frsrdg · H504JO1 · 2017-11-14 00:00:00 — kroppsvisiterades enligt 4 kap. 2 § häkteslagen när hon ankom till arrestlokalen. En första avvisitering genom- fördes av , bakom en skiljevägg eller i ett litet rum, och E.N. fick i detta läge lämna ifrån sig skor, smycken och vissa andra tillhö- righeter. En andra och grundligare avvisitering av E.N. genomfördes av i arrestcellen. I samband med denna fick E.N. klä av sig merparten av sina kläder, så att hon endast var iförd en body och trosor. konstaterar att den polis- och arrestantpersonal som var involverad i omhändertagandet och tillsynen av E.N. har uppgivit att båda avvisitationerna skedde avskilt och utan insyn från manlig personal. Även om det i protokollet angivits att var ansvarig för avvi- siteringen och att endast var närvarande vid denna, framgår av den berörda personalens uppgifter att båda avvisitationerna utfördes av . Ingenting har således framkommit som tyder på att E.N. fick ta av sig alla kläder, förutom body och trosor, inför manlig personal. Enligt bedömning har kroppsvisitationerna av E.N. i detta avseende därmed utövats i enlighet med vad som föreskrivs i 4 kap. 7 § häkteslagen och de tjänsteföreskrifter som tillämpas för arresten i . Enligt uppfattning förefaller frågan om vilka kläder som E.N. skulle tillåtas att ha på sig i arrestcellen inte ha varit föremål för några närmare överväganden trots att det var känt att den intagne som hu- vudregel har rätt att ha ett klädesplagg på överkroppen och ett på under- kroppen. Situationen förefaller således inte ha varit sådan att E.N. t.ex. hade ett snöre i sina byxor som hon vägrade att avlägsna eller att hon erbjudits att låna byxor eller en filt men avböjt. Enligt uppfatt- ning är det tveksamt om en body kan anses utgöra ett klädesplagg för un- derkroppen. Det är också tveksamt om E.N. kan sägas ha haft något att 2017/18 JO1 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH skyla sig med, vilket egna föreskrifter anger och JO framhållit i tidigare beslut. anser därför att avvisiter- ingen, som medförde att E.N. endast tilläts ha på sig en body i cellen, inne- bar en avvikelse från huvudregeln som föreskriver att den intagne även har rätt att bära ett klädesplagg för underkroppen. Denna avvikelse fordrade därför att ett beslut fattades av ansvarigt befäl, dvs. i det här fallet stations- befälet. Alla beslut som fattas avseende den intagne ska dokumenteras i arrestant- eller omhändertagandebladet. anser därför att beslutet och skälen för att E.N. inte bar annat klädesplagg än en body i ar- restcellen således även borde ha dokumenterats. När det gäller kläder på överkroppen noterar myndigheten att hon självmant har tagit av sig sin body. Den övriga behandlingen av E.N. Utredningen i ärendet har visat att den aktuella cellen var utrustad med ett hål i golvet där den intagne är hänvisad att göra sina behov. I cellen finns även tillgång till vatten genom att man trycker på en knapp. Enligt Polis- myndighetens bedömning har den arrestcell som E.N. vistades i således va- rit utrustad på föreskrivet sätt. Hennes rättigheter har härigenom inte åsido- satts. konstaterar att den polis- och arrestantpersonal som han- terade omhändertagandet och tillsynen över E.N. varken kände till att hon hade mens eller att hon behövde byta menstruationsskydd. Polismyndig- heten anser att utlämnande av menstruationsskydd förutsätter att en intagen aktivt efterfrågar detta. Eftersom berörd personal inte har haft kännedom om E.N:s behov i detta avseende anser att hennes rättig- heter inte har åsidosatts. Vad gäller E.N:s klagomål om att hon inte tilläts gå på toaletten, konstaterar att det som E.N. vistades i arrestcellen rådde ”natt” , vilket innebär att frihetsberö- vade normalt inte tas ur sina celler för t.ex. toalettbesök . Mot denna bakgrund anser att det inte var fel av per- sonalen i arresten att hänvisa E.N. till att göra sina behov i det för ändamålet avsedda hålet i golvet. Enligt uppfattning har hennes rättigheter härigenom inte åsidosatts. kan konstatera att dokumentationen såvitt avser E.N:s toalettbesök har brustit. Ansvarig personal har vidgått misstaget och upp- givit att orsaken var den höga arbetsbelastningen. Detta är förstås inte nå- gon godtagbar ursäkt. I ett beslut anförde JO Renfors följande. POLIS, ÅKLAGARE OCH Behandling av den som förvaras i en polisarrest I häkteslagen finns grundläggande bestämmelser om hur den som förvaras i en polisarrest ska behandlas. Som en allmän utgångspunkt anges där att varje in- tagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med ett frihetsberövande, samt att verkställigheten ska utformas så att negativa följder av frihetsberövandet mot- verkas. (Se 1 kap. 4 och 5 §§ häkteslagen.) Kroppsvisitation av den som ska tas in i en förvaringslokal Den som ska tas in i en förvaringslokal ska senast vid ankomsten kroppsvisit- eras för att söka efter otillåtna föremål, om det inte är uppenbart obehövligt (4 kap. 2 § häkteslagen). En kroppsvisitation får som huvudregel inte utföras eller bevittnas av någon av motsatt kön som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska (4 kap. 7 § häkteslagen). Den som kontrolleras vid en kroppsvisitation ska visas all den hänsyn som omständigheterna medger (13 § första stycket häktesförordningen). En intagen ska vid behov förses med kläder och skor. Tillgången till kläder och skor får begränsas om det är nödvändigt för att förhindra att den intagne allvar- ligt skadar sig själv eller någon annan. Den intagne bör alltid ha något att skyla sig med och får inte vistas i arresten utan kläder än vad som är nödvändigt för den intagnes egen säkerhet. (Se 3 kap. 3 § föreskrifter och allmänna råd om polisarrester, 2015:7, FAP 102-1, och det allmänna rådet till den bestämmelsen.) JO har tidigare framhållit att det inte är acceptabelt att låta en person vistas i arresten utan kläder och att den omhändertagne normalt bör erbjudas ersättningskläder, en filt eller något liknande om han eller hon fråntagits sina kläder av säkerhetsskäl. JO:s beslut , dnr 6237-2012 och 6914-2012, , dnr 2817-2015, och , dnr 6542-2015.) I polisarresten i tillämpas arbetsinstruktioner som fastställts av den tidigare i . Av punkt 5.1.1 framgår att den som sätts in i arresten i inte får ha livrem eller kläder med snören och att han eller hon endast får ha på sig en tröja, ett par kalsonger eller trosor, ett par strumpor och ett par byxor, om ansvarigt befäl inte beslutar om något annat. Kläder lånas ut endast om det finns skälig anledning, t.ex. att den intagne har byxor eller tröja med snören i som inte kan tas ur. En intagen ska ha möjlighet att sköta sin personliga hygien och få nödvändig utrustning för detta ändamål (se 3 kap. 2 § PMFS 2015:7, FAP 102-1). 2017/18 JO1 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH Enligt arbetsinstruktionerna ska en arrestantvakt se till att frihetsberövade får möjlighet till hygienvård (punkt 2.2.2). Vidare framgår det av instruktion- erna att det normalt inte ska förekomma att frihetsberövade tas ut ur cellen för toalettbesök (punkt 6). För intagna i polisarrester ska det föras en journal i form av ett arrestantblad I denna ska alla beslut som har fattats samt viktiga händelser och väsentliga uppgifter om vidtagna och planerade åtgärder avse- ende den intagne dokumenteras. Även uppgifter om omständigheter i övrigt som är av betydelse för vistelsen i arresten ska dokumenteras. tionen ska ske . (Se 2 kap. 2 och 3 §§ PMFS 2015:7, FAP har gjort gällande att manliga poliser kroppsvisiterade E.N. och tvingade henne att ta av alla kläder utom trosor. Den polis- och arrestantperso- nal som var involverad i omhändertagandet och tillsynen av E.N. har dock upp- gett att kroppsvisitationerna utfördes av samt att de skedde av- skilt och utan insyn från manlig personal. Ord står således mot ord i frågan om manlig personal närvarade vid kroppsvisitationerna. Ytterligare utredningsåt- gärder skulle enligt min bedömning inte leda till större klarhet. Jag har därför inte grund för att rikta någon kritik mot för hur kroppsvisi- tationerna av E.N. Jag vill dock framhålla att det i ett protokoll över en avvisitering bör framgå tydligt vem som utfört eller bevittnat en kroppsvisitation. Behandlingen av E.N. De kläder som den som är intagen i en polisarrest får ha på sig får begränsas om det behövs för bl.a. hans eller hennes säkerhet. En individuell bedömning av vilka klädesplagg som den intagne får ha på sig måste därför göras. Jag har dock inget att invända mot en rutin som innebär att en frihetsberövad person normalt endast tillåts ha på sig en tröja, underkläder, byxor och strumpor. Jag har tidigare uttalat att jag inte har något att invända mot en rutin som innebär att kläder med snören eller livremmar inte tillåts i en cell för att förhindra att en frihetsberövad person skadar sig själv, även om någon sådan faktisk risk inte konstaterats i det enskilda fallet. Sådana rutiner förenklar avvisiteringen och är dessutom i de intagnas intresse. (Se mitt beslut , dnr 2817-2015.) Av utredningen framgår att E.N. efter avvisitationen endast fick behålla en body och trosor. De överväganden som gjordes om vilka kläder E.N. skulle få ha på sig dokumenterades inte och framgår inte heller av de involverade poli- sernas eller arrestantvakternas upplysningar i ärendet här. Det finns därför inte POLIS, ÅKLAGARE OCH 2017/18 JO1 underlag för mig att uttala mig om de bedömningar som gjordes av vilka kläder E.N. fick ha på sig. Jag konstaterar dock att det varken av den säkerhetsbedöm- ning som gjordes i samband med att E.N. sattes in i cellen eller av de upplys- ningar som lämnats med anledning av JO:s utredning kommit fram något som enligt min mening motiverade ett avsteg från de rutiner för intagnas klädsel som gällde i arresten. Av utredningen framgår vidare att E.N. uppgav för att hon frös och att rapporterade till att han noterat att E.N. tagit av sig sin body för att använda den som kudde eller täcke. En frihets- berövad person som uppger att han eller hon fryser ska självklart erbjudas klä- der eller en filt om det är möjligt med hänsyn till hans eller hennes säkerhet. inte tilläts att ha annat än underkläder på sig borde hon enligt min mening ha erbjudits t.ex. en filt att värma och skyla sig med redan när hon sattes in i cellen. ska kritiseras för att E.N. endast fick ha underkläder på sig i arresten och för att hon inte erbjöds t.ex. en filt att värma och skyla sig med. Av utredningen framgår att E.N. påkallade arrestantvakternas uppmärksamhet och bad att få använda toaletten, men att hon hänvisades till att kissa i ett hål i golvet i cellen. Såvitt framgår av arrestantvakternas upplys- ningar och av bedömning var den huvudsakliga anled- ningen till detta en lokal rutin vid arresten i enligt vilken frihetsbe- rövade normalt inte tas ut ur cellerna för toalettbesök . Under den tiden är de frihetsberövade därför hänvisade till att uträtta sina behov i ett hål i golvet utan möjlighet att spola. Varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med för- ståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med ett frihetsberövande. I detta ligger enligt min mening att en intagen normalt ska ges möjlighet att ut- rätta sina behov på en toalett. Denna möjlighet kan i vissa fall behöva begrän- sas, t.ex. om den frihetsberövade personens tillstånd är sådant att han eller hon inte kan tas till en toalett. Det är också godtagbart att den frihetsberövade per- sonen ibland kan behöva vänta på att få besöka toaletten om det är nödvändigt av säkerhetsskäl eller på grund av arrestantvakternas arbetsbelastning. Att ha en rutin som innebär att toalettbesök som huvudregel inte tillåts mellan och 7.00 – och låta den intagne kissa i en golvbrunn eller liknande – är emellertid inte acceptabelt och givetvis inte heller förenligt med hur en intagen ska bemötas och behandlas. ska kritise- ras för att E.N. hänvisades till att uträtta sina behov i ett hål i golvet när hon bad att få besöka toaletten. Jag utgår från att ser över sina instruktioner och rutiner för intagnas toalettbesök . Jag vill också framhålla att bemanningen i en arrest måste vara dimensionerad så att det under dygnets alla timmar är möjligt att låta frihetsberövade personer besöka en toalett inom rimlig tid. 