frsrdg · H504JO1 · 2017-11-14 00:00:00 — Ett mark- eller vattenområde får av eller kommunen förklaras som naturreservat i syfte att bevara biologisk mångfald, vårda och bevara vär- defulla naturmiljöer eller tillgodose behov av områden för friluftslivet (7 kap. 4 § första stycket MB). eller kommunen får meddela dispens från föreskrifter som den har meddelat för ett naturreservat, om det finns särskilda skäl. Sådan dis- pens får ges endast om det är förenligt med förbudets eller föreskriftens syfte. Dispensen får förenas med villkor (7 kap. 7 § andra stycket och 26 § samt 2 § MB). Vid prövning av frågor om skydd av områden enligt 7 kap. MB ska hänsyn tas även till enskilda intressen. En inskränkning i enskilds rätt att använda mark eller vatten som grundas på en skyddsbestämmelse i kapitlet får därför inte gå längre än vad som krävs för att syftet med skyddet ska tillgodoses (7 kap. 25 § MB). Motsvarande begränsning gäller för möjligheten att förena en dispens med villkor som innebär en inskränkning i rätten att använda marken (se MÖD 2009:10). Ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende ska enligt huvudregeln innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsut- övning mot någon enskild (20 § förvaltningslagen [1986:223], FL). I ett beslut anförde JO följande. Av nämndens beslut om dispens framgår att syftet med naturreservatet berg är att bevara och utveckla de höga naturvärden och rekreationskvaliteter som området har. Syftet med det aktuella villkoret anges inte i beslutet. Av villkorets formulering och av nämndens yttrande framgår dock att syftet var att säkra kommunens utbyggnadsplaner i ett område som ligger utanför naturre- 2017/18 JO1 Villkoret har således inte ställts upp för att uppnå syftet med naturre- servatet. Nämnden har därmed saknat anledning att förena dispensen med det aktuella villkoret. Genom att i beslutet föra in ett villkor som syftade till att säkra kommunens planer på utbyggnad av ett område utanför naturreservatet har nämnden brutit mot kravet på saklighet i 1 kap. 9 § regeringsformen. Jag delar nämndens bedömning att villkoret inte borde ha ställts. Det aktuella villkoret motiveras inte i nämndens beslut. Motiveringsskyldig- heten i 20 § FL gäller, som nämnden framfört, ärenden som avser myndighets- utövning mot enskild. Sökanden i ärendet är ett statligt bolag. Bolaget lämnade in ansökningen om dispens i egenskap av privaträttsligt subjekt och har därmed uppträtt som enskild i ärendet. (Jfr , Förvaltningslagen med kommentarer, 3:e upplagan, 2016, s. 81, och prop. 1985/86:80 s. 59). Nämndens beslut är ett uttryck för nämndens befogenhet att, i enlighet med lag, begränsa användandet av vissa områden. Beslutet ger sökanden rätt att ut- föra vissa åtgärder inom naturreservatet under förutsättning att sökanden följer de uppställda villkoren. Nämndens beslut utgör myndighetsutövning mot en- skild och nämnden skulle således ha motiverat det aktuella villkoret i beslutet. Nämnden förtjänar sammanfattningsvis kritik både för att ha ställt det aktuella villkoret och för att inte ha motiverat det. 2017/18 JO1 Offentlighet och sekretess samt yttrande- och tryckfrihet Uttalanden om hur innehållet i ett mejl från chefen för förhåller sig till reglerna om yttrandefrihet (Dnr 149-2016) Beslutet i korthet: I en förundersökning utreddes en anmälan mot en chef vid om barnpornografibrott. Efter att förundersökningen hade lagts ned publicerade en artikel som innehöll uppgifter från förundersökningen och det efterföljande personalärendet. Det framgick att uppgifterna kom från anställda vid . Med anledning av publiceringen skickade den dåvarande chefen för kom- munikationsavdelning ett mejl till ett tjugotal anställda. Enligt källor uppfattades mejlet som ett försök att sätta munkavle på de som pratat med massmedia. I beslutet konstaterar JO att de uppgifter som lämnats till är sådana som rör en enskilds sexualliv och vars röjande måste antas leda till att den enskilde lider betydande men. Uppgifterna var därför sekretessbe- lagda enligt 21 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. Eftersom sekre- tessen enligt den bestämmelsen är kvalificerad omfattades lämnandet av uppgifterna inte av meddelarfriheten. Redan av det skälet konstaterar JO att kommunikationschefen inte överträtt det s.k. repressalieförbudet i sitt mejl. JO tar därefter ställning till om innehållet i mejlet ändå var olämpligt ur ett yttrandefrihetsperspektiv. Den bedömningen gör JO med utgångspunkt i att mejlet ur såväl avsändarens som mottagarnas perspektiv behandlade hur förundersökningssekretess begränsar möjligheterna att lämna uppgifter ur en nedlagd förundersökning till utomstående. JO konstaterar att meddelar- friheten inte alls berörs i mejlet och att detta ger en missvisande bild av vad som faktiskt gäller, nämligen att det finns ett stort utrymme för en anställd vid att lämna även sekretessbelagda uppgifter till mass- media. Mejlet innehåller även känsloladdade formuleringar som förstärker intrycket av att yttrandefriheten är mer begränsad än vad den i själva verket är och som ger intryck av att myndigheten allmänt sett har en negativ in- ställning till att anställda utnyttjar sin meddelarfrihet. JO understryker vikten av att en chef som informerar sina anställda om den sekretess som gäller i verksamheten uttrycker sig korrekt och fullstän- digt, såväl i fråga om innebörden av tillämpliga sekretessbestämmelser som i fråga om hur sekretessen förhåller sig till den grundlagsfästa meddelarfri- heten. JO framhåller också att den som skickar ett mejl till en begränsad mottagarkrets måste formulera innehållet med den omsorg och eftertanke som kan vara motiverad utifrån erfarenheten att ett skriftligt meddelande inte sällan får en större spridning än som varit avsedd. OFFENTLIGHET OCH SEKRETESS SAMT YTTRANDE- OCH TRYCKFRIHET 2017/18 JO1 publicerade en artikel om att en chef vid anmälts för barnpornografibrott. I artikeln angavs bl.a. föl- jande. Polischefen anmäldes för barnpornografibrott efter att han för flera perso- ner berättat om sitt sexuella intresse för barn. Han berättade om bilder han hade – föreställande barn som våldtogs av vuxna. En förundersökning inleddes – men i stället för att leta efter bevis lade åklagaren ner utredningen – i brist på bevis. Polischefen uppmanades att säga upp sig – och historien sopades under mattan. – Det känns ju som att man mörkat allt för att inte smutsa ner polismyn- digheten, säger en källa. Enligt artikeln hade myndigheterna sekretessbelagt utredningen mot den aktu- ella chefen. Med hjälp av flera av varandra oberoende källor som på olika sätt haft insyn i utredningen, eller tagit del av förundersökningen, kunde Aftonbla- det dock avslöja vad som stod i handlingarna. Det framgick att många inom polisen var kritiska till hur förundersökningen hade bedrivits och till Polismyn- dighetens hantering av personalärendet. Enligt artikeln hade även varit i kontakt med den aktuella chefen för att försöka få dennes kommentarer. Med anledning av uppgifterna i artikeln kom det in ett antal anmälningar till JO med klagomål mot den åklagare som varit förundersökningsledare. Efter att ha tagit del av förundersökningsmaterialet beslutade jag att det inte fanns an- ledning att utreda åklagarens handläggning närmare. publicerade en ny artikel. Enligt den hade chefen för , , efter publiceringen av den ursprungliga artikeln, skickat ett mejl till ett antal personer inom där hon – enligt tidningens källors upp- fattning – försökte sätta munkavle på de som pratat med massmedia. I en anmälan till JO förde L.A. fram klagomål mot och . var kritisk till hur hade formulerat sig i det mejl som omnämndes i artikel och ville att JO skulle granska hur innehållet i mejlet förhöll sig till yttrandefriheten. JO begärde att skulle yttra sig. () yttrade sig efter att ha hämtat in upplysningar från . Av utredningen framgick att skickade ett mejl till 20 personer med olika befattningar vid kommu- nikationsavdelning, bl.a. kommunikationscheferna för respektive polisregion. Mejlet hade följande lydelse. 2017/18 JO1 OFFENTLIGHET OCH SEKRETESS SAMT YTTRANDE- OCH TRYCKFRIHET Det är med tungt hjärta som jag konstaterar att uppgifter ur en nedlagd för- undersökning kring en polisanställd har nått och sedan vidare- publicerats i flera medier inom . Som de flesta polisanställda redan känner till vore det i grunden felaktigt om utmålade en person som brottsling enbart till följd av att han eller hon har varit misstänkt för brott inom ramen för en numera nedlagd förundersökning. •Åklagarmyndigheten leder förundersökningar mot polisanställda. •Det är också som fattar beslut om sådana brotts- rubriceringar ska läggas ned eller om åtal ska väckas. •Polismyndigheten är bunden av de beslut som en åklagare fattar och kan inte ompröva eller överpröva dessa. •Uppgifter i en nedlagd förundersökning omfattas av långtgående sekre- tess. Att röja detta slags uppgifter kan komma att i straffrättslig mening bedömas som brott mot tystnadsplikt, alternativt tjänstefel. •Om en medarbetare på egen begäran väljer att lämna sin tjänst så är arbetsgivaren inte skyldig att redogöra för anledningen till detta. Som sagt ovan är alltså nedlagda förundersökningar sekretessbelagda. Detta sker bl.a. med hänsyn till integriteten i den brottsutredande verksam- heten och till enskilda personers integritet. Och vill jag särskilt klargöra följande. Utredningar mot polisanställda hanteras av Avdelningen för särskilda utredningar (SU). Dessa förundersökningar leds alltid av en åklagare. I det fall som nu har skrivit om gjorde en åklagare den bedömningen att det inte fanns grund att gå vidare med de misstankar som utreddes. Där- för lade hon ned det aktuella ärendet utan att någon misstänkt person ens hade blivit kallad till förhör. Tröskeln för att inleda en förundersökning är utomordentligt låg. För att straffprocessuella tvångsmedel, exempelvis en husrannsakan, ska kunna vidtas är emellertid kraven betydligt högre. Och om en åklagare har beslutat att det inte finns grund för några sådana tvångsmedel, utan i stället har be- slutat att lägga ned en utredning, så är inte det någonting som polisväsendet kan ifrågasätta. Däremot kan förstås JO, eller i vissa fall JK, granska en sådan hantering. är, kort sagt, helt och hållet bunden av de straffrätts- liga överväganden som gör. Vi inom polisen kan inte gärna säga att åklagaren har haft fel och sedan själva besluta om husrann- sakan eller något annat tvångsmedel. Det vore helt rättsvidrigt. Till följd av åklagarens nedläggningsbeslut i det aktuella fallet gäller, enligt tillämplig lagstiftning, en långtgående sekretess för uppgifter ur ärendet. Detta leder till slutsatsen att den polisanställd som ändå skulle ge sig till att inom ramen för sin tjänst sprida sådana uppgifter – exempelvis genom att bekräfta dessa – kan komma att anses ha gjort sig skyldig till tjänstefel och brott mot tystnadsplikt enligt vad som följer av 20 kap. . Med anledning av den nämnda publiceringen är det också på sin plats med konstaterandet att en person, som är misstänkt för brott, naturligtvis inte heller ska utmålas som en brottsling. Alla har en ovillkorlig rätt att bli betraktade som oskyldiga till dess skuldfrågan har blivit fastställd vid en rättegång. Detta följer såväl av svensk rättspraxis som av våra inter- nationella åtaganden enligt bl.a. . Det ska också sägas att personalärenden endast är en sak mellan berörd chef och den enskilde medarbetaren. Öppenhet får aldrig råda i en sådan hantering. Där måste vi inom polisen agera som andra myndigheter; d.v.s. med utgångspunkt i en för staten etablerad värdegrund och med beaktande av gällande arbetsrätt. Vilket betyder att vi värnar våra anställdas integritet. OFFENTLIGHET OCH SEKRETESS SAMT YTTRANDE- OCH TRYCKFRIHET Det är helt enkelt inte förenligt med en god arbetsgivarpolitik att offent- liggöra eller med tredje part diskutera en enskild överenskommelse. Jag tror inte att någon av oss vill arbeta i en organisation som hade för vana att utvärdera enskilda medarbetare gentemot företrädare för exempelvis en ny- hetsredaktion. Jag kommer aldrig, oavsett spekulationer i media eller till följd av direkt kritik från någon polisanställd, att i mitt uppdrag som chef medvetet bryta mot gällande sekretessbestämmelser. Dessutom avser jag att företräda en god arbetsgivarhållning gentemot enskilda medarbetare med avseende på de överenskommelser som myndigheten sluter. lämnade i huvudsak följande uppgifter. Mejlet skickades till hen- nes närmaste medarbetare, närmare bestämt avdelningens ledningsgrupp och några erfarna strateger samt ett par presskommunikatörer i syfte att klargöra det regelverk som både och hon i sin roll som kommunikat- ionsdirektör har att förhålla sig till när det gäller sekretess och arbetsgivaran- svar. Efter att den aktuella medarbetaren hade lämnat sin tjänst på egen begäran ställde medierna frågor till arbetsgivaren. Förfrågningarna kom in via flera olika enheter inom kommunikationsavdelningen, vilket väckte uppmärksamhet internt. Frågor och spekulationer uppstod kring vad de personliga skälen gällde. publicerade sin artikel uppstod en situation där flera medier kunde förväntas ställa frågor om det inträffade. Hon såg därför ett behov av att påminna om vilka lagar och regler som gäller när de inom kommunikationsav- delningen uttalar sig internt och externt som företrädare för . Meddelarfriheten är en demokratisk grundbult i den offentliga förvaltningen. De chefer och erfarna medarbetare på avdelningen som stod som mottagare till mejlet har samtliga en mycket god kunskap om tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen, och därför var någon uttrycklig skrivning om med- delarfrihet onödig. Det hade naturligtvis varit helt annorlunda om mejlet riktats till exempelvis polisanställda som lämnat uppgifter till massmedia med stöd av meddelarfriheten. Hennes syfte var aldrig att begränsa eller försöka hindra nå- gon från att använda sig av meddelarfriheten, utan i stället att tydliggöra vad som styrt myndighetens informationsgivning i personalärendet. redovisade följande bedömning. anser att e-brev av bör bedömas mot bakgrund av de bakomliggande omständigheter som hon redovisat i sitt yttrande. Enligt mening måste en arbetsgivare, med hänvis- ning till den allmänna principen om arbetsgivarens rätt att leda och fördela arbetet, alltid ha rätt att informera sin personal om vilka regler som gäller för verksamheten. Mot bakgrund av de uppgifter som har läm- nat anser inte att hon i den uppkomna situationen kan anses ha handlat felaktigt eller klandervärt genom att skicka det i ärendet aktuella e-brevet. Frågan är då om formuleringarna i e-brevet kan uppfattas som att hon har försökt hindra någon anställd från att använda sig av sin meddelarfrihet och därigenom har gjort sig skyldig till någon överträdelse av repressalie- förbudet. Utgångspunkten för den bedömningen bör vara om det finns några sakliga skäl att anta att någon anställd har uppfattat e-brevet som en sådan inskränkning (se JO:s beslut i ärende 58- 2004). 2017/18 JO1 2017/18 JO1 OFFENTLIGHET OCH SEKRETESS SAMT YTTRANDE- OCH TRYCKFRIHET Till största delen upptas det aktuella brevet av en redogörelse för den ansvarsfördelning som allmänt gäller mellan åklagare och polis vid förun- dersökningar och för syn på hur hon i sin roll som kommu- nikationsdirektör vid bör agera i det personalärende som uppkommit. Enligt mening finns det inte något i inne- hållet som tyder på att e-brevet avsändes i något annat syfte än det som själv har angett. Det finns inte något i mejlets innehåll som vid en objektiv läsning kan uppfattas som ett tydligt önskemål om att de anställda ska avhålla sig från kontakter med massmedia. Hennes beskriv- ning av sekretess i nedlagda förundersökningar stämmer dock inte helt ef- tersom att hon inte gör åtskillnad på sekretessreglerade uppgifter och sek- retessbelagda uppgifter. I efterhand kan det naturligtvis också sägas att det kunde ha varit lämpligt att i sammanhanget även beröra meddelarfrihetens innebörd och betydelse. Med hänsyn till att det inte finns något sakligt skäl att anta att e-brevet skickades i syfte att försöka avhålla personalen från att lämna information till media är det ändå förståeligt att inte berörde den saken. Enligt bedömning har det med hänsyn till det nu an- förda inte förekommit någon åtgärd av det slag som kan utgöra brott mot repressalieförbudet i ärendet. Det har inte påståtts att skulle ha försökt efterforska någon uppgiftslämnare och det finns inte heller något i utredningen som tyder på att så skulle ha varit fallet. Även om det naturligtvis är olyckligt att det aktuella e-brevet på vissa håll har kommit att uppfattas som ett försök att påverka anställda att inte utnyttja sin grundlagsskyddade meddelarfrihet anser alltså inte att det finns skäl att kritisera med anledning av e- brevet. I ett beslut anförde JO Renfors följande. Enligt 2 kap. 1 § 1 regeringsformen (RF) är var och en gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet. Med yttrandefrihet avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Yttrandefriheten får begränsas genom lag med hänsyn till vissa preci- serade ändamål (2 kap. 20–23 och 25 §§ RF). Yttrandefriheten omfattar även offentligt anställda. En offentligt anställd har därför som utgångspunkt rätt att fritt uttala sig om sådana förhållanden på ar- betsplatsen som han eller hon anser bör komma till allmänhetens kännedom. Sekretess och tystnadsplikt i allmän verksamhet I offentlighets- och sekretesslagen (OSL) finns bestämmelser om sekretess i det allmännas verksamhet. Dessa regler begränsar den offentligt anställdes rätt att yttra sig om vad han eller hon fått veta i samband med sin tjänst. En uppgift som det finns en bestämmelse om sekretess för är sekretessregle- rad. Med sekretessbelagd uppgift avses en sekretessreglerad uppgift för vilken sekretess gäller i ett enskilt fall. (Se 3 kap. 1 § OSL.) Mot bakgrund av de uppgifter som lämnats till finns det anled- ning att särskilt redovisa följande bestämmelser i offentlighets- och sekretess- lagen. OFFENTLIGHET OCH SEKRETESS SAMT YTTRANDE- OCH TRYCKFRIHET 2017/18 JO1 Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten kan skadas om uppgiften röjs (se 18 kap. 1 § OSL). Sekretess gäller också för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om den förekommer i en utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål och det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider skada eller men (se 35 kap. 1 § OSL). En uppgift om att någon är eller har varit misstänkt för brott är i normalfallet så känslig att den inte kan lämnas ut. Även andra uppgifter i en förundersökning än namnet på en misstänkt kan vara sekretessbelagda. För att så ska vara fallet krävs dock att uppgiften kan hänföras till en individ. (Se JK:s beslut , dnr , och , dnr 402307-21.) Sekretess gäller dessutom inom hela den offentliga sektorn för uppgift som rör en enskilds sexualliv, såsom uppgifter om sexuell läggning, sexualbrott el- ler annan liknande uppgift, om det måste antas att den enskilde eller någon närstående till denna kommer att lida betydande men om uppgiften röjs (se 21 kap. 1 § OSL). Uppgifter om sexualbrott är inte bara känsliga för brottsoff- ren. Det anses också vara en mycket känslig uppgift att en person är misstänkt för t.ex. en grov våldtäkt eller är tilltalad i ett sådant mål. (Se prop. 2005/06:161 s. 35–36.) Sekretessen gäller dock inte för uppgift om vem som är misstänkt vid förhandlingar om tvångsmedel och inte heller för uppgift om vem som är tilltalad i sådana brottmål som anges i 35 kap. 12 § OSL. Sekretess enligt be- stämmelsen gäller