frsrdg · H504JO1 · 2017-11-14 00:00:00 — ingripande kan medföra får alltså inte stå i missförhållande till syftet med in- gripandet. (Se och , Polislagen, Zeteo , kommen- taren till 8 och 10 §§.) Vid bedömningen av om polisens våldsanvändning varit befogad måste vål- det sättas i relation till alla de faktorer som varit för handen vid ingripandet och då påverkat polisens handlande (se JO 1974 s. 47). Gripande, anhållningsförhör och anmälan till åklagare Regler om gripande finns i 24 kap. (RB). Om det finns skäl att anhålla någon, får en polis i brådskande fall gripa honom eller henne även utan anhållningsbeslut (24 kap. 7 § RB). Enligt 24 kap. 8 § RB ska den gripne förhöras. Har åklagaren inte redan underrättats om frihets- berövandet, ska det skyndsamt anmälas till honom eller henne. Efter förhöret ska åklagaren besluta om den misstänkte ska anhållas eller friges. Om polisen håller anhållningsförhöret kan anmälan till åklagaren om fri- hetsberövandet i de flesta fall anstå till efter förhöret. Är saken tveksam eller svår kan det emellertid vara nödvändigt att en anmälan om frihetsberövande görs redan före förhöret, för att åklagaren ska kunna antingen själv höra den misstänkte eller lämna instruktioner om vad den misstänkte ska höras om. Om förhöret inte kan genomföras , t.ex. på grund av att en tolk måste anlitas, bör detta inte fördröja en anmälan till åklagaren. (Se prop. 1986/87:112 s. Ett anhållningsförhör eller en anmälan till åklagaren får inte fördröjas av annan utredning om brottet, t.ex. en brottsplatsundersökning. Ett gripande är ett allvarligt ingrepp i den personliga friheten, och det är angeläget att den gripne inte är frihetsberövad längre än nödvändigt innan frågan underställs åklagaren. (Se mitt beslut , dnr 6507-2014.) I 24 kap. 8 § RB anges inte någon frist för att hålla anhållningsförhör utan endast att förhöret ska hållas . Det anses dock att fristerna i 23 kap. 9 § RB kan tjäna som vägledning för anhållningsförhöret (se , Straffprocessuella tvångsmedel, tredje upplagan, s. 256). Enligt denna bestämmelse är den som inte är anhållen eller häktad inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än . Är det av synnerlig vikt att den som kan misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsatt förhör, är han eller hon skyldig att stanna kvar . Fristerna i 23 kap. 9 § RB får emellertid inte ses som en tidsrymd som alltid står till de brottsutredande myndigheternas förfogande. Utgångspunkten är att förhöret alltid ska påbörjas . Kraven på ett förhör enligt 24 kap. 8 § RB är mycket begränsade. Det finns därför inte utrymme för att utnyttja den längre frist som gäller för kvarstannande enligt 23 kap. 9 § RB för att t.ex. förbereda förhöret med den gripne och att påbörja detta efter att den första sextimmarsperioden har löpt ut. (Se , a.a., s. POLIS, ÅKLAGARE OCH 2017/18 JO1 Beslutet att släppa hunden Min utredning i denna del har varit inriktad på om det våld som använts vid ingripandet mot S.R.O. har varit proportionerligt. Att poliser har rätt att i vissa situationer använda våld mot enskilda innebär att de har getts mycket långtgående maktbefogenheter. För att enskildas rätts- säkerhet inte ska åsidosättas måste höga krav alltid ställas på en polis som över- väger att använda våld. Han eller hon måste göra en noggrann bedömning av om det är försvarligt, och visa gott omdöme. När en polishund används som hjälpmedel vid polisens våldsanvändning kan det leda till allvarliga personska- dor. Skaderisken medför att en polis måste göra särskilt noggranna övervägan- den och iaktta ett betydande mått av återhållsamhet innan han eller hon använ- der sig av en hund i en sådan situation. En naturlig utgångspunkt för bedömningen av om det är försvarligt att an- vända en polishund för att med våld stoppa den som ska gripas är allvaret i den brottslighet som gripandet avser. En annan viktig omständighet att beakta är risken för att utomstående kommer till skada. (Se JO 2013/14 s. 163, dnr 6331- 2011.) Försvarlighetsbedömningen