utan att vidta tvångsåtgärder. M:s inställning till flytt kunde ha främjats av motiverande samtal för ett godare samarbete. I ett beslut anförde JO följande. Insatser inom för barn och ungdomar ska göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen (2001:453). Under vissa förutsättningar kan barn och ungdo- mar ges vård utan samtycke med stöd av LVU. Sådan vård kan beslutas på grund av brister i barnets hemmiljö (2 § LVU) eller den unges eget beteende (3 § LVU). Den unge ska ges vård med stöd av LVU om det är fråga om någon av de situationer som anges i 2 § eller 3 § LVU, och det kan antas att behövlig vård 2017/18 JO1 inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt , av honom eller henne själv (1 § LVU). Beslut om vård med stöd av LVU fattas av förvaltningsrätten efter en ansö- kan av socialnämnden (4 § LVU). får under vissa förutsätt- ningar besluta att den unge ska omhändertas i väntan på rättens prövning av frågan om vård (6 § LVU). Vård enligt LVU på grund av den unges eget beteende Vård ska beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verk- samhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (3 § LVU). En så allvarlig åtgärd som tvångsomhändertagande får inte vidtas utan tungt vägande skäl. Vård enligt LVU på grund av den unges eget beteende kräver att det finns en påtaglig risk för skada genom något av de förhållanden som anges i bestämmelsen. Det innebär att det måste finnas klara och konkreta omstän- digheter som ger stöd för att det finns en risk för skada. Subjektiva antaganden om risk för skada är inte tillräckligt. Inte heller får ovidkommande omständig- heter såsom allmänna samhällsvärderingar ligga till grund för ett tvångsomhän- dertagande (prop. 1989/90:28 s. 62 och 63). Vidare är det bara den unges eget vårdbehov som får ligga till grund för ett beslut om vård. Intresset av att skydda omgivningen eller skyddet för den unges familj är inte i sig tillräckliga skäl för vård enligt LVU (jämför prop. 1979/80:1 Del A s. 583, prop. 1989/90:28 s. 63, SOU 2015:71 s. 359 och allmänna råd om tillämpningen av lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga, SOSFS 1997:15 s. 45). Med socialt nedbrytande beteende i 3 § LVU menas att den unge beter sig på ett sätt som avviker från samhällets grundläggande normer och som innebär en påtaglig risk för den unges hälsa eller utveckling. Som exempel på sådant beteende anges att den unge begår något eller några enstaka allvarliga brott utan att man för den skull kan tala om brottslig verksamhet. Det kan också vara fråga om att den unge mer än tillfälligt vistas i en s.k. knarkarkvart eller någon annan missbruksmiljö eller att den unge prostituerar sig eller uppträder på en sexklubb (prop. 1989/90:28 s. 66, 67 och s. 109). Högsta förvaltningsdomsto- len har i ett avgörande uttalat att även andra situationer än de som nämns i förarbetena kan falla under uttrycket socialt nedbrytande beteende (RÅ 2000 ref. 33). I avgörandet HFD 2015 ref. 7 konstaterade förvalt- ningsdomstolen att ett obetänksamt handlande av en ung människa inte var ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i LVU. Vid prövningen av om förutsättningar för vård är uppfyllda ska en samman- tagen bedömning göras av de olika beteenden som den unge visar upp (jämför RÅ 84 2:31 och RÅ 2000 ref. 33). Även om LVU är en skyddslagstiftning för unga är ett tvångsomhänderta- gande enligt lagen en ingripande åtgärd. Det är därför angeläget att tillämp- ningen av 3 § LVU inte sträcker sig utöver vad som kan betraktas som en rimlig tolkning av bestämmelsens ordalydelse. Enbart det faktum att den unge utsätter 2017/18 JO1 sig för en risk innebär inte att det föreligger ett beteende som kan betecknas som socialt nedbrytande (jämför HFD 2015 ref. 42). omhändertagande enligt 6 § LVU får besluta att den som är ska omhän- dertas om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av lagen och det inte går att avvakta rättens beslut om vård med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras.