bet · H401KU16 · 2017-04-21 00:00:00 — Utskottet ansåg att vissa skäl kan anföras som grund för att finlandssvenskarna ska betraktas som en nationell minoritet, men var inte berett att frångå sitt tidigare ställningstagande i frågan eller att utvidga de erkända nationella minoriteternas antal eller definition. Utskottet menade dock att frågan om finlandssvenskarnas ställning borde utredas vid en framtida översyn av minoritetspolitiken. Utskottet anser att vissa skäl kan anföras som grund för att finlandssvenskarna ska betraktas som en nationell minoritet och vidhåller uppfattningen att frågan om finlandssvenskarnas ställning bör utredas. Med hänsyn till att den pågående utredningen om minoritetspolitiken är i sitt slutskede anser utskottet att frågan inte bör uppdras åt den utredningen. Regeringen bör i stället tillsätta en ny utredning med uppdrag att analysera om finlandssvenskarna bör erkännas som nationell minoritet i . Utskottet föreslår att tillkännager det för regeringen. Utskottet tillstyrker därmed motion 2016/17:2653 (M) och motion 2016/17:1961 (C) delvis. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om älvdalskans ställning. Jämför reservation 12 (C, KD). I motion 2015/16:1559 av och (båda SD) begärs ett tillkännagivande om att officiellt erkänna älvdalskan som ett eget språk. Motionärerna menar att ett erkännande av älvdalskan som ett eget språk innebär kulturella, demokratiska och forskningsmässiga vinster. I motionerna 2015/16:2544 och 2016/17:2423 av (SD) begärs ett tillkännagivande om att utreda möjligheterna att erkänna älvdalskan som ett landsdelsspråk. Motionären menar att ett sådant erkännande skulle uppmärksamma och ta till vara de gärningar lokalsamhället i gör för språkets bevarande och fortlevnad, samt innebära att fler åtgärder kan vidtas för att värna språkets framtid. I motion 2015/16:3243 av (MP) begärs ett tillkännagivande om att utreda möjligheten att klassa älvdalska som nationellt minoritetsspråk. Motionären noterar att i en rapport uppmanade den att klargöra älvdalskans status. Vidare noterar motionären att det finns exempel på andra lika små språk i som har fått officiell status. I motion 2016/17:31 av m.fl. (SD) begärs ett tillkännagivande om att bevara, levandegöra och officiellt erkänna språket älvdalska. Motionärerna menar att ett erkännande av älvdalskan som ett eget språk innebär kulturella, demokratiska och forskningsmässiga vinster. Vidare menar motionärerna att åtgärder borde vidtas för att bevara och främja språket som en viktig del av vårt kulturarv, exempelvis genom att möjliggöra för alla skolbarn som vill läsa älvdalska att göra det. I motion 2016/17:3117 av (C) begärs ett tillkännagivande om att älvdalskan bör erkännas som minoritets- eller landsdelsspråk i enligt fördrag. Motionären noterar att språkliga rättigheter är en grundläggande mänsklig rättighet som finns förankrad i FN:s konvention om mänskliga rättigheter, samt att barnens rätt att utveckla och tillägna sig det egna modersmålet är förankrad i den svenska språklagen. Enligt motionären har barn med älvdalska som modersmål inte möjlighet att få skolundervisning vare sig på eller i älvdalska. ratificerade den europeiska stadgan om landsdels- och minoritetsspråk, minoritetsspråkskonventionen, . Enligt konventionen definieras landsdels- eller minoritetsspråk som ett språk som av hävd används i ett visst territorium inom en stat av medborgare i den staten som utgör en grupp som till antalet är mindre än resten av befolkningen i den staten, och som är annorlunda än det eller de officiella språken i den staten. Det innefattar inte vare sig dialekter av det eller de officiella språken i staten eller språk som talas av invandrare. Begreppet landsdels- eller minoritetsspråk syftar till att täcka in varierade språkförhållanden såsom att språk som talas i en begränsad del av en stats geografiska område inom sina respektive områden möjligen talas av en majoritet av invånarna. Någon åtskillnad mellan landsdelsspråk eller minoritetsspråk görs dock inte i konventionen. Vidare anger konventionen att territoriellt obundna språk definieras som språk som används av medborgare i en stat och som avviker från det eller de språk som används av resten av befolkningen i den staten men som, trots att de av hävd används inom den statens territorium, inte kan identifieras med en bestämd del av den. Definitionerna anges i artikel 1 av konventionen: a) ”landsdels- eller minoritetsspråk” i) språk som av hävd används i ett visst territorium inom en stat av medborgare i den staten, som utgör en grupp, som till antalet är mindre än resten av befolkningen i den staten, och ii) som är annorlunda än det eller de officiella språken i den staten; det innefattar inte vare sig dialekter av det eller de officiella språken i staten, eller språk som talas av invandrare, b) ”territorium där landsdels- eller minoritetsspråket används” det geografiska område inom vilket detta språk är uttrycksmedel för ett så stort antal personer att det motiverar de olika åtgärder för skydd och främjande som avses i denna stadga, c) ”territoriellt obundna språk” språk som används av medborgare i en stat som avviker från det eller de språk som används av resten av befolkningen i den staten, men som, trots att de av hävd används inom den statens territorium, inte kan identifieras med en bestämd del av den. Från sida har man överlåtit åt ansvariga myndigheter i de länder som ratificerar konventionen att med beaktande av konventionens definition göra en bedömning av vilka språk som är landsdels- eller minoritetsspråk i det egna landet. Respektive stat är också fri att inom vissa gränser bestämma vilka av föreskrifterna i konventionen som ska tillämpas för vart och ett av de språk som talas inom statens gränser. I konventionen ges inga närmare riktlinjer för bedömningen av när ett uttryckssätt ska anses vara en dialekt eller ett språk. I samband med att ratificerade konventionen beslutade om fem officiella minoritetsspråk: finska, meänkieli och samiska samt de territoriellt obundna språken chib och jiddisch. , som utredde frågan om en svensk ratificering av minoritetsspråkskonventionen, behandlade frågan om dialekter och folkmål (SOU 1997:192). Kommittén konstaterade att det är komplicerat att bedöma vad som är en dialekt, ett folkmål respektive ett språk. Som exempel på svenska folkmål nämndes älvdalsmål, gutniska och skånska. Dessa folkmål talades tidigare i ganska stor utsträckning i olika delar av landet men har till följd av bl.a. större rörlighet i befolkningen, inflyttningen till städerna och massmediernas inflytande kommit att talas och förstås av allt färre personer. Rent lingvistiskt kan folkmålen vara mycket olika nutida rikssvenska. Folkmålen är förknippade med den bygd där de har talats och är en del av bygdens kultur och historia. Det kan därför, enligt kommittén, hävdas att det finns ett intresse av att folkmålen bevaras som en viktig del av den svenska landsbygds- och kulturhistorien. Kommittén fann att det viktigaste argumentet mot att tillämpa konventionen på folkmålen är att det strider mot konventionens syfte som är att stärka minoritetsspråkens ställning i det offentliga livet, såsom hos domstolar och myndigheter (s. 110). I propositionen (prop. 2008/09:158) med förslag till bl.a. lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk (nedan minoritetsspråkslagen) anförde regeringen att den i fråga om att utöka antalet erkända nationella minoriteter eller nationella minoritetsspråk inte fann något skäl att göra en annan bedömning än den som gjordes i anslutning till ratificeringen av minoritetsspråkskonventionen. Därmed bedömde regeringen att antalet nationella minoritetsspråk inte bör utökas. Dock ansåg regeringen att det finns ett stort värde i att älvdalskan, oavsett om den är att betrakta som ett språk eller en dialekt, bevaras som en del av det svenska kulturarvet och att det är önskvärt att älvdalskan