inte heller för uppgifter som tas in i ett beslut. (Se 21 kap. 1 § andra stycket OSL.) Om åklagaren beslutar att väcka åtal finns det därmed inte något utrymme för att hemlighålla identiteten på den tilltalade med stöd av 21 kap. 1 § OSL. I 39 kap. 1–3 §§ OSL finns bestämmelser om sekretess i personaladminist- rativ verksamhet. I tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) finns kompletterande bestämmelser för en speciell del av yttrandefriheten, nämligen den s.k. meddelarfriheten. Meddelarfriheten ger ett särskilt starkt skydd för den som lämnar uppgifter för publicering i massmedia. Enligt 1 kap. 1 § tredje stycket TF står det var och en fritt att – om inte annat är föreskrivet i förord- ningen – meddela uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för of- fentliggörande i tryckt skrift. Motsvarande bestämmelse finns i 1 kap. 2 § YGL. Meddelarfriheten innebär som regel frihet från bl.a. straffansvar för den som lämnar ut en sekretessbelagd uppgift. Meddelarfriheten skyddar dock inte mot ansvar om en allmän handling oriktigt har lämnats ut eller om uppgifterna skyd- das av en bestämmelse om s.k. kvalificerad sekretess (se 7 kap. 3 § första stycket 3 TF respektive 5 kap. 3 § första stycket YGL). I offentlighets- och sekretesslagen anges vilken sekretess som är kvalificerad i anslutning till be- rörda sekretessbestämmelser (se 13 kap. 5 § OSL). Av de sekretessbestämmel- ser som har redogjorts för ovan är det endast sekretessen enligt 21 kap. 1 § och 2017/18 JO1 OFFENTLIGHET OCH SEKRETESS SAMT YTTRANDE- OCH TRYCKFRIHET 39 kap. 1 § OSL som är kvalificerad (se 18 kap. 19 §, 21 kap. 8 §, 35 kap. 24 § och 39 kap. 6 § OSL). Den som lämnar ut uppgifter som är sekretessbelagda enligt 21 kap. 1 § eller 39 kap. 1 § OSL omfattas alltså inte av meddelarfriheten. Meddelarfriheten gäller inte myndigheterna som sådana. Den som uttalar sig för en myndighets räkning har alltså inte meddelarfrihet. (Se t.ex. JK:s beslut , dnr , och , dnr 4660-08- 30.) I offentlighets- och sekretesslagen finns inte någon bestämmelse om vad som gäller i fråga om meddelarfrihet när en uppgift är sekretessbelagd enligt flera sekretessbestämmelser . I sådana fall bör dock rätten att meddela och offentliggöra uppgifter vara inskränkt om sekretessen enligt någon av be- stämmelserna är kvalificerad. (Se Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretess- lagen, Zeteo , kommentaren till 7 kap. 3 § och 21 kap. 8 § och prop. 2007/08:38 s. 28–29.) En myndighet får inte ingripa mot någon för att han eller hon i ett grundlags- skyddat medium har utnyttjat tryck- eller yttrandefriheten, det s.k. repressalie- förbudet (se 3 kap. 4 § andra stycket TF respektive 2 kap. 4 § tredje stycket YGL). Att bryta mot repressalieförbudet genom att vidta åtgärd som består i avsked, uppsägning, disciplinpåföljd eller annan likande åtgärd är straffsank- tionerat (se 3 kap. 5 § tredje stycket TF respektive 2 kap. 5 § tredje stycket YGL). Repressalieåtgärder som inte är straffbara och andra åtgärder som kan ha negativ effekt på yttrandefriheten har i ett flertal beslut föranlett uttalanden och kritik från JO respektive JK. Av JO:s och JK:s praxis framgår att i princip varje åtgärd som medför negativa konsekvenser för en offentligt anställd och som grundar sig på dennes medverkan i ett grundlagsskyddat medium är otillåten. JO och JK har även upprepade gånger uttalat att en myndighet inte får försöka motarbeta att anställda utnyttjar sin yttrandefrihet. En offentlig arbetsgivare får därför inte genom generella uttalanden eller kritik i enskilda fall försöka på- verka de anställda att avstå från att använda sin frihet att yttra sig om den egna myndigheten och dess verksamhet (se bl.a. JK:s beslut , dnr 8564-12-22, och JO 2014/15 s. 663, dnr 5051-2012). JO har vidare uttalat att när en myndighet tar upp sekretessfrågor med sina anställda är det viktigt att den information som lämnas är korrekt och fullständig.