bet · H401KU23 · 2017-06-01 00:00:00 — I 35 kap. 1 § regleras sekretessen för polisens förundersöknings- och underrättelseverksamhet, register m.m. Sekretess gäller bl.a. för uppgift om en enskilds personliga och ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon av den enskildes närstående skada eller men och uppgiften förekommer i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i brottmål eller i annan verksamhet för att förebygga brott angelägenhet som avser registerkontroll och särskild personutredning enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627) annan verksamhet som syftar till att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott och som bedrivs av bl.a. en åklagarmyndighet, eller Säkerhetspolisen. I 35 kap. 3 § OSL finns bestämmelser om sekretess när det gäller förande av eller uttag ur register enligt lagen (1998:620) om belastningsregister. I 35 kap. 4 § finns bestämmelser om sekretess vid förande av eller uttag ur register som förs bl.a. över strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot och vissa andra uppgifter hos myndighet som rör brott. Sekretesskyddet i dessa bestämmelser är absolut. I 35 kap. 23 § finns bestämmelser om sekretess hos för uppgifter om en enskilds personliga förhållanden i ärende enligt vapenlagen (1996:67). Sekretessen i vapenärenden gäller med ett rakt skaderekvisit, vilket innebär att det är presumtion för offentlighet. I 35 kap. 6–10 §§ finns också vissa bestämmelser om undantag från sekretess och sekretessbrytande bestämmelser som kan hänföras till sekretessbestämmelserna i detta kapitel. I polisens verksamhet finns även sekretessregler om utlänningskontroll (37 kap. 1 § OSL) och sekretessregler om Schengens informationssystem (37 kap. 6 § OSL). Flertalet av de bestämmelser som gäller övriga polisen, bl.a. 21 kap. 5 §, 35 kap. 1 § och 37 kap. 1 och 6 §§ OSL, är tillämpliga också i Säkerhetspolisens verksamhet. Nationell strategi mot våldsbejakande extremism fick den nationella samordnaren i uppdrag att ta fram en strategi mot våldsbejakande extremism (Ku2016/01651/D). I strategin som presenterades framhålls bl.a. att tillgång till information är avgörande för att kunna genomföra ett effektivt arbete mot våldsbejakande extremism. Vissa åtgärder, som exempelvis stöd till anhöriga, kan kräva information som kommunen inte alltid har i den egna verksamheten. Informationsdelning mellan säkerhetspolis, polis och kommunala verksamheter är avgörande för ett välgrundat förebyggande och förhindrande arbete mot våldsbejakande extremism. Säkerhetspolisen och har tecknat flera överenskommelser om hur information ska delas dem emellan. Det är därefter uppgift att, inom ramen för gällande rätt och bedömning om det är möjligt att förmedla informationen vidare, se till att informationen når ut till de funktioner inom den egna organisationen och till de kommunala funktioner som kan behöva den. Information ska även lämnas från kommun till polis i de fall regelverket förutsätter detta. En upparbetad kontaktväg och en tydlighet när det gäller vilken information som är viktig att dela underlättar detta avsevärt. demokratin mot våldsbejakande extremism – Nationell samordning och kommunernas ansvar (SOU 2016:92) I det tidigare nämnda delbetänkandet demokratin mot våldsbejakande extremism (SOU 2016:92 s. 162 f.) framhåller den nationella samordnaren att det finns ett rättsligt problem som Kommuner och Landsting påtalat, och som återkommande tas upp i samordnarens möte med kommuner och andra verksamhetsutövare. Det gäller sekretesslagstiftningen, som dock inte omfattas av samordnarens uppdrag enligt direktiven (dir. 2016:43). I betänkandet framhålls att det finns hinder som framför allt gäller kommunala förvaltningars tillgång till polisiära uppgifter om återvändare från krigsområden. kommer därför i samordningens regi en uppföljning att göras om arbetet mot våldsbejakande extremism. Uppföljningen syftar till att identifiera hinder och möjligheter i