bet · H401CU12 · 2017-03-31 00:00:00 — Vissa tillägg har också gjorts i 7 och 8 §§ när det gäller vilken information som ska lämnas vid marknadsföringen av kreditavtal och innan ett kreditavtal ingås. I 6 § första stycket konsumentkreditlagen finns grundläggande bestämmelser om hur näringsidkaren ska förhålla sig till konsumenten före och . Enligt paragrafen ska näringsidkaren i sitt förhållande till konsumenten iaktta god kreditgivningssed. Näringsidkaren ska därvid ta till vara konsumentens intressen med tillbörlig omsorg och ge de förklaringar som konsumenten behöver. Marknadsföringslagens bestämmelser gäller vid marknadsföring av konsumentkrediter. I 7 § konsumentkreditlagen finns kompletterande regler om vilken information näringsidkaren ska lämna vid marknadsföring av kreditavtal. Näringsidkaren ska vid marknadsföring av kreditavtal lämna information om den effektiva räntan. Informationen ska lämnas med hjälp av ett representativt exempel. Om någon annan räntesats eller sifferuppgift anges i marknadsföringen ska näringsidkaren bl.a. lämna information om krediträntan med angivande av om den är bunden eller rörlig, avgifter och andra kostnader som utgör en del av kreditkostnaden, kreditbeloppet, det sammanlagda belopp som ska betalas av konsumenten och antalet avbetalningar och storleken på avbetalningarna. Informationen ska lämnas på ett klart, kortfattat och framträdande sätt. Den effektiva räntan ska anges i marknadsföringen på ett minst lika framträdande sätt som andra förekommande räntesatser. Bestämmelser om den information som ska lämnas innan ett kreditavtal ingås finns bl.a. i 8 § konsumentkreditlagen. I första stycket anges att näringsidkaren, i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten, ska lämna information till konsumenten i rimlig tid innan ett kreditavtal ingås. Detta innebär att konsumenten ska ges tillräcklig tid för att sätta sig in i och överväga informationen (prop. 2009/10:242 s. 94). Näringsidkaren ska bl.a. informera om kreditbeloppet, kre-diträntan och villkoren för den, den effektiva räntan med angivande av ett representativt exempel, och det sammanlagda belopp som ska betalas av konsumenten. Informationen ska lämnas i ett särskilt formulär – Standar-diserad europeisk konsumentkreditinformation. Enligt 11 § konsumentkreditlagen gäller att om näringsidkaren inte lämnar den föreskrivna informationen ska marknadsföringslagen tillämpas. En näringsidkare kan därvid åläggas att vid vite lämna informationen. Enligt 12 § konsumentkreditlagen är näringsidkaren skyldig att göra en kreditprövning, dvs. att pröva om konsumenten har ekonomiska förutsättningar att fullgöra vad han eller hon åtar sig enligt kreditavtalet. Kreditprövningen ska grundas på tillräckliga uppgifter om konsumentens ekonomiska förhållanden. Krediten får beviljas endast om konsumenten har ekonomiska förutsättningar att fullgöra sitt åtagande. I förarbetena till konsumentkreditlagen anges att med uttrycket tillräckliga uppgifter avses att näringsidkaren måste samla in så många uppgifter att konsumentens betalningsförmåga för krediten i fråga kan bedömas med en hög grad av säkerhet. Näringsidkaren är i allmänhet skyldig att skaffa sig en helhetsbild av konsumentens ekonomiska situation. Uppgifterna ska normalt alltid omfatta konsumentens inkomster och övriga kreditåtaganden. Flera uppgiftskällor kan behöva användas. Uppgifter kan inhämtas från konsumenten, från en kreditupplysning, från en databas som förs av en myndighet, t.ex. , eller från kreditgivarens eget register eller databas. Informationskällorna är delvis överlappande, och vilka informationskällor som ska användas vid en viss kreditprövning får avgöras mot kravet på att prövningen ska grundas på tillräckliga uppgifter. Konsumenten bör normalt tillfrågas om sina ekonomiska förhållanden, men i praktiken är det sällan tillräckligt med uppgifter endast från konsumenten. Konsumentens uppgifter bör alltid kontrolleras, t.ex. med hjälp av en aktuell kreditupplysning. Om näringsidkaren inhämtar en kreditupplysning är den information som näringsidkaren då får, tillsammans med informationen från konsumenten, i allmänhet tillräcklig, naturligtvis beroende på hur fullständig och aktuell informationen i kreditupplysningen är (prop. 2009/10:242 s. 100 f.). Till skillnad års konsumentkreditlag finns det inget undantag från kravet på kreditprövning för krediter på små belopp eller med kort löptid. Näringsidkaren ska alltså oavsett hur litet lånebelopp det är fråga om kontrollera att konsumenten har disponibla inkomster som räcker till att täcka kostnaderna för krediten och återbetalningen (prop. s. 101). Konsumenten har enligt konsumentkreditlagen rätt att frånträda ett ingånget kreditavtal. Av 21 och 22 §§ framgår att ångerfristen är och att fristen börja löpa den dag då kreditavtalet ingås, dock tidigast den dag då konsumenten får del av avtalsvillkoren och övrig information. Lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden gäller enligt 1 § avtalsvillkor som näringsidkare använder när de erbjuder varor, tjänster eller andra nyttigheter till konsumenter. Om ett avtalsvillkor som avses i 1 § med hänsyn till pris och övriga omständigheter är oskäligt mot konsumenten, får Patent- och enligt 3 § förbjuda näringsidkaren att i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor om förbudet är motiverat från allmän synpunkt eller annars ligger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse. Enligt 55 § konsumentkreditlagen utövar tillsyn över att lagen följs med undantag för bl.a. verksamhet som står under tillsyn. tillsyn enligt konsumentkreditlagen omfattar krediter som andra näringsidkare än kreditinstitut lämnar, erbjuder eller förmedlar till konsumenter. När det gäller bestämmelser i konsumentkreditlagen som sanktioneras genom en hänvisning till marknadsföringslagen har det primära tillsynsansvaret även över företag som står under inspektionens tillsyn. och har alltså ett delvis gemensamt tillsynsansvar på området. Enligt 56 § konsumentkreditlagen har eller den som verket förordnar rätt att företa inspektion hos berörda näringsidkare och att ta del av samtliga handlingar som behövs för tillsynen. Näringsidkaren ska lämna de upplysningar om verksamheten som begärs för tillsynen. Om en näringsidkare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar upplysningar får förelägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet. Ett beslut om föreläggande får förenas med vite. Om en näringsidkare inte följer bestämmelsen om kreditprövning i 12 § konsumentkreditlagen får enligt 57 § meddela näringsidkaren en varning. får också förelägga näringsidkaren att upphöra med att lämna krediter. Det är näringsidkaren som har bevisbördan för att en tillräcklig kreditprövning har gjorts i det enskilda fallet (prop. 2009/10:242 s. 101). Genom lagändringar som trädde i kraft infördes en bestämmelse i 57 § konsumentkreditlagen om att en varning ska förenas med en sanktionsavgift om överträdelsen inte är ringa. Sanktionsavgiften ska enligt 58 § bestämmas till lägst och högst . Avgiften ska dock inte kunna överstiga av näringsidkarens omsättning det närmast föregående räkenskapsåret. När avgiftens storlek bestäms ska särskild hänsyn tas till hur allvarlig den överträdelse är som föranlett varningen. Sanktionsavgiften ska få efterges helt eller delvis, om det finns särskilda skäl. Vidare har kriterier för när enligt 57 § ska få meddela föreläggande om att upphöra med att lämna krediter angetts i lagen. Ett sådant föreläggande ska kunna meddelas om näringsidkaren har meddelats en varning eller om överträdelsen är särskilt allvarlig. Vid bedömningen av om en överträdelse är särskilt allvarlig ska särskild hänsyn tas till om näringsidkaren vid upprepade tillfällen har brustit i skyldigheten att göra kreditprövningar och om bristerna är systematiska (prop. 2013/14:34, bet. 2013/14:CU13, rskr. 2013/14:150). har även möjlighet att besluta att ett förbud att