förs vidare till nya generationer samt att det arbete som och folkminnen redan bedriver för att bevara svenska dialekter och folkmål således behöver fortsätta. Vidare konstaterade regeringen dels att kommun på olika sätt kan stödja älvdalskans bevarande inom kommunens ordinarie verksamhet och ge barn möjlighet att lära sig älvdalska, dels att det även inom ramen för folkbildningen bör finnas förutsättningar att stödja bevarandet av älvdalskan (s. 62). Enligt artikel 15.1 i minoritetsspråkskonventionen ska parterna inkomma med rapporter i en form som bestäms av ministerkommittén. Dessa granskas sedan av en expertkommitté från som tillsätts i enlighet med artikel 17. sammanställer sedan rapporter till ministerkommittén med förslag till rekommenderade åtgärder. rapport från gjordes bedömningen att det finns behov av en vetenskaplig studie av älvdalskan (ECRML [2011] 4 paragraferna 43–46). En sådan studie skulle enligt kommittén kunna utgöra grunden för en berättigad slutsats gällande älvdalskans status och erbjuda de svenska myndigheterna ett beslutsunderlag i frågan. uppmuntrade därför de svenska myndigheterna att i samarbete med älvdalsktalande klargöra älvdalskans ställning, t.ex. genom att beställa en oberoende vetenskaplig studie. rekommendationer om älvdalskan behandlades av den i den femte rapporten till . I rapporten anfördes att hållit ett möte med företrädare för älvdalskan för att diskutera situationen för älvdalskan. Inför mötet gjordes inom departementet en grundlig genomgång av skriftligt material i form av rapporter och annan tillgänglig skriftlig information om älvdalskan och dess status. Vid mötet närvarade även företrädare för och folkminnen (ISOF). Regeringen fann mot bakgrund av mötet ingen anledning att ompröva sitt tidigare ställningstagande gällande älvdalskan. Som motivering anförde regeringen bl.a. att det bland lingvister inte finns någon fullständig samsyn om huruvida älvdalskan utgör ett språk eller en dialekt, samt att älvdalskan har få användningsdomäner och att det är få föräldrar som talar älvdalska med sina barn. Vidare menade regeringen att ett erkännande av älvdalskan som ett minoritetsspråk troligen skulle innebära att krav även skulle resas från grupper som talar andra dialekter så att även dessa ska få betecknas som minoritetsspråk. Detta skulle enligt regeringen med stor sannolikhet kunna få till följd att syftet med den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk undergrävs. noterade rapport (ECRML [2015] 1 paragraf 41) den ställningstagande. konstaterade dock att det finns ett ökande stöd bland lingvister för synen på älvdalskan som ett eget språk. Den amerikanska språkorganisationen tog ställning i frågan om den lingvistiska klassificeringen av älvdalskan. är en ideell organisation med närvaro i ett åttiotal länder som arbetar för en hållbar lingvistisk utveckling, framför allt genom forskning, översättning och utbildning. Organisationen beslutade att klassificera älvdalskan som ett distinkt språk snarare än som en dialekt av svenska. I beslutet hänvisas bl.a. till antalet tillgängliga publikationer på älvdalska samt antalet vetenskapliga studier av älvdalskan. Beslutet innebär att älvdalskan tilldelas en egen språkkod enligt den internationella standarden ISO 639. och folkminnen har regeringens uppdrag att på vetenskaplig grund öka, levandegöra och sprida kunskaper om språk, dialekter, folkminnen, namn och andra immateriella kulturarv i . Myndigheten har med anledning av det aktuella motionsbetänkandet sänt in sin bedömning av älvdalskans språkpolitiska status till utskottet. och folkminnen anser att det uppstår en gränsdragnings-problematik om en varietet av det svenska språket särskiljs och ges status som nationellt minoritetsspråk, liksom att gränsdragningen kring vilken varietet av älvdalska som ska erkännas riskerar att skapa splittring bland älvdalsktalande. Myndigheten noterar att kommun 2006 fattade ett principbeslut om att arbeta för