ska göras med utgångspunkt i den information som är tillgänglig för polisen i ingripandeögonblicket och de antaganden som polisen utifrån den informationen har grund för att göra. Det saknar alltså i princip betydelse om det i efterhand visar sig t.ex. att den misstänkte hade gjort sig skyldig till allvarligare brottslighet än det fanns grund för att misstänka vid ingripandeögonblicket. Redan för den ingripande polisen är det ofta en grannlaga uppgift att bedöma om förutsättningarna för att använda våld är uppfyllda. Bedömningen måste dessutom ofta göras under stark tidspress. Att vid en granskning i efterhand avgöra om en polis våldsanvändning har varit befogad är självklart också före- nat med svårigheter. Försiktighet måste därför iakttas vid en sådan prövning. Mina fortsatta överväganden görs med beaktande av detta. För att en brottsmisstanke ska kunna läggas till grund för ett gripande måste misstanken avse ett konkret brott och grundas på konkreta omständigheter av sådan styrka att det finns åtminstone en skälig misstanke om att den misstänkte har begått brottet. När släppte hunden fanns det enligt min mening inte skälig misstanke om några andra konkreta brott än vissa trafikför- seelser och vårdslöshet i trafik. Att föraren hade vägrat stanna bilen på anmodan och att såväl föraren som passagerarna sprang från bilen innebar inte att det fanns grund för misstankar om någon annan brottslighet, än mindre om något konkret brott. Vårdslöshet i trafik har endast dagsböter i straffskalan (se 1 § första stycket lagen om straff för vissa trafikbrott). Enligt min mening kan det i princip aldrig vara proportionerligt att använda en polishund på ett sätt som riskerar att skada den som ett ingripande riktas mot för att brottslighet där påföljden normalt är dagsböter ska kunna utredas. Jag vill också stryka under att en polis måste iaktta särskilt stor restriktivitet med att släppa en hund efter flera personer när 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH endast en av dem kan vara gärningsman. Risken för att en person som är oskyl- dig kommer till skada är överhängande i sådana fall. Enligt min mening framstår det som klart att det utifrån de antaganden som hade grund för vid sitt ingripande inte var proportionerligt att släppa hunden efter de personer som sprang från bilen. Hans försvarlighetsbe- dömning kan inte anses ligga inom ramen för vad som är godtagbart, även om man beaktar den försiktighet som är påkallad vid en prövning i efterhand. Mar- tin ska därför kritiseras för att ha använt våld på ett sätt som inte varit försvarligt. Det finns föreskrifter och allmänna råd om polisens hundverksamhet (se RPSFS 2011:2, FAP 214-1). De innehåller dock inte några anvisningar om hur polisen får använda en hund som hjälpmedel vid sin våldsanvändning. Jag an- ser att det är angeläget att tar fram föreskrifter och allmänna råd för användning av polishund som hjälpmedel vid våldsanvändning. Anhållningsförhöret och anmälan om gripandet till åklagare Av utredningen framgår att det dröjde närmare från det att S.R.O. greps till dess att det hölls ett anhållningsförhör med henne. Den tiden framstår som väl lång. Det måste dock beaktas att S.R.O. behövde föras till sjukhus för vård, att ny personal behövde läsa in sig på ärendet innan för- hören kunde hållas och att det var tre personer som skulle förhöras. Jag nöjer mig därför med att i denna del erinra om att kraven på ett s.k. anhållningsförhör enligt 24 kap. 8 § RB är mycket begränsade och att ett sådant förhör alltid ska hållas och inte får fördröjas av andra utredningsåtgärder. Gripandet anmäldes till åklagaren först . Jag har i och för sig ingen anledning att ifrågasätta uppgifterna om att det kan vara svårt att nå jour- åklagare under tidiga morgnar och förmiddagar i och att polisens beslut att prioritera utredningsåtgärder framför att kontakta åklagare syftade till att förkorta frihetsberövandet. Detta är dock inte ett godtagbart skäl för att åsido- sätta det ur ett rättssäkerhetsperspektiv grundläggande kravet att ett gripande ska prövas av en åklagare i så nära anslutning till gripandet som rimligen kan ske. När polisen förstod att ett anhållningsförhör inte skulle kunna hållas med S.R.O. omgående – vilket bör ha stått klart redan när hon fördes till sjukhus för vård – anser jag att det inte fanns utrymme för att låta anmälan till åklagare vänta till efter förhöret. Polisen borde alltså ha anmält gripandet av S.R.O. till åklagare än vad som skedde. ska kritiseras för att anmälan drog ut . POLIS, ÅKLAGARE OCH 2017/18 JO1 Det måste finnas stöd i gällande regler för att polisen ska kunna omhänderta, makulera eller förstöra en avliden persons pass (Dnr 5351-2015) Beslutet i korthet: I samband med att polisen påträffade en avliden person i hennes bostad tog man hand om hennes pass. Därefter lämnades passet över till polisens passenhet där det makulerades och förstördes. I beslutet uttalar JO att det i likhet med vad som annars gäller när polisen vidtar åtgärder med en enskild persons egendom måste finnas ett uttryckligt stöd i gällande regler för att polisen ska kunna makulera passet efter en per- son som avlidit. Något sådant stöd fanns det inte i detta fall. Det fanns inte heller förutsättningar att omhänderta passet i bostaden eller att förstöra det. Det är enligt JO ett grundläggande krav att det inte vidtas några åtgärder med en avlidens egendom som inte har stöd i gällande regler. Polismyndig- heten kritiseras för hur man hanterade passet. I en anmälan till JO förde E.F. fram kritik mot polisinspektören vid , polisregion . Av de delar av anmälan som JO valt att utreda framgick i huvudsak följande. avled E.F:s dotter . i sitt hem. I samband med att po- lisen kom till bostaden tog de med sig L.F:s pass. makulera- des och förstördes passet på uppdrag av . anförde att för henne var passet den käraste minnessaken och en ovärderlig ägodel efter dot- tern. handlade felaktigt när hon förstörde passet, och det har lett till stora känslomässiga konsekvenser för E.F. () yttrade sig över vad som angavs i anmälan om hanteringen av den avlidnas pass. Inför yttrandet hade upplysningar hämtats in från polisregion , kriminalkommissarien och polisinspektören . Av och upplysningar framgick bl.a. att det inte är vanligt att de hanterar pass efter avlidna personer. När det sker tillämpar polisområde City en rutin som innebär att passet lämnas till passenheten för att makuleras och förstöras. När det gäller det förhållandet att passet makulerades och förstördes angav bl.a. följande. Av 28 § passförordningen framgår att en passmyndighet ska makulera ett gällande pass 1.om passet har återkallats eller dragits in, 2.när innehavaren ansöker om ett nytt pass av annan typ än provisoriskt pass eller extra pass eller, om han eller hon av särskilda skäl har behov 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH av det tidigare passet , när det nya passet läm- nas ut. Av 11 kap. 5 § föreskrifter och allmänna råd om polis- myndigheternas hantering av pass och nationellt identitetskort (RPSFS 2009:14, FAP 530-1) framgår att makulerat pass och nationellt identitets- kort som inte kan lämnas tillbaka till innehavaren eller sänds till Rikspolis- styrelsen ska destrueras av . redovisade följande bedömning. I det aktuella fallet har makulerat och destruerat ett gil- tigt pass då den för vilket passet utställts till avlidit. I 28 § passförordningen finns regler för när ett giltigt pass ska makuleras. Enligt förarbetena till passlagen kan makulering även ske i vissa andra situationer, såsom då ett giltigt pass för avliden lämnas in till passmyndighet eller då ett borttappat pass kommer till rätta och passinnehavaren har fått nytt pass (se prop. 1977/78:156, s. 41). uppfattning är att ett pass tillhö- rande avliden saknar användningsområde både för den avlidne och för eventuella dödsbodelägare, varför utgångspunkten måste vara att ett giltigt pass ska makuleras efter att passinnehavaren avlidit. an- ser mot denna bakgrund att hanterade passet korrekt när hon beslutade att det skulle makuleras. När ett pass har makulerats och det inte ska lämnas tillbaka till inneha- varen ska det enligt 11 kap. 5 § FAP 530-1 destrueras. I nu aktuellt fall har myndigheten inte kunnat lämna tillbaka passet till innehavaren eftersom denne avlidit, varför det var riktigt att destruera det. I ett beslut anförde JO Renfors följande. Min utredning har enbart avsett frågan om hanteringen av L.F:s pass. Av utredningen framgår att polisen omhändertog L.F:s pass i samband med att hon påträffades avliden i sitt hem. Därefter lämnades passet till som, i enlighet med den praxis som tillämpas inom polisområde City, läm- nade över passet till tillståndsenheten som makulerade och förstörde det. har till stöd för sin uppfattning att det funnits förutsätt- ningar att makulera och förstöra passet hänvisat till följande uttalande i förar- betena till passlagen. Från passåterkallelse bör skiljas makulering av pass. Som framgår av […] förslaget skall den som söker pass i regel ge in tidigare pass för makulering. Makulering kan emellertid ske också i vissa andra situationer, såsom då ett borttappat pass kommer till rätta och passinnehavaren har fått nytt pass eller då giltigt pass för avliden lämnas in till passmyndighet. Eftersom det i så- dana fall inte blir fråga om någon rättighetsinskränkning, avses regler om makulering liksom f.n. kunna meddelas i administrativ ordning. (Se prop. 1977/78:156 s. Det återgivna uttalandet gjordes i motiven till en bestämmelse som anger att ett pass endast får återkallas på de grunder som anges i passlagen (numera 4 § andra stycket passlagen). Vad lagstiftaren uttalar sig om är enligt min mening dock inte något annat än på vilken nivå bestämmelser om makulering av pass i vissa situationer kan meddelas. Uttalandet ger alltså inte i sig någon rätt att makulera en avliden persons pass. Jag noterar också att uttalandet POLIS, ÅKLAGARE OCH 2017/18 JO1 tar sikte på situationen att ett pass för en avliden lämnas in till passmyndig- heten, där det alltså inte kan bli fråga om en rättighetsinskränkning. I likhet med vad som annars gäller när polisen vidtar åtgärder med en enskild persons egendom anser jag därför att det måste finnas ett uttryckligt stöd i en föreskrift för att ska kunna makulera passet efter en person som avlidit. Enligt vad utredningen ger vid handen finns det inte någon sådan föreskrift. har därför inte haft något rättsligt stöd för att ma- kulera L.F:s pass, och det har inte heller funnits förutsättningar att förstöra pas- set. Jag kan vidare inte se att det funnits förutsättningar för poliserna att om- händerta passet i L.F:s bostad. har fört fram uppfattningen att ett pass som tillhör en av- liden person saknar användningsområde både för den avlidne och för eventu- ella dödsbodelägare. Enligt måste utgångspunkten därför vara att ett giltigt pass ska makuleras efter att passinnehavaren avlidit. Det är givetvis angeläget att t.ex. pass och identitetskort som tillhört en av- liden person inte missbrukas eller används i brottsliga syften. Jag kan mot den bakgrunden ha viss förståelse för den uppfattning som fört fram. Även om ett pass efter en avliden person saknar användningsområde kan det ha ett stort personligt värde för den avlidnes efterlevande eller andra personer som stått den avlidne nära. Det är därför ett grundläggande krav att deras rätt till den avlidnes egendom respekteras och att det inte vidtas några åtgärder med den avlidnes egendom som inte har stöd i gällande regler. ska kritiseras för hur man hanterade L.F:s pass. En polis bör normalt inte låta sig fotograferas tillsammans med en av de inblandade i ett pågående tjänsteärende (Dnr 6011-2015) Beslutet i korthet: Polisen kallades till en mans bostad efter en anmälan om olaga hot. Efter att ha talat med en kvinna utanför bostaden bedömde poli- serna att de skulle medla i en dispyt om personliga tillhörigheter mellan kvinnan och mannen. När poliserna kommit in i mannens bostad bad man- nen att få bli fotograferad tillsammans med en av poliserna då de spelat fot- boll tillsammans när de var barn. Den andra polisen fotograferade dem med mannens mobiltelefon. Mannen lade sedan ut bilden på Facebook och In- stagram. JO konstaterar att det är av största vikt att en polis agerar så att hans eller hennes saklighet och opartiskhet inte kan ifrågasättas. Att låta sig fotogra- feras tillsammans med en av de inblandade i ett pågående tjänsteärende är en åtgärd som normalt gör att utomstående kan ifrågasätta polisens opartisk- het. Det gäller särskilt om polisen känner personen och oavsett om det finns en omständighet som formellt sett utgör jäv eller inte. Genom att låta sig fotograferas tillsammans med mannen har den aktuelle polisen agerat på ett sätt som inte är förenligt med de krav som måste ställas 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH på en polis. Han kritiseras för sitt agerande. Den polis som tog fotografiet kan inte heller undgå kritik. Enligt JO kan det finnas situationer där en polis kan låta sig fotograferas tillsammans med någon ur allmänheten eller med någon som är direkt berörd av ett ärende utan att hans eller hennes saklighet och opartiskhet av det skä- let kan ifrågasättas. JO stryker dock under att den som låter sig fotograferas av en utomstående normalt inte har någon kontroll över hur bilden kan komma att användas. När en utomstående ber att få bli fotograferad tillsam- mans med en polis bör han eller hon därför noga överväga om bilden kan komma att användas på ett sätt som gör att hans eller hennes opartiskhet kan komma att ifrågasättas eller som riskerar att påverka allmänhetens förtro- ende för polisen på ett negativt sätt. förde i en anmälan till JO fram klagomål mot polisen vid , polisregion . Hon anförde i huvudsak följande. befann hon sig tillsammans med sin . utan- för L-O.K:s bostad. hade tidigare haft ett förhållande med L-O.K. En po- lispatrull med bl.a. kom till platsen efter att en bekant till L.K. ringt till polisen och uppgett att L-O.K. gjort sig skyldig till brott. gjorde en anmälan mot L-O.K. om misshandel och olaga hot. Poliserna gick därefter in till L-O.K. lade L-O.K. ut en bild på Instagram och Face- book där L-O.K. och håller om varandra och ler. I anslutning till bilderna hade L-O.K. bl.a. skrivit att de var gamla kompisar. Dagen efter visade hon bilden på polisstationen. Hon frågade efter namnet på polisen och berättade att hon tänkte göra en anmälan till JO. Hon fick dock inte reda på namnet. Den person hon talade med sa att J.T. kunde ge henne polisens namn när J.T. fått kopian på polisanmälan. Till anmälan bifogade L.K. utskrifter från Instagram och Facebook med den bild som klagomålet avser. () yttrade sig över anmälan. In- för yttrandet hade bl.a. de poliser som berörs av anmälan fått tillfälle att lämna upplysningar. lämnade huvudsakligen följande redogörelse. beordrades polisassistenterna till en bostad i med anledning av att J.T. önskade er- hålla hjälp av polisen att återfå privata ägodelar från sin tidigare sambo . När polispatrullen kom till platsen befann sig J.T. utanför L-O.K:s bostad tillsammans med syskon och vänner. Anmälan till JO har gjorts av J.T:s vän . som också fanns på plats då händelsen ägde rum. Av L.K:s anmälan till JO framgår att en polisanmälan om misshandel och olaga hot upprättades då och POLIS, ÅKLAGARE OCH kom till platsen och att de efter detta besökte L-O.K. för att samtala med denne om J.T:s ägodelar. har i en promemoria […] anfört att han och tillkallades till platsen med anledning av ett olaga hot. När de väl var på plats uppdagades det att målsäganden J.T. endast önskade hjälp att få tillbaka personliga tillhörigheter från L-O.K. och medlade mellan J.T. och L-O.K. och först senare ska information ha framkommit som ledde till att brottsanmälan om miss- handel och olaga hot upprättades. I den brottsanmälan om misshandel och olaga hot […] som upprättades av framgår att de anmälda brotten ska ha inträffat tidigare under J.T:s och L-O.K:s förhållande. har