lämna krediter ska gälla (prop. 2015/16:85, bet. 2015/16:CU18, rskr. 2015/16:224). Vidare har och utfärdat allmänna råd om kreditprövningen enligt konsumentkreditlagen, KOVFS 2011:1 respektive FFFS 2014:11. trädde en ny lag om viss verksamhet med konsument-krediter i kraft (prop. 2013/14:107, bet. 2013/14:FiU14, rskr. 2013/14:206). Lagen innehåller regler avseende företag som lämnar konsumentkrediter, bl.a. snabblåneföretag. För att få driva verksamheten krävs tillstånd från . ansvarar för tillsynen av att företagen följer konsumentkreditlagen medan har tillsynsansvaret i övrigt. Om ett företag åsidosätter sina skyldigheter kan ingripa med sanktioner, och ett tillstånd ska kunna återkallas. Utredningen om vissa konsumentkrediter Regeringen beslutade att utse en särskild utredare för att överväga åtgärder för att åstadkomma en mer ansvarsfull marknad för konsumentkrediter. Utredningen, som antog namnet Utredningen om vissa konsumentkrediter, överlämnade betänkandet Stärkt konsumentskydd på marknaden för högkostnadskrediter (SOU 2016:68). Utredningen har valt att avgränsa sina huvudsakliga förslag till att gälla en särskild form av krediter som utredningen benämner högkostnadskrediter. Definitionen tar i första hand sikte på snabblån men omfattar också något fler kreditformer än vad som kan kallas snabblån. Definitionen av högkostnadskrediter utgår från vilken effektiv ränta krediten har. Effektiv ränta är ett begrepp som avspeglar både relativt sett höga kostnader för en kredit och korta återbetalningstider. Utredningen har satt gränsen för vad som utgör en högkostnadskredit till över räntelagens referensränta. Definitionen omfattar inte kreditköp, dvs. krediter som finansierar köp av en vara eller en tjänst. Utredningen föreslår följande åtgärder för att stärka konsumentskyddet på marknaden för högkostnadskrediter. • En upplysning vid marknadsföring av högkostnadskrediter. En särskild upplysning ska ges vid marknadsföring av en högkostnadskredit. Den ska vara lätt att se och innehålla en hänvisning till mer information på en myndighets webbplats. Informationen kan exempelvis gälla följderna av att skuldsätta sig och vilka möjligheter det finns till att få hjälp i ekonomiska frågor. • Ett räntetak och ett kostnadstak för högkostnadskrediter. Räntetaket innebär en begränsning av den kreditränta och den dröjsmålsränta som får tas ut för en högkostnadskredit. Utredningen föreslår en högsta nivå om över referensräntan. Kostnadstaket innebär att konsumenten inte ska vara skyldig att betala av kreditbeloppet i kostnader för krediten. Bland kostnaderna räknas kreditkostnaden, inkassokostnader och dröjsmålsränta. • En begränsning av möjligheten att förlänga en högkostnadskredits löptid. Kreditgivaren får inte förlänga återbetalningstiden mer än en gång. Det ska alltså inte vara tillåtet att förlänga kredittiden gång på gång utan att skulden avbetalas. • En marginal i kvar-att-leva-på-kalkylen. Kreditgivaren ska ha större marginaler vid beräkningen av konsumentens återbetalningsförmåga när konsumenten ansöker om en högkostnadskredit. Om återbetalningen av krediten skulle leda till att konsumenten har alltför små marginaler kvar i sin disponibla inkomst ska krediten inte få beviljas. • Kreditprövning av gratislån. Kreditgivaren ska vara skyldig att utföra en kreditprövning även för korta krediter som inte medför några kostnader. • Marknadsföringen av krediter ska vara måttfull. Högre krav ska ställas på marknadsföringens utformning, för att förhindra att marknadsföringen lockar till oöverlagda beslut att ta en kredit. Utredningen föreslår inte någon civilrättslig sanktion eller ett skriftlighetskrav. Utredningen har kommit fram till att en lagregel med en civilrättslig sanktion skulle bli komplex och svårtillämpad. Utredningen tror heller inte att en sådan regel skulle bli ett effektivt påtryckningsmedel för att förmå kreditgivaren att utföra noggrannare kreditprövningar. Snarare skulle den kunna leda till många onödiga tvister. När det gäller ett krav på skriftlighet skulle detta kunna bidra till att konsumenten får mer tid och bättre möjlighet att överväga lånevillkoren innan han eller hon ingår ett kreditavtal. Med den utformning ett skriftlighetskrav skulle kunna få – där även olika former av elektroniska handlingar skulle kunna anses vara skriftliga – anser dock utredningen att konsumenten knappast skulle få mer tid på sig innan avtalet sluts. Utredningen tror inte heller att ett skriftlighetskrav skulle bidra till att konsumenten överväger avtalsinnehållet eller sitt eget behov av att låna på ett bättre sätt än . Konsumenten får redan information om avtalsvillkor, framför allt kostnader för lånet, och kan överväga dessa han eller hon vill. Flera kreditgivare har också redan rutiner som i princip uppfyller kraven på skriftlighet, antingen på elektronisk väg eller genom att konsumenten undertecknar en skriftlig handling. Enligt uppgift från bereds utredningsbetänkandet inom . I samband med civilutskottets behandling av proposition 2015/16:197 Stärkt konsumentskydd på bolånemarknaden behandlades även ett motionsyrkande om att endast bör vara tillsynsmyndighet när det gäller de regler som genomför bolånedirektivet (bet. 2016/17:CU5). I propositionen lämnades lagförslag för att genomföra bolånedirektivet i svensk rätt. Utskottet avstyrkte det då aktuella motionsyrkandet och anförde följande. Utskottet har i betänkandet ställt sig bakom regeringens förslag om att ska utöva tillsyn enligt den nya lagen om verksamhet med bostadskrediter och att och därutöver ska ha ett delvis gemensamt tillsynsansvar över aktörer som driver verksamhet med bostadskrediter. Utskottet anser således i likhet med regeringen att det saknas anledning att avvika från den ansvarsfördelning som normalt gäller på området. och bör därför dela på tillsynsansvaret också när det gäller de regler som genomför bolånedirektivet. I motsats till motionärerna kan utskottet inte se att det finns skäl att nu ytterligare överväga frågan. Snabblån har funnits på den svenska marknaden . Typiskt för snabblån är att det handlar om att låna en relativt liten summa . Hos flera kreditgivare kan man låna belopp . som en ökad tillgänglighet till krediter kan ha positiva effekter för många konsumenter innebär det en större risk för att andra konsumenter fattar förhastade och dåligt underbyggda beslut om lån. Snabblånen har bidragit till skuldsättningsproblem för många människor. har det genomförts flera åtgärder för att komma till rätta med oseriös kreditgivning. I den nya konsumentkreditlagen som trädde i kraft finns krav på att det även ska göras en kreditprövning vid snabblån, och den nya lagen gäller i princip alla krediter som näringsidkare lämnar till konsumenter. infördes även ändringar i konsumentkreditlagen som ger effektivare möjligheter att ingripa när det upptäcks brister vid kreditprövningar; bl.a. ska verket kunna ta ut en sanktionsavgift av en näringsidkare som inte gör ordentliga kreditprövningar. Den kanske viktigaste förändringen är att det numera krävs tillstånd för att bedriva denna typ av utlåningsverksamhet och att kontrollen av dessa företag sker av när det gäller det näringsrättsliga regelverket. Den senare förändringen började gälla fullt ut . har beslutat om lagändringar som ger möjlighet att besluta att ett förbud att lämna krediter ska gälla . Det finns alltjämt problem med snabblånemarknaden. granskningar av branschen visar på brister, såväl vad gäller kreditprövningen som marknadsföringen. Även hos konsumentkreditgivare inom handeln har det framkommit allvarliga brister. Utskottet anser att det inte är acceptabelt. Även om flera lagstiftningsåtgärder vidtagits bör regeringen enligt utskottets mening vidta ytterligare åtgärder för att motverka oseriös kreditgivning på snabblånemarknaden. Åtgärderna bör särskilt riktas mot brister vid kreditprövningen och marknadsföringen av krediter. För att säkerställa att sanktionsmöjligheter för