arbetet med att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Uppföljningen kommer att resultera i en fortsatt uppbyggd kunskapsbank med goda exempel, men också visa exempel på hinder, och förslag på hur dessa ska kunna överbryggas. En annan fråga gäller Säkerhetspolisens information till och vilka uppgifter som de kan och bör lämna ut, exempelvis till . Det kan gälla uppgifter om personer som reser till eller från krigshärdar (s. 184). I en hemställan från som inkom till (Ju2017/02146/L4) begärs att regeringen gör en översyn av regleringen och av möjligheterna till ett mer effektivt och rättssäkert informationsutbyte mellan samverkande myndigheter. Bakgrunden till hemställan är att har fått ett särskilt regeringsuppdrag att införliva regeringens strategi mot terrorism (skr. 2014/15:146) i myndighetens arbete (Ju2015/06311/PO). De reformbehov som har identifierat har betydelse för myndighetens möjligheter att på ett mer effektivt sätt införliva strategin. skriver i sin hemställan att det förebyggande området i strategin tar sikte på att samhället ska motverka radikalisering till våldsbejakande extremism och påverka personers avsikt att begå terroristbrott. Fokus ligger på åtgärder som syftar till att minska basen för rekrytering till terrorism. I strategin framhålls att har i uppgift att stödja andra lokala aktörer genom att dela med sig av information om individer som är på väg att radikaliseras och genom att bidra med problembilder på lokal nivå. framhåller i sin hemställan att möjligheterna för myndigheten att nå upp till den nivå av samverkan som strategin förutsätter försvåras av att det saknas en särskild sekretessbrytande bestämmelse för det brottsförebyggande arbetet, något som också efterfrågas av poliser som arbetar med dessa frågor på lokal nivå. Nuvarande reglering ger möjlighet att lämna ut sekretessbelagd information i det brottsförebyggande arbetet med stöd av den s.k. generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL. En förutsättning för att lämna ut uppgifter är dock att det vid en intresseavvägning är uppenbart att intresset av ett utlämnande har företräde framför skyddsintresset. påpekar att det inte alltid är uppenbart att intresset av ett utlämnande har företräde framför skyddsintresset i det enskilda fallet. Kravet på uppenbarhet innebär att det för polisen på lokal nivå kan vara svårt att lämna över information till andra myndigheter, främst om individer som är tidigt i sin radikaliseringsprocess och där risken för brottslighet ännu kan antas vara begränsad. är det viktigt att skolan eller når sådana individer då möjligheterna till påverkan ofta är större. För den enskilda tjänstemannen kan tillämpningen också medföra svåra intresseavvägningar, och det finns en risk för såväl en alltför restriktiv som en extensiv tillämpning av bestämmelsen. Ett ytterligare hinder mot samverkan mellan myndigheter för att förebygga, förhindra och försvåra terroristbrott är att hälso- och sjukvården inte får dela information i detta syfte. Det kan exempelvis vara fråga om uppgifter om individer som har fysiska eller psykiska skador efter att ha deltagit i träning eller strid med terroristorganisationer utomlands och som kan bedömas utgöra ett hot. Inte heller har någon möjlighet att dela information i brottsförebyggande syfte när det gäller individer (jämför 10 kap. 18 a § OSL). Våldsbejakande extremism och terrorism är normalt inte att se som ett ungdomsproblem. Flertalet av de individer som rest för att ansluta sig till terrororganisationer i och är . De mycket begränsade möjligheter som hälso- och sjukvården och har att lämna information försvårar förebyggande arbete. Det informationsutbyte som ser behov av har flera likheter med det som sker inom ramen för myndighetssamverkan mot grov organiserad brottslighet. skulle ett utlämnade behöva gälla uppgifter som var för sig inte är av större betydelse men som tillsammans med andra uppgifter bedöms vara det. Det kan enligt mening