anfört att när han och besökte L-O.K. för att samtala med denne gällande J.T:s ägodelar framkom att och L-O.K. var gamla barndomsvänner. Enligt har de spelat i samma fotbollslag under barndomen och de har inte haft kontakt . har av L-O.K. tillfrågats om han kunde ställa upp på ett fotografi, vilket han gjorde. publicerade L-O.K. fotografiet på sina personliga sidor på Facebook och Instagram. Bil- derna publicerades med texterna ”Gammal kompis på besök trevligt älskar svenska polisen. Tack för eran insats i samhället.” och ”Fin besök som denna gammal fotbollsvän. Tack för din insats för samhället, svensk polis är bäst”. har anfört att hon tillsammans med beord- rades till den aktuella platsen och att det var oklart vad ärendet gällde. Väl på plats framkom information om att L-O.K. och J.T. tidigare varit ett par och att de nu brutit med varandra samt att de var osams om tillhörigheter. Enligt hade det i detta skede inte framkommit någon inform- ation om att brott hade begåtts. Polispatrullen erbjöd sig att ta kontakt med L-O.K. för att informera honom om J.T:s önskemål att återfå föremålen. Vid samtalet anförde L-O.K. att föremålen skulle återlämnas till J.T. Det framkom då att L-O.K. och varit bekanta tidigare och L- O.K. tillfrågade om de kunde ta ett fotografi tillsammans. har också bekräftat att det var hon som fotograferade och L-O.K. I likhet med har uppgett att de först efter att de samtalat med L-O.K. erhöll uppgifter från målsägan- den J.T. som ledde till att brottsanmälan upprättades. har också anfört att om de erhållit den information som föranledde brottsanmä- lan när de kom till platsen hade de inte besökt L-O.K. på det sätt de nu gjorde, eftersom han då hade varit misstänkt för brott. Vidare har anfört att det vid tillfället verkade harmlöst att ta fotografiet då de inte erhållit någon information om att brott hade förö- vats. har också uppgett att hon trots det sa till L-O.K. att inte publicera fotografiet på sociala medier då hon ansåg att det inte skulle ”se särskilt snyggt ut”, vilket L-O.K. försäkrade. uppfattning om relationen mellan och L-O.K. är att de inte umgåtts över- huvudtaget . Slutligen har anfört att hon fick en ”dålig magkänsla” när fotograferades med L-O.K. på grund av att hon själv aldrig vill fotograferas i sin yrkesroll. redogjorde vidare för att en anmälan om tjänstefel senare upprättades mot . Åklagaren beslutade att inte inleda förunder- sökning eftersom det inte fanns anledning att anta att brott som hör under all- mänt åtal hade förövats. Åklagaren lämnade över ärendet till gruppen för skil- jande- och disciplinärenden i polisregion . Chefen för gruppen för skiljande- och disciplinärenden beslutade att inte inleda någon arbetsrättslig utredning ef- tersom händelsen bedömdes som en ringa tjänsteförseelse som inte kunde för- anleda någon disciplinär påföljd. Chefen för lokalpolisområde fick 2017/18 JO1 2017/18 JO1 POLIS, ÅKLAGARE OCH dock i uppdrag att hålla ett samtal med . re- dogjorde för följande beträffande samtalet. Av redovisningen från det samtal chefen för lokalpolisområde genomfört med framgår bl.a. att det inte talats om att bilden skulle publiceras på sociala medier. Även i denna redovisning framgår att det först efter fotograferingen uppdagades att målsäganden utsatts för miss- handel och olaga hot av L-O.K. och brottsanmälan då togs upp. har i detta skede ansett att han skulle kunna uppfattas som jävig i ärendet varför han inte var delaktig i upptagande av brottsanmälan eller ge- nomförande av förhör. redogjorde vidare för att ytterligare en anmälan om tjänstefel upprättades efter att anmälan till JO gjorts och en artikel om händelsen publi- cerats i en tidning. Åklagaren beslutade även beträffande denna anmälan att inte inleda någon förundersökning. hade för sitt yttrande till JO inte tagit ställning till om någon arbetsrättslig utredning skulle vidtas. redovisade följande bedömning. anser att polisanställda har att beakta krav på objektivitet och saklighet i handläggningen av ärenden.