att garantera att god kreditgivningssed upprätthålls bör vidare allmänna råd om kreditprövningen enligt konsumentkreditlagen ses över. Utredningen om vissa konsumentkrediter har haft i uppdrag att överväga åtgärder för att åstadkomma en mer ansvarsfull marknad för konsumentkrediter. Utredningen överlämnade sitt betänkande. Utskottet anser att de förslag utskottet lämnat bör övervägas vid den fortsatta beredningen av utredningsbetänkandet. När det gäller utredningens förslag om att det ska införas ett räntetak och ett kostnadstak för högkostnadskrediter bör regeringen enligt utskottets mening överväga effekterna av sådana bestämmelser. I sammanhanget bör även det delade tillsynsansansvar som och har enligt konsumentkreditlagen utvärderas. Vad utskottet nu anfört om att regeringen behöver vidta ytterligare åtgärder för att motverka oseriös kreditgivning till konsumenter bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Ställningstagandet innebär ett bifall till motionerna 2015/16:1938 yrkande 25, 2015/16:2704 yrkandena 6–8, 2016/17:3147 yrkande 5 och 2016/17:3347 yrkande 45 samt delvis bifall till motionerna 2015/16:2050 yrkande 1, 2015/16:2393, 2015/16:2789 yrkande 3, 2015/16:3080 yrkande 3, 2016/17:2371 yrkande 1 och 2016/17:2455 yrkande 3 delvis bifallas. Övriga motioner bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om finansiella rådgivare. Utskottet hänvisar till en aviserad proposition. Jämför reservation 12 (M). m.fl. (M) anser i kommittémotion 2016/17:3147 att förslag om nya regler om finansiella rådgivare bör syfta till att stärka konsumenternas ställning i kontakter med banker, värdepappersbolag och olika förmedlare av sparprodukter med fokus på en hög transparens för att minska riskerna för missbruk. Däremot bör inte något regelrätt provisionsförbud införas. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta (yrkande 10). Finansiell rådgivning kan tillhandahållas av banker, försäkringsföretag, fondbolag, förvaltare av alternativa investeringsfonder (AIF-förvaltare), värdepappersinstitut och försäkringsförmedlare. Det finns inte någon sammanhållen lagstiftning som reglerar dessa aktörer och den rådgivning de utför. I lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter (rådgivningslagen) finns dels civilrättsliga regler om rätt till skadestånd, reklamation och preskription, dels allmänna näringsrättsliga regler om finansiell rådgivning som en näringsidkare tillhandahåller en konsument. Rådgivningslagen är tillämplig vid finansiell rådgivning som en näringsidkare tillhandahåller en konsument och som omfattar placering av konsumentens tillgångar i finansiella instrument eller i livförsäkringar med sparmoment. Lagen gäller exempelvis om ett fondbolag eller en AIF-förvaltare i sin fondverksamhet ger råd om placeringar i finansiella instrument. , fondbolag, AIF-förvaltare och försäkringsförmedlare är dock för en viss del av sin verksamhet undantagna från den näringsrättsliga regleringen i rådgivningslagen. Lagen innehåller inte några regler om ersättning till finansiella rådgivare. beslutade att anta regeringens förslag om en lag om verksamhet med bostadskrediter. Lagen, som trädde i kraft , genomför delar av bolånedirektivet i svensk rätt (prop. 2015/16:197, bet. 2016/17:CU5, rskr. 2016/17:32). Lagen innebär bl.a. skärpta regler för rådgivning avseende bostadskrediter. Som huvudregel ska bara de som har rätt att ägna sig åt kreditgivning eller kreditförmedling avseende bostadskrediter få tillhandahålla rådgivning om sådana krediter. En kreditgivare får inte utge sig för att tillhandahålla oberoende rådgivning. Detsamma gäller för kreditförmedlare som verkar som ombud för eller har nära förbindelser med en kreditgivare. En oberoende rådgivare får inte ta emot ersättning i samband med rådgivningen från någon annan än konsumenten. En kreditförmedlare av bostadskrediter får utge sig för att vara oberoende endast om kreditförmedlaren utgår från ett tillräckligt stort antal kreditavtal