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH C.H:s och E.N:s övriga klagomål på hur E.N. tagandet ger inte anledning till något uttalande från min sida. Som framgått ovan dokumenterade polisen inte det beslut som fattades om vilka kläder E.N. skulle tillåtas att ha på sig. Av utredningen framgår att polisen inte heller dokumenterade att E.N. bad att få använda toaletten, att E.N. sades till att kissa i ett hål i golvet eller att E.N. till slut fick använda en toalett. Det borde självfallet ha skett. Det är ett grundläggande krav ur rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt att beslut och åtgärder dokumenteras i enlighet med de bestämmelser som gäller. kan därför inte undgå kritik för bristerna i dokumentationen. Det är i princip aldrig proportionerligt att använda en polishund på ett sätt som riskerar att skada den som ett ingripande riktas mot för att brottslighet där påföljden normalt är dagsböter ska kunna utredas (Dnr 5188-2015) Beslutet i korthet: En polis släppte en polishund efter tre personer som sprang från en bil som polisen hade förföljt. Hunden kom i fatt en av passa- gerarna och bet henne i ryggen. I beslutet konstaterar JO att användandet av polishund som hjälpmedel vid våldsanvändning kan leda till allvarliga personskador. En polis måste därför iaktta ett betydande mått av återhållsamhet innan han eller hon an- vänder sig av en hund i en sådan situation. Enligt JO kan det i princip aldrig vara proportionerligt att använda en polishund på ett sätt som riskerar att skada den som ett ingripande riktas mot för att brottslighet där påföljden normalt är dagsböter ska kunna utredas. JO framhåller också att en polis måste iaktta särskilt stor restriktivitet med att släppa en hund efter flera per- soner när endast en av dem kan vara gärningsman, eftersom risken för att en person som är oskyldig kommer till skada är överhängande. JO – som bedömer att det vid ingripandet inte fanns grund för misstankar om några andra konkreta brott än vissa trafikförseelser och vårdslöshet i tra- fik – konstaterar att det inte var proportionerligt att släppa hunden. Den för- svarlighetsbedömning som polisen gjorde ligger inte inom ramen för vad som är godtagbart. Han får därför kritik. I en anmälan till JO förde S.R.O. fram klagomål mot , polis- region . Hon anförde i huvudsak följande. Hon var passagerare i en bil som förföljdes av polisen. Föraren stannade bilen, och han och den andra passageraren började springa från platsen. I panik började hon också springa. Hon hade högklackade skor på sig och föll omkull POLIS, ÅKLAGARE OCH 2017/18 JO1 Hon blev därefter biten av en polishund. Polisen hade inte varnat henne för att hunden skulle släppas om hon inte stannade. När poli- sen kom fram till henne beordrade han hunden att släppa sitt grepp om henne, men det gjorde den inte. Hon fick stora bitmärken och orsakades stor smärta. () yttrade sig över •proportionaliteten när det gällde åtgärden att använda hund vid ingripandet •orsaken till att det förhör som hölls med S.R.O. och anmälan till åklagaren drog ut och •frågan om tidsutdräkten var förenlig med det krav på skyndsamhet som gäl- ler enligt 24 kap. 8 § (RB). Inför yttrandet hade upplysningar hämtats in från polisområde (polis- områdeschefen ) och berörda befattningshavare där. Polisområ- det lämnade i huvudsak följande redogörelse för ingripandet mot S.R.O. Polisinspektören och hundföraren observerade en bil som körde mot rött ljus och framfördes på ett sådant sätt att han beslutade sig för att kontrollera föraren och fordonet. När kom i fatt bilen signale- rade han att föraren skulle stanna. Föraren ökade då farten och visade att han inte hade för