ifrågasättas om inriktningen i strategin, där polisen uppmanas att dela mer information, är fullt ut genomförbar mot bakgrund av de begränsningar som finns i sekretesslagstiftningen och som redovisats ovan. Liksom i fallet med myndighetsöverskridande samverkan mot grov organiserad brottslighet är inte en tillämpning av generalklausulen en helt ändamålsenlig lösning. För att skapa en ökad möjlighet till samverkan mellan myndigheter i förebyggandearbetet mot terrorism bör således en särskild sekretessbrytande bestämmelse som tar sikte på brottsförebyggande arbete övervägas. hemställan bereds inom . I den tidigare nämnda debattartikeln i under rubriken i arbetet med återvändare från terrorresor identifierar den nationella samordnaren ett antal brister i arbetet med återvändare från terrorresor som hon menar måste åtgärdas. Hon anför bl.a. att informationsdelningen måste fungera. Vidare skriver hon: Kommunerna och i kommunerna har lång erfarenhet av att arbeta med komplexa sociala problem. Men för att kommuner ska kunna agera och erbjuda sitt stöd till människor som inte själva söker hjälp behöver de information om vilka personer det handlar om. Nationella samordnaren har påtalat vikten av att informationsdelningen mellan och inom inblandade myndigheter fungerar. Eftersom frågan står och stampar har vi tagit initiativ till att samla , Säkerhetspolisen och kommuner för att tillsammans hitta lösningar på denna problematik. I en interpellationsdebatt om IS-återvändare (ip. 2016/17:369) anförde kultur- och demokratiminister bl.a. följande: Det åligger Säkerhetspolisen att bedriva underrättelsearbete och vidta åtgärder för att förhindra terroristattentat i . Det ligger därför i Säkerhetspolisens uppdrag att ha närmare information om de cirka 150 individer som har återvänt till från bland annat och . För att kommunerna ska kunna göra relevanta insatser för denna målgrupp är det viktigt att kommunala verksamheter via får information från Säkerhetspolisen om att det finns återvändare i kommunen. Denna informationskedja måste fungera för att kommunerna ska kunna göra insatser inom sitt ansvarsområde. Det finns dock viktiga sekretess- och integritetsaspekter att förhålla sig till. I bereds en hemställan från om en översyn av de sekretessregler som finns på området. Flera kommuner, SKL och har efterlyst möjligheter till utökat informationsutbyte mellan , och kommunerna. Ett problem anses vara att kommunerna på grund av rådande sekretessbestämmelser inte får tillgång till information om återvändare från krigsområden. Ett annat problem som nämns är att är förhindrad att informera om personer som är på väg att radikaliseras men där det inte finns några konkreta misstankar om brott. Utgångspunkten är och bör vara att sekretesskyddet för den enskildes integritet ska vara starkt. Det är dock av avgörande betydelse för samhällets förebyggande arbete mot våldsbejakande extremism och för att förhindra att människor radikaliseras och begår terroristbrott att kommuner, och kan samarbeta och utbyta uppgifter som är av väsentlig betydelse för detta arbete. Utskottet anser därför att offentlighets- och sekretesslagstiftningen bör ses över i syfte att utöka förutsättningarna för informationsutbyte mellan , och kommunerna. har i en hemställan till begärt en översyn av sekretessreglerna på området och denna hemställan bereds i . Utskottet anser att beredningen av denna hemställan bör avvaktas och motionerna 2016/17:865 yrkande 48, 2016/17:2321, 2016/17:2346, 2016/17:3287 yrkande 2 och 2016/17:3431 yrkande 7 avstyrks därmed. Utskottet ser inte heller skäl att göra något tillkännagivande med anledning av motion 2016/17:1987 yrkande 8 och det yrkandet avstyrks därmed. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om kommunernas ansvar och om det lokala förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism. I partimotion 2016/17:865 av m.fl. (C) yrkande 46 begärs ett tillkännagivande om att tydliggöra kommunernas ansvar för förebyggande arbete mot terrorism. Motionärerna framhåller att det förebyggande arbetet mot radikalisering och terrorism måste finnas på samhällets alla nivåer. Det är ofta ute i kommunerna som tecknen på radikalisering märks först. Lärare i skolan eller socialarbetare på fältet hör samtal mellan elever eller får samtal från oroliga föräldrar. Det förebyggande arbetet förs på såväl statlig som nivå, och mycket av det viktiga arbetet görs på gräsrotsnivå. För att man ska kunna försäkra sig om arbetets effektivitet är det viktigt att kommunernas ansvar för det förebyggande arbetet tydliggörs. I partimotion 2016/17:3383 av m.fl. (KD) yrkande 6 begärs ett tillkännagivande om stöd till kommunerna för att arbeta mot våldsbejakande extremism. Motionärerna vill stimulera ett förstärkt förebyggande arbete i landets kommuner, och de anser att Århusmodellen bör stå som förebild. Arbetet i Århusmodellen präglas av ett tätt samarbete och en tydlig samordning mellan polisen, berörda myndigheter, skolor, moskéer och andra lokala föreningar. Det handlar också om att upprätta informationscentraler dit man som förälder eller anhörig kan ringa om man är bekymrad över att en person håller på att radikaliseras. Efter det utvärderar man vilket behov som finns på det individuella planet och vilket stöd familjen behöver. I kommittémotion 2016/17:1537 av m.fl. (KD) yrkande 1 begärs ett tillkännagivande om att stärka det lokala förebyggande arbetet mot rekrytering och radikalisering. Enligt motionärerna krävs det ett mer offensivt och konkret arbete i kommunerna för att förebygga att människor ansluter sig till terrorceller eller blir IS-krigare. Kommunerna måste ha konkreta strategier för hur man stärker tolerans, icke-diskriminering, grundläggande rättigheter, religionsdialog och annan samhällsdialog. Det är viktigt att tala om vilka underliggande faktorer som finns för radikalisering och antisemitism och utbyta goda exempel med varandra för att forma strategier. Även skolan spelar en viktig roll. I motion 2016/17:1717 begär (L) yrkande 3 ett tillkännagivande om att kommuner som har problem med våldsbejakande extremism är skyldiga att ta fram handlingsplaner för att bekämpa våldsbejakande extremism. Motionären anser att personer som vill göra den svåra resan ur en extrem miljö ska få samhällets stöd på vägen. Motionären anser att kommun och stat kan göra mer än vad som görs . Överenskommelse om åtgärder mot terrorism I den tidigare nämnda överenskommelsen (S, M, MP, C, L och KD) nåddes enighet om att kommunerna har ett ansvar för ett strukturerat och konkret arbete med att förebygga radikalisering och rekrytering till våldsbejakande grupper. I överenskommelsen uttalas att det är viktigt att det lokala och centrala ansvaret samspelar vad gäller återvändare. Regeringen ska överväga vilka åtgärder som kan vidtas om det finns kommuner som inte lever upp till sitt ansvar. Det civila samhällets roll i arbetet mot våldsbejakande extremism kan inte nog understrykas. Nationell strategi mot våldsbejakande extremism I den tidigare nämnda nationella strategin som den nationella samordnaren presenterade anförs bl.a. följande om kommunernas ansvar. För att säkerställa att det kommunala arbetet för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism fungerar i alla dimensioner – främja, förebygga, förhindra – krävs att en samordnande funktion koordinerar arbetet i samverkan med lokal och nationell nivå, verksamheter inom det civila samhället och den privata sektorn. Kommunerna ska ansvara för och leda samverkan med relevanta aktörer som kan stärka den lokala motståndskraften mot våldsbejakande extremism. De erfarenheter som genereras i pilotprojekten med de s.k. kunskapshusen och goda exempel från andra kommuner ska komma den lokala nivån till nytta. Kommunen ansvarar för att identifiera viktiga aktörer i det lokala förebyggande arbetet. Inom kommunen är det främst aktörer inom skola, fritid och socialtjänst som är avgörande för att driva arbetet framåt. Utanför den kommunala verksamheten är , Kriminalvården (frivården) och sjukvården självklara samverkanspartner som ingår i samarbetet kring sociala insatsgrupper (SIG), skola-socialtjänst-polis-fritid (SSPF) eller lokala brottsförebyggande råd (BRÅ). Dessa samverkansformer är en bra grund även i det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism. I de fall där befintliga samverkansstrukturer finns och fungerar bör de i första hand användas. Ett flertal kommuner har dock ingen strukturerad samverkan; dessa kommuner rekommenderas att skapa samverkanstrukturer som även innefattar arbetet mot våldsbejakande extremism. Företrädare för det civila samhällets organisationer, t.ex. trossamfund och idrottsföreningar, bör identifieras av kommunen, och de som vill bör involveras i det kommunala förebyggande arbetet. Kommunen bör upprätta en handlingsplan som utgår från lägesbilden och inbegriper de samverkande aktörer som har identifierats. Den politiska nivån i kommunen ska stå bakom handlingsplanen, och den bör revideras vid behov. I handlingsplanen bör gränsen mellan polisens och kommunens ansvar tydliggöras. Arbetet kan också genomföras tillsammans med närliggande kommuner, exempelvis i ett regionalt samarbete. demokratin mot våldsbejakande extremism – Nationell samordning och kommunernas ansvar (SOU 2016:92) Av ett tilläggsdirektiv (dir. 2016:43) framgår att den nationella samordnaren ska analysera vilket ansvar kommunerna har för och vilket arbete de bedriver med att förebygga radikalisering och rekrytering till våldsbejakande miljöer. Utifrån analysen ska samordnaren utreda olika alternativ för hur kommunernas ansvar bör utformas samt redogöra för fördelar och nackdelar med respektive alternativ. Samordnaren ska vidare föreslå vilka åtgärder som skulle kunna vidtas mot kommuner som inte lever upp till sitt ansvar och redogöra för olika alternativ samt fördelar och nackdelar med dessa. Samordnaren kan även föreslå författningsändringar om det bedöms att sådana behövs. Av delbetänkandet demokratin mot våldsbejakande extremism – Nationell samordning och kommunernas ansvar (SOU 2016:92) som samordnaren presenterade framgår bl.a. följande. Under de som den nationella samordningen mot våldsbejakande extremism verkat, har nästan samtliga av landets 290 kommuner besökts. Erfarenheten visar att följande tre förutsättningar måste vara uppfyllda för att ett konkret arbete mot våldsbejakande extremism ska kunna utföras lokalt: – Det ska finnas en samordnare eller kontaktperson. – Det ska tas fram en lägesbild om den våldsbejakande extremismens omfattning och struktur. – På grundval av lägesbilden ska en handlingsplan formuleras mot våldsbejakande extremism. Enligt samordnaren tillämpas redan denna modell med samordning, lägesbild och handlingsplan inom krisberedskap, även om fokus snarare varit översvämningar, storbränder och liknande utmaningar än våldsbejakande extremism. Åtskilliga kommuner har dock börjat lägga in ett socialt riskperspektiv i sina analyser. Det gäller olika typer av förekomster och händelser som hotar den sociala hållbarheten. En sådan social risk är lokal förekomst av våldsbejakande extremism. Länsstyrelserna har ett ansvar för den länsvisa krisberedskapen och tar bl.a. del av kommunernas lägesbilder och handlingsplaner. De bärande elementen i kommunernas arbete mot våldsbejakande extremism är alltså samordning, lägesbild och handlingsplan. Enligt samordnaren har samtliga kommuner kontaktpersoner, och det finns också kommuner med särskilda samordnare. Den kommunala samordnarens uppgift är att vara kommunens kontaktyta mot den nationella samordnaren och andra aktörer. De kommunala samordnarna sammankallar nyckelpersoner, koordinerar arbetet mot våldsbejakande extremism och tar initiativ till utbildning om våldsbejakande extremism och hur den kan motverkas. De medverkar till att ta fram lägesbilder och handlingsplaner, och de utbildar och informerar. Vissa ger stöd till