från kreditgivarna på marknaden. Den kreditförmedlare som utger sig för att vara oberoende får inte ta emot ersättning i samband med kreditförmedlingen från någon annan än konsumenten. Lagrådsremiss om nya regler om marknader för finansiella instrument (Mifid II och Mifir) I en lagrådsremiss som överlämnades till Lagrådet föreslår regeringen bl.a. lagändringar som dels syftar till att genomföra och rådets direktiv /65/EU om marknader för finansiella instrument (förkortat Mifid II), dels bedöms nödvändiga med anledning av och rådets förordning (EU) nr 600/2014 om marknader för finansiella instrument (förkortad Mifir). När det gäller ersättningar föreslås bl.a. följande. Ett värdepappersinstitut ska inte ersätta eller bedöma sin personal på ett sätt som kommer i konflikt med institutets skyldighet att iaktta kundernas intressen. Ett värdepappersinstitut som har informerat sin kund om att institutet tillhandahåller investeringsrådgivningen på oberoende grund ska inte få ta emot och behålla ersättning eller förmån från tredjepart. Förbudet mot att ta emot och behålla sådana ersättningar eller förmåner ska gälla även när ett värdepappersinstitut tillhandahåller portföljförvaltning. Förbudet ska inte omfatta mindre icke-monetära förmåner som kunden har informerats om och som kan höja kvaliteten på den berörda tjänsten till kunden och som är av en sådan storlek och karaktär att de inte kan anses hindra institutet från att uppfylla sin skyldighet att tillvarata kundens intressen. När det gäller ersättningar till och från tredjepart i förhållande till alla investeringstjänster ska ett värdepappersinstitut, när det utför tjänster åt kunder, bara få ta emot eller betala en ersättning, eller ta emot eller tillhandahålla en förmån, från eller till annan än kunden, om kunden har informerats om ersättningen eller förmånen, ersättningen är utformad för att höja kvaliteten på den berörda tjänsten, och ersättningen inte hindrar institutet från att uppfylla sin skyldighet att tillvarata kundens intressen. Regeringen gör i lagrådsremissen vidare bedömningen att i syfte att uppnå en konkurrensneutral marknad för rådgivning på finansmarknadsområdet med ett stärkt skydd för kunden, bör kraven avseende rådgivarens kompetens samt reglerna om lämplighetsbedömning, dokumentation och ersättningssystem vara likartade oavsett vilken typ av rådgivning eller produkt som rådgivaren erbjuder. Även regler om intressekonflikter och ersättningar till och från tredjepart samt regler om information och organisation av verksamheten bör harmoniseras så långt som möjligt. En likartad reglering av aktörerna på den finansiella marknaden bör uppnås genom att lämpliga och ändamålsenliga anpassningar görs stegvis i de lagar som reglerar respektive aktör för att säkerställa att reglerna är anpassade till den näringsrättsliga reglering som gäller för den verksamheten. Regeringen har i propositionsförteckningen aviserat en proposition till . Som redovisats ovan har regeringen i en lagrådsremiss föreslagit lagändringar som dels syftar till att genomföra och rådets direktiv /65/EU om marknader för finansiella instrument (förkortat Mifid II), dels bedöms nödvändiga med anledning av och rådets förordning (EU) nr 600/2014 om marknader för finansiella instrument (förkortad Mifir). En proposition är aviserad till . Utskottet är mot denna bakgrund inte berett att föreslå någon åtgärd med anledning av motionsyrkandet. Motionsyrkandet bör avslås. Information om uttag av tjänstepension Utskottets förslag i korthet avslår en motion om information om uttag av tjänstepension. Utskottet hänvisar till pågående arbete. (M) anser i motion 2016/17:670 att informationen när det gäller uttag av tjänstepension behöver förbättras och individen ges en bättre överblick av pensionens olika delar. Fördelar och nackdelar med olika val av uttag måste bli tydliga. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta. har i granskningsrapporten gå i pension – varför så krångligt?