att älvdalskan ska få officiell språkstatus enligt minoritetsspråks-konventionen, men menar att det finns ett behov av en oberoende undersökning av inställningen hos de boende i kommun till ett erkännande, till att revitalisera älvdalskan, samt om vilka konkreta åtgärder man anser viktigast för att kunna föra älvdalskan vidare till en ny generation. och folkminnen gör bedömningen att många åtgärder för att främja älvdalskan borde vara möjliga inom ramarna för den existerande lagstiftningen. Om sådana åtgärder ska vara ett fullgott alternativ till ett erkännande som nationellt minoritetsspråk menar myndigheten dock att åtgärdspaketet bör inbegripa ekonomiska medel, förslagsvis inom ramen för en dialektpolitik. , Ulum Dalska, har tillsammans med föreningen vid överlämnandet av en namninsamling till utskottet bl.a. anfört att det finns en stark önskan bland älvdalingarna att bevara språket. avstyrkte utskottet en motion om att erkänna älvdalskan som minoritets- eller landsdelsspråk (2011/12:KU17). Utskottet konstaterade att folkmålen är förknippade med den bygd där de har talats och är en del av bygdens kultur och historia samt att det därför finns ett intresse av att folkmålen bevaras som en viktig del av den svenska landsbygds- och kulturhistorien. Vidare anförde utskottet att det saknade anledning att göra någon annan bedömning än , dvs. att till-lämpningen av minoritetsspråkskonventionen på folkmålen skulle strida mot konventionens syfte. Utskottet ansåg dock att det finns ett stort värde i att älvdalskan bevaras som en del av det svenska kulturarvet och såg positivt på de åtgärder som vidtas på både statlig och nivå för att göra detta möjligt. Utskottet noterar att betydelsen av älvdalskans bevarande är starkt förankrad bland många älvdalingar. Utskottet anser att det finns ett stort värde i att älvdalskan bevaras som en del av det svenska kulturarvet och ser positivt på de åtgärder som vidtas på både statlig och nivå för att göra detta möjligt. Utskottet delar regeringens uppfattning att kommun på olika sätt bör kunna stödja älvdalskans bevarande inom kommunens ordinarie verksamhet och ge barn möjlighet att lära sig älvdalska, samt att det även inom ramen för folkbildningen bör finnas förutsättningar att stödja bevarandet av älvdalskan. Utskottet noterar också att och folkminnen gör bedömningen att många åtgärder för att främja älvdalskan borde vara möjliga inom ramarna för den existerande lagstiftningen, förslagsvis inom ramen för en dialektpolitik. Utskottet noterar det ökade stödet bland lingvister för att betrakta älvdalskan som ett eget språk, men också de invändningar som framförs av och folkminnen. Mot denna bakgrund är utskottet inte berett att ta något initiativ med anledning av motionsyrkandena och avstyrker därför motionerna. Kunskap om nationella minoriteter och minoritetsspråk Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om kunskap om nationella minoriteter och minoritetsspråk samt om minoritetsspråk i public service. Jämför reservation 13 (L). I kommittémotion 2015/16:2787 av m.fl. (FP) begärs i yrkande 1 ett tillkännagivande om information i samhället och i skolan om urfolk, nationella minoriteter och minoritetsspråk. Motionärerna menar att det krävs fortsatt informationsarbete inom det offentliga men även i samhället i stort för att öka kunskapen om de nationella minoriteterna, deras språk och kultur samt den nationella minoritetspolitiken. En viktig del av minoritetspolitiken är enligt motionärerna att skolan ska ge alla elever kunskap om urfolk, nationella minoriteter och minoritetsspråk. I yrkande 8 begärs ett tillkännagivande om insatser avseende språk, medier och kultur med minoritetsspråksprofil. Enligt motionärerna är public service-verksamheten av betydelse för att hålla minoritetsspråken levande. Motionärerna menar att program riktade till barn och unga är av särskild stor betydelse och att åtgärder behövs för att säkerställa att utrymme avsätts för sändningar på nationella minoritetsspråk. Enligt 8 § språklagen (2009:600) har det allmänna ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken. Vidare föreskrivs i 4 § lagen om minoriteter och minoritetsspråk (2009:724) att det allmänna även i övrigt ska främja de nationella minoriteternas möjligheter att behålla och utveckla sin kultur i . Barns utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna minoritetsspråket ska främjas särskilt. Enligt förordningen (SKOLFS 2010:37) om läroplan för , förskoleklassen och fritidshemmet ansvarar skolan för att varje elev efter genomgången grundskola har fått kunskaper om de nationella minoriteternas kultur, språk, religion och historia. Tillstånd att sända radio och tv som finansieras med radio- och tv-avgiften ges av regeringen i enlighet med 4 kap. 3 § och 11 kap. 1 § radio- och tv-lagen (2010:696). Av sändningstillstånden för åren 2014–2019 för (Ku2013/2525/MFI), (Ku2013/2524/MFI) och (Ku2013/2526/MFI) framgår att det samlade programutbudet på de nationella minoritetsspråken samiska, finska, meänkieli och chib samt på teckenspråk ska öka jämfört med nivå. Ökningen ska vara betydande. De tre programföretagen ska även erbjuda ett utbud på det nationella minoritetsspråket jiddisch och på andra minoritetsspråk. utgör Samiskt informationscentrum en del av myndighetsuppdrag. Centrumet, vars huvudsakliga uppdrag är att informera om samer och samiska förhållanden, driver bl.a. webbsidan . minoritetspolitiska proposition gjorde regeringen bedömningen att det fanns behov av statliga informations- och kompetenshöjande insatser på området (prop. 2008/09:158 s. 53). Syftet med insatserna skulle vara att synliggöra de nationella minoriteterna och sprida kunskap om minoritetsrättigheter till beslutsfattare, tjänstemän, de nationella minoriteterna och allmänheten samt sprida kunskap om diskrimineringslagstiftningen till de nationella minoriteterna. Som ett led i detta fick i uppdrag av regeringen att också producera en webbsida med information om samtliga nationella minoriteter (). Regeringen gav i uppdrag åt (dnr Ku2016/01673/DISK) att genomföra insatser för att öka kunskapen i skolan om de nationella minoriteterna, med fokus på romer. Uppdraget ska redovisas med årliga rapporter till i –2019. I uppdraget ingår följande: – Sprida information och kunskap via befintliga kanaler, exempelvis genom nätverk för ämneslärare eller läs- och skrivutvecklare, myndighetens webbplats och nyhetsbrev. – Genomföra en riktad insats till ett antal kommuner som innebär att lärare och utvecklingsledare får kunskapsstöd och nätverk för sitt arbete med att öka kunskapen om de nationella minoriteterna, med fokus på romer. I insatsen ingår att undersöka vilken form av stöd som de kommuner som har ett pågående arbete för romsk inkludering har, för att därefter ta fram och erbjuda ett stödpaket för ändamålet. I samband med att lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk trädde i kraft fick i tillsammans med i uppdrag att följa upp tillämpningen av lagen och samordna arbetet för de minoritetspolitiska målen. Arbetet omfattar bl.a. informations- och utbildningsåtgärder riktade till kommuner, landsting och förvaltningsmyndigheter och olika kunskapshöjande insatser. Inom ramen för sitt uppdrag ger i och tillsammans ut nyhetsbrevet minoriteter och olika informationsmaterial om de nationella minoriteterna. I regeringsuppdraget (dir. 2016:73) att göra en översyn och analys av lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk ingår frågan att säkra kunskapen om de nationella minoriteterna i samhället. I kommitté-direktiven konstateras att kunskapen om de nationella minoriteterna och minoritetsspråken är låg hos allmänheten. Enligt en undersökning genomförd av vid och folkminnen, i och genom TNS känner en tredjedel av befolkning inte till någon av de nationella minoriteterna och ungefär samma förhållande gäller för minoritetsspråken. Liknande undersökningar har tidigare påvisat samma problembild. Undersökningen visar att av befolkningen anser att det är mycket viktigt eller ganska viktigt att samhället stöder minoriteternas språk och kulturer. En förutsättning för att efterlevnaden av rättigheterna ska kunna säkras är enligt regeringen att kännedomen om de nationella minoriteterna och de rättigheter som tillkommer personer som tillhör en nationell minoritet ökar. Utbildningsväsendet har en central roll i att höja kunskapen hos dem som genomgår utbildningar i olika utbildningsformer. Även radio och tv i allmänhetens tjänst har en central roll i att öka kunskapen om de nationella minoriteterna i breda samhällslager, något som även återspeglas i sändningstillståndets krav på att programutbudet ska spegla förhållanden i hela landet och den variation som finns i befolkningen samt som helhet präglas av folkbildningsambitioner. är det enligt regeringen av betydelse att andra aktörer i samhället, t.ex. kulturinstitutioner, övriga medier och det civila samhället, bidrar till att öka kunskapen. Mot bakgrund av detta har utredaren i uppdrag att – analysera vilka aktörer som är centrala för att höja kunskapsnivån om de nationella minoriteterna och de rättigheter som tillkommer dem i samhället i stort – redogöra för åtgärder som har lett till goda resultat och – utreda behovet av ytterligare kunskapshöjande åtgärder. Uppdraget ska redovisas . I betänkande 2014/15:KU16 behandlade utskottet ett yrkande om roll i arbetet med att sprida kunskap om de nationella minoriteterna. Utskottet konstaterade då att kunskap om de nationella minoriteterna hos majoritetsbefolkningen, beslutsfattare, tjänstemän och de nationella minoriteterna själva är en förutsättning för att genomföra minoritetspolitiken och tillvarata de nationella minoriteternas rättigheter. Vidare konstaterade utskottet att och i har i uppdrag att sprida information om och vidta kunskapshöjande åtgärder avseende de nationella minoriteterna. Utskottet konstaterar att flera myndigheter har uppdrag som syftar till att sprida kunskap om de nationella minoriteterna och minoritetsspråken. Utskottet noterar även att public service-bolagen via sina sändningstillstånd är ålagda att öka det samlade programutbudet på de nationella minoritetsspråken. Vidare noterar utskottet att den pågående översynen av lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk inbegriper frågan om att säkra kunskapen om de nationella minoriteterna i samhället. Med hänvisning till detta avstyrker utskottet motionsyrkandena. Motioner som bereds förenklat Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om de nationella minoriteterna samer och tornedalingar. Jämför det särskilda yttrandet (V). I betänkandet behandlas motionsförslag som rör samma eller i huvudsak samma frågor som utskottet har behandlat tidigare . Detta har gjorts i betänkande 2014/15:KU16. har i enlighet med utskottets förslag avslagit motionsyrkandena. Utskottet vidhåller sina tidigare ställningstaganden och avstyrker motion 2015/16:104 (V) yrkandena 1, 4 och 5 samt motion 2015/16:2499 (M) yrkandena 1 och 2. Antiziganism och strategin för romsk inkludering, punkt 1 (L) av (L). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 1 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2015/16:1482 av m.fl. (FP) yrkandena 2 och 8 samt 2015/16:2787 av m.fl. (FP) yrkande 9. Det svenska samhället har under historiens lopp och långt in utsatt den romska minoriteten i för allvarligt förtryck och förnekande av rättigheter som för andra medborgare ansetts självklara. Det svenska majoritetssamhällets agerande gentemot romer är en del av den exkludering som romer utsatts för också i övriga . Även om den tidigare exkluderingspolitiken upphört märks resultatet av den i form av att många romer fortfarande lever i utanförskap och att det finns en stor förtroendeklyfta mellan många romer och samhällets institutioner. Det krävs fortsatta åtaganden för att bekämpa diskriminering, rasism och antiziganism.