avsikt att stanna. Bilen tvingades till slut att stanna vid ett väg- arbete. såg en eller två personer springa runt ett buskage. Han stannade och tog ut sin tjänstehund som han ropade till dem att de skulle stanna och att han annars skulle släppa hunden. Då de inte gjorde någon ansats att följa hans uppmaning släppte han hunden. När han kom runt buskaget såg han att hunden fångat in en person och bitit denne. Hunden släppte bettet på hans kommando. Av en promemoria som upprättats av framgick bl.a. att bi- len kördes mot rött ljus i extremt hög hastighet, att föraren när förföljandet hade inletts åter körde mot rött ljus och att det var mycket nära en krock med en bil då det var flera bilar i korsningen. Av handlingarna framgick bl.a. att ingripandet, som ägde rum den 13 sep- tember 2015, ledde till att S.R.O., föraren av bilen och ytterligare en person greps, misstänkta för tillgreppsbrott. greps kl. 2.00 och förhör med henne påbörjades kl. 8.49. Gripandet anmäldes till åklagaren och häv- des . När det gäller förfarandet efter gripandet lämnade polisområdet följande re- dogörelse. Kommissarien var inledningsvis ansvarig på utrednings- jouren. Han beslutade kl. 6.03 att gripandet skulle kvarstå. Avrapporteringsti- den var relativt lång, vilket delvis berodde på provtagningar och sjukhusbesök. De behövde också ta hand om det aktuella fordonet och beslagtaget gods. Han beslutade att förhören skulle hållas av den personal som skulle börja kl. 6.30. Utredaren fick ärendet kl. 7.01, efter avlämningen mellan av- gående och pågående inre befäl. Brottsmisstankarna mot de gripna hade under 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH natten utvidgats till stöld alternativt häleri, grov olovlig körning, rattfylleri al- ternativt grovt rattfylleri, vårdslöshet i trafik och narkotikabrott. läste in sig på ärendet och påbörjade kl. 7.52 det första förhöret. Förhöret med S.R.O., som var misstänkt för stöld alternativt häleri, påbörjades kl. 8.49 och avslutades kl. 9.18. Förhöret med föraren avslutades och åklaga- ren kontaktades . Det har erfarenhetsmässigt varit svårt att nå en jour- åklagare på telefon under tidiga morgnar och förmiddagar i . Utred- ningsåtgärderna prioriterades därför framför att vänta i en telefonkö. Ett sådant förfarande är inte ovanligt i och grundar sig på ambitionen att ha en rationell handläggning. Polisområde bedömde att hade agerat enligt gängse instruktioner då han beslutade sig för att släppa hunden och att omständighet- erna varit sådana att det fanns utrymme att misstänka betydligt allvarligare brott än trafikbrott. Att ropa stanna innan man släpper en hund är ett standardförfa- rande för en hundförare, och det fanns enligt polisområdet inte skäl att ifråga- sätta uppgift att han hade gjort det. När det gäller handläggningen av frihetsberövandet uppgav polisområdet att avrapporteringstiderna generellt har ökat inom polisen då kraven på doku- mentation av ingripande patruller är högt ställda. I detta fall blev det dessutom aktuellt att ta prover på föraren och att ta hand om S.R.O:s skador och det be- slag som gjorts. Det finns ingenting som tyder på att den avrapporterande per- sonalen inte arbetade med ärendet kontinuerligt. Ambitionen var att slutföra förhören så snabbt som möjligt för att de misstänkta skulle kunna friges. redovisade följande bedömning. Vid det aktuella tillfället hade polismannen i fråga anmodat fordonets fö- rare att stanna fordonet genom att starta den s.k. stoppanordningen då po- lismannen uppmärksammat fordonet när dess förare kört mot rött ljus vid en trafiksignal. Att föraren har varit skyldig att hörsamma anvisningen framgår av 2 kap. 3 § och 4 kap. 1 § trafikförordningen (1998:1276). Polismannen har genom förarens beteende och erfarenhet från polisyrket haft anledning att misstänka att föraren gjort sig skyldig till annan brottslighet än den som kunnat observeras. När polismannen har stannat sin bil och personerna har försökt fly från platsen har polismannen, som