anhöriga, till individer som är på väg in i våldsbejakande extremism eller som vill lämna. Andra samordnare lotsar sådana uppgifter vidare till rätt befattningshavare. Åtskilliga kommuner arbetar med lägesbilder och handlingsplaner. Enligt en enkätundersökning som samordnaren refererar till har av kommunerna en handlingsplan eller är på väg att ta fram en sådan (s. 130). I betänkandet framhålls också att en fördjupad samverkan i s.k. kunskapshus har etablerats i , , och . Dessa fyra kommuner är av olika storlek och har varierande grad av problem med våldsbejakande extremism. Det innebär att de erfarenheter som görs om arbetssätt och metoder kan fungera som modell för andra kommuner. Kunskapshus är inte en byggnad utan en samordningsfunktion som organiseras av respektive kommun. Till kunskapshusen knyts lokala experter från olika förvaltningar (s. 135). Som tidigare nämnts föreslås i betänkandet att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) ska ta över samordningsuppdraget fr.o.m. med länsstyrelserna som regionala motorer. Om detta förslag går igenom kommer stödet från den samlade samordningen att utvidgas jämfört med dagens situation. Förutsättningarna bedöms därför som mycket goda att en övertalande strategi i fortsättningen kommer att visa sig framgångsrik. Sammanfattningsvis är det samordnarens bedömning att frågan om lagstiftning är för tidigt väckt. Kommunernas engagemang bör komma inifrån för att arbetet mot våldsbejakande extremism ska bedrivas med erforderligt engagemang och få önskad effekt. Den övertalande strategin bör få fortsätta att verka, och man får se tiden an innan det kan bli aktuellt med lagstiftning. Även om lagstiftning skulle införas med krav på samordningsfunktion, lägesbild och handlingsplan anser samordnaren att en sanktion för felande kommuner inte är rätt väg. Förutom att samordnaren valt en övertalande strategi är det svårt att införa ett regelsystem med en sanktion som tränger under ytan för det rent formella: förekomsten av en samordningsfunktion, lägesbild och handlingsplan. Ett fortsatt arbete med goda exempel och stöd från MSB – i den nya funktionen som samordnare – bör därför enligt samordnaren vara tillräckligt för att få till stånd en fortsatt positiv utveckling. Till det kommer att redan befintlig lagstiftning pekar i samma riktning. Samordnaren anser därför att det inte behövs någon lagstiftning som ställer krav på kommunerna att inrätta samordning och ta fram lägesbilder och handlingsplaner. Delbetänkandet har remitterats, och remisstiden gick ut . Det bereds inom . Ett viktigt nav för det brottsförebyggande arbetet i är den s.k. Århusmodellen eller SSP-modellen (där SSP står för skola, socialtjänst och polis), som innebär ett systematiserat samarbete mellan skola, socialtjänst och polis (SOU 2013:81 s. 67). Så kallade infohus har etablerats både i och i andra danska kommuner. Dit kan alla vända sig med oro för att en person håller på att radikaliseras. Infohuset är inte en konkret byggnad utan står för samarbetet mellan olika aktörer såsom skolan, och polisen. De orostecken som anmälts värderas, personen det gäller kallas till samtal och därefter görs en bedömning av om det behövs insatser och i så fall vilka. Den unge kan t.ex. få en . I arbetar man också med personer som återvänt efter att ha deltagit i väpnade konflikter. Rådgivning och vägledning till anhöriga och andra närstående är ytterligare ett arbetsområde. I det brottsförebyggande samarbetet mellan polisen och kommunerna i polisdistriktet, inklusive skolor och sociala myndigheter i , har man infört ett sekretessundantag för att kunna lämna de personuppgifter som man anser vara nödvändiga för att samarbetet ska fungera utan samtycke från den som uppgifterna angår (prop. 2011/12:171. s. 24). Utskottet avstyrkte vid beredningen av regeringens skrivelse 2014/15:144 ett motionsyrkande om skyldighet för kommuner att ta fram handlingsplaner för att bekämpa våldsbejakande extremism (bet. 2015/16:KU4).