situa- tionen får förstås, agerat i enlighet med 10 § polislagen (1984:387), där det framgår att en polisman får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd, om någon som med laga stöd ska berövas friheten försöker undkomma. Polismannen har sett två personer lämna bilen och ge sig av i samma riktning. Det får förstås som att polismannen i detta läge inte vet vem av personerna som var förare. Därefter har polismannen släppt hunden som då kunnat fånga in en person. Det framgår av brottsutredningen att det först under utredningens gång har kunnat utrönas vem som körde bilen. Även om det inte funnits en konkret brottsmisstanke vid tillfället då personerna avvek från fordonet återfanns det senare stöldgods i fordonets bagageut- rymme. Misstankar har därefter riktats mot föraren (i form av stöld alt. hä- leri samt brott relaterade till förandet av fordonet som t.ex. rattfylleri, grov POLIS, ÅKLAGARE OCH 2017/18 JO1 olovlig körning m.m.). Misstankar har även riktats mot passagerarna i for- donet (i form av stöld), däribland S.R.O. Det får mot bakgrund av den brottslighet som uppdagades anses ha varit försvarligt och proportionerligt för polisen att använda sig av våld genom tjänstehunden. Utredningen ger inte stöd för att polismannen ifråga uppträtt felaktigt eller olämpligt mot S.R.O. Tidsåtgången mellan gripandet av S.R.O. och förhöret med henne kan till viss del förklaras av att hon fick sjukhusvård. anser dock att det hade varit önskvärt att förhöret hade påbörjats möjligt inom den första sextimmarsperioden. Ett gripande är ett allvarligt ingrepp i den personliga friheten. Det är därför angeläget att den gripne inte är frihetsberövad än nödvän- digt innan saken underställs åklagarens prövning. Har åklagaren inte redan underrättats om ett gripande ska det skyndsamt anmälas till honom eller henne. Om polisen håller förhöret ifråga kan dock anmälan i många fall anstå till efter förhöret. Det kan i det aktuella fallet inte anses godtagbart att anmälan till åklagaren gjordes först och efter avslu- tat förhör. Även tiden mellan gripandet och anmälan får anses väl lång. En- ligt mening borde gripandet av S.R.O. ha anmälts till åklagaren än vad som skedde. I ett beslut anförde JO Renfors följande. Polisens rätt att använda våld Till polisens uppgifter hör enligt 2 § polislagen bl.a. att ingripa när störningar av den allmänna ordningen har inträffat samt att utreda och beivra brott. Be- stämmelsen innefattar en principiell skyldighet för polisen att ingripa mot brott. I 8 § polislagen slås vissa allmänna principer för polisingripanden fast. En- ligt bestämmelsens första stycke ska en polis som har att verkställa en tjänste- uppgift iaktta vad som föreskrivs i lag eller annan författning och ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständig- heter. Måste tvång tillgripas, ska detta ske endast i den form och den utsträck- ning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. En polis får använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd bl.a. om någon som med laga stöd ska berövas friheten försöker undkomma. Det får dock en- dast ske i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omstän- digheterna är försvarligt. (Se 10 § polislagen.) I 8 och 10 §§ polislagen kommer behovs- och proportionalitetsprinciperna till uttryck. Behovsprincipen innebär att våld får användas endast när andra medel är otillräckliga för att en polis ska kunna utföra den tjänsteuppgift det är fråga om och våldsanvändningen kan väntas leda till det avsedda resultatet. Proportionalitetsprincipen innebär att våld över huvud taget inte får tillgripas om den aktuella tjänsteuppgiften inte har en sådan betydelse att det framstår som rimligt att den genomförs med fysiskt tvång. När så är fallet måste under hela händelseförloppet beaktas att aldrig mera våld används än vad som är rim- ligt i förhållande till vad som kan uppnås. De skador och olägenheter som ett 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH