bet · H501UU5 · 2017-11-02 00:00:00 — Man kan säga att det viktigaste med detta dokument och med utrikesutskottets utlåtande är det vi har just , nämligen denna debatt i kammaren. Förhoppningsvis skapar det också debatt och diskussion i det svenska samhället och kanske rent av runt om i . Hur vill vi organisera säkerhet och försvar i våra medlemsstater, och vilka samarbeten vill vi se mellan medlemsstaterna? Det är detta diskussionen handlar om. I det diskussionsunderlag som har satt ihop pekar man, precis som vi har fått höra här , på tre olika scenarier. Jag tror inte att man kommer att kunna bocka av att ett enda av dem har blivit verklighet, möjligen delar av något eller ett par av dem. Det viktigaste är diskussionen och debatten just . Det finns många idéer och synpunkter, både i diskussionsunderlaget och i den debatt som följer. Det finns de som drömmer om ett EU-försvar och en EU-armé, men jag är övertygad om att de kommer att få fortsätta att drömma. Inget av de åtta partierna i riksdag ställer upp på idén om ett gemensamt EU-försvar. Det kommer inte att bli verklighet. Det skulle krävas enighet mellan alla medlemsstater i EU för att det skulle bli det, och den förutsättningen finns inte. Jag ser inte heller hur den förutsättningen skulle kunna komma att finnas - i synnerhet inte som enigheten är bedövande total här i riksdag om att vi inte vill ha ett EU-försvar. Men samarbete på olika områden kan vi ha nytta av. Därför är det viktigt att fortsätta att delta i processen och att delta i diskussionen. Den kommer alldeles avgjort att fortsätta. Den tar nya steg just nu och . Det har i debatten framförts en del kritik mot att den har varit senfärdig och inte så konkret. Men det är svårt att vara i framkant i denna diskussion eftersom det är just en diskussion och en formering som sker . Att då ropa på att allt ska gå fortare och vara tydligare är inte helt realistiskt i detta skede. Den svenska inställningen till ett gemensamt försvar är väl känd i och EU. Det har i debatten efterlysts att vi ska vara ännu tydligare. Jag vet inte hur vi skulle kunna vara det. Det är mycket väl känt i EU:s medlemsstater och i övriga europeiska länder vad har för inställning. De som drömmer om ett gemensamt EU-försvar ser med rätta som en av sina största fiender i diskussionen. Det finns en sak som är viktig i den fortsatta processen. är inte och ska inte vara medlem i Nato, men är det av intresse för att EU inte gör sådant som dubblerar kapaciteter med mera som Nato har. Det finns ingen anledning, ens för som inte är medlem i Nato, att man gör saker två gånger. Det är dåligt använda resurser och dåligt använd tid. Jag tror att , alldeles oavsett regering och partier, kommer att vara en viktig vakthund i EU-samarbetet för att undvika dubblering av kapaciteter och arbete. Jag yrkar åter bifall till utskottets förslag. Jag kunde inte hålla mig kvar i bänken. Det viktigaste är diskussionerna och debatten just nu och att vi deltar i diskussionerna, sa i sitt anförande. Det låter väl bra. Men man kan ju delta på lite olika sätt. Man kan sitta vid sidan om och lyssna på vad de andra säger och vänta med att ta ställning tills det är helt nödvändigt och man ställs inför fullbordat faktum. Det som oroar mig är att har varit just passivt. Jag tycker att regeringen har dragit benen efter sig, kanske för att man inte är överens internt mellan olika sakområden eller mellan olika partier, vad vet jag? Det har tagit . Det var av värkarbete innan det till slut kom en gemensam artikel av utrikesministern och försvarsministern där plötsligt hela detta samarbete togs emot med öppna armar. Jag välkomnar det, men jag måste ändå fråga : Varför har det tagit så ? Jag tackar för frågan. Det ligger i betraktarens öga vad som är lång respektive i dessa sammanhang. Det är en pågående process. Den är i vissa stycken, kanske till och med i många stycken, otydlig. Den är sökande. Hur ska man då gå fram i den? Jag kan förstå den oro känner. Är på läktarplats och en passiv åskådare? Eller är vi en aktiv spelare i diskussionen? Vi ska givetvis vara en aktiv spelare i diskussionen. Men jag förstår om man känner oro för var i arenan vi befinner oss. Det är en pågående och sökande diskussion. Jag tror att vi alla vinner på att diskutera rätt saker i den och att vi inte, som vissa vill göra, sprider skrämselbilder om vad detta skulle kunna bli, som det aldrig kommer att kunna bli. Låt oss diskutera de verkliga sakerna. Det är också det vi kommer att få möjlighet att göra och månaderna när det bland annat kommer en proposition om det permanenta samarbetet. Jag tycker att detta är bra, och jag tror att det kommer att föra processen som helhet och även den svenska positionen framåt. Det är detta som är lite klurigt. Å ena sidan är det, precis som säger, en process. Å andra sidan går vissa saker fort, och då gäller det att vara beredd att hänga med i svängarna och inte sitta och vänta på konkreta förslag som förmodligen redan är förkokade någon annanstans. Det jag efterlyser är att regeringen är mer aktiv och är på plats där det förkokas för att upptäcka sådant som är på väg i fel riktning och kunna påverka och putta på dem som vi i vanliga fall är like-minded med så att det kan gå i rätt riktning. Vi delar bilden av att detta är bra. Det finns säkert en del fallgropar, och det finns frågor där vi har ett särskilt intresse just för att vi är en försvarsindustrination. Vi är ett litet land, och vi riskerar att hamna i skuggan av de stora länderna. Jag efterlyser en större tydlighet och att regeringen tar för sig mer. Det kommer att rassla till och gå fort när man väl sätter ned foten, och ska vi ha gjort allt för att se till att det går i den riktning vi vill. Jag hoppas verkligen att vi inte har fiender bland EU:s medlemsländer. Vi kan tycka olika, men oavsett vilken fråga det handlar om är vi väl ändå inte fiender. Nej, vi ska inte vara fiender med någon i EU, men naturligtvis har vi meningsmotståndare i ett antal frågor. Det här är en sådan, där det finns tydliga siduppdelningar. Jag är alldeles övertygad om att regeringen gör om inte allt så i alla fall väldigt mycket av det som efterfrågar. Sedan kan säkert varje regering bli ännu mer berättande om vad den verkligen gör. Den proposition vi nu har framför oss är en del av det. ska vi komma ihåg att det är en ryckig process där det går långsamt och fort, och dessutom på olika områden. Det är inte helt lättöverskådligt för någon. Vi får alla hjälpas åt. Vi har ändå gemensamma grundläggande idéer om vad som ska vara roll och hur det hela ska fungera i EU. Jag tror att det kan bli bra till slut när vi gör det. Jag har aldrig någonting emot att berätta mer och förklara mer om den socialdemokratiskt ledda regeringens politik. Sedan slut har upplevt en sällan skådad period av ökat välstånd och varaktig fred. De fasor som härjade på kontinenten, inte minst de två blodiga världskrigen, har mer eller mindre kommit att framstå som något som tillhör det förflutna. När länder knöt starkare politiska band sinsemellan och fördjupade det ekonomiska och kulturella utbytet blev de gemensamma intressena och värdena allt tydligare och viktigare. Men vi har också sett en ökad nationalism i länder som , som har valt att bryta sig ur EU-samarbetet. Detta är såklart, skulle jag säga, en mycket oroande utveckling, för det är genom samarbete som vi behåller och når freden. Det var precis så som EU skapades , för att vara ett fredsprojekt. Med den som man samarbetar med krigar man inte. Frågan är alltså inte så mycket om man ska samarbeta, utan frågan är hur mycket man ska samarbeta, hur djupt man ska gå och om vad man ska samarbeta. Det är ganska oroväckande att höra federalisterna säga att de vill ha en försvarsunion. Vi vill inte ha någon EU-armé. Det är så långt ifrån den gröna och miljöpartistiska tanken man någonsin skulle kunna komma, och det är glädjande att vi är överens om det mellan samtliga partier här i riksdag. Däremot har alltid drivit på för att vi ska ha en civil beredskap och ett civilt samarbete, att vi ska se till det breda säkerhetsbegreppet när vi talar om säkerhet. Där är regeringen allt annat än passiv. Snarare har regeringen varit väldigt proaktiv och arbetat för att ska vara en drivande part när det gäller fredsbyggande insatser via EU. Det handlar om att man ska arbeta med att bygga upp förvaltningen och säkerhetsreformer inom EU och i området utanför. Vi har också varit väldigt aktiva när det gäller att se till att kvinnor får mer plats i säkerhetsarbetet. Vi har varit aktiva i att arbeta med klimathotet, vilket också är ett oerhört viktigt säkerhetsarbete. För mig är två frågor centrala när vi diskuterar EU:s framtida försvarspolitik: Vilka är de största säkerhetsutmaningar vi står inför, och har vi redskap och kapacitet att möta dem? När det gäller de hot och utmaningar vi möter finns det en bred samsyn här i kammaren. Vi har ett försämrat säkerhetsläge när det gäller EU:s östra och södra gränser. Vi ser ett som illegalt har annekterat och utför löpande attacker mot östra och var nära att lyckas med en statskupp i . Man bedriver påverkansoperationer och cyberangrepp mot , mot EU:s andra medlemsländer och inte minst mot i samband med valet. Vi har terroristhotet, ökade migrationsflöden och en global flyktingsituation som inte har varit så allvarlig sedan . Till detta kommer, som jag har sagt tidigare, klimatförändringarna, vars konsekvenser vi redan börjar bevittna. De kan leda till stora spänningar och ökade säkerhetsrisker. Vi måste agera än mer kraftfullt. Har då EU rätt redskap och tillräcklig kapacitet för att möta dessa utmaningar? Vi har en god och växande kunskap om hotbilden, och vi är i riksdag ganska eniga om hur den hotbilden ser ut, och det är bra. Men på flera områden måste förmågan ändå förstärkas. Vi behöver utveckla det säkerhetspolitiska samarbetet för att garantera alla medlemmars säkerhet, och då tänker jag främst på det civila området. I det arbetet är det verkligen viktigt att vi har ett brett angreppssätt när det gäller den komplexa hotbild som vi står inför. måste vi vara tydliga med att säkerhetspolitiken ytterst är medlemsstaternas eget kompetensområde - gärna mer av samarbete mellan medlemsländerna, men vi ska absolut inte bygga någon superarmé! När många av de stora säkerhetshoten inte har militär grund säger det sig självt att det inte går att förlita sig enbart på traditionella resurser som förknippas med militära strategier. Det vi i stället behöver är att stärka vårt fokus på krisberedskap, konfliktförebyggande medling och fredsinsatser. Här har tagit stora och viktiga kliv. vill att ska utveckla denna inriktning, som har varit en utvecklande kraft i EU:s krishantering och kapacitetsbyggande för stabilisering, demokratisering och främjande av mänskliga rättigheter i unionens grannskap. På det civila området är ett av de medlemsländer som bidrar med störst personalresurser, och det ska vi fortsätta göra. Vi vet att arbetet med stabilisering och demokratisering i våra omgivande regioner bidrar positivt till både och EU:s inre säkerhet. Lissabonfördraget slår fast att EU ska utvecklas som en kraftfull fredsfrämjande aktör. har länge förespråkat att en fredskår ska skapas, som en möjlighet att stärka EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Det handlar om ett praktiskt instrument som kan sättas in i konflikter för att förhindra våld som håller på att eskalera och i stället bidra till en fredlig lösning innan konflikt uppstår. Den idén måste vi fortsätta att starkt driva på för. Utöver detta vill jag lyfta fram behovet av ett starkt cyberförsvar för EU:s framtid. Det är inte bara säkerhetspolitiskt viktigt i mer traditionell mening utan också avgörande för demokratins framtid. Varken eller EU:s säkerhet kan betraktas som en ö i sig. I en sammanflätad värld är sambandet mellan den yttre och den inre säkerheten allt starkare. Därför är det nödvändigt med fortsatta satsningar på det humanitära biståndet, det långsiktiga utvecklingssamarbetet och konfliktlösning och säkerhetsfrämjande arbete. Det är genom förebyggande insatser, som fattigdomsbekämpning, social inkludering och klimatomställning, som vi på allvar kan motverka den sociala instabiliteten, flyktingkriserna och den våldsbejakande extremismen. Här är det också oerhört viktigt att vi, medlemsländerna emellan, kan komma överens om att ta in ytterligare flyktingar i våra länder och att det ska finnas ett sätt att via ekonomiska sanktioner på något sätt straffa de länder som inte gör så. är ett parti med rötterna i fredsrörelsen och blicken pragmatiskt riktad mot det reella säkerhetshot vi möter . Realism måste paras med ett tydligt fokus på fredsfrämjande och krishantering i bred mening. Endast med ett sådant angreppsätt kan vi utveckla EU som det fredsprojekt det i grunden är och värna vår gemensamma säkerhet på allvar. Med dessa ord yrkar jag bifall till utskottets förslag, som är ett inlägg i en debatt. Detta är en oerhört viktig debatt, som vi behöver fortsätta föra i och i riksdag. Den säkerhetspolitiska situationen i har förändrats och försämrats. Vi ser växande motsättningar, militär upprustning och ökad konfrontation på vår kontinent och i vårt närområde. destabiliseringspolitik, kriget i och turkiska kränkningar av mänskliga rättigheter skapar en politisk osäkerhet, som terrordåd och starka rasistiska och fascistiska strömningar ökar otryggheten i . Också klimatförändringar, cyberattacker, pandemier och naturkatastrofer måste inkluderas i det säkerhetspolitiska perspektivet. Flera av dessa stora utmaningar löser vi inte med militära medel, utan här krävs andra åtgärder som bygger på samverkan och dialog i stället för konfrontation. Det är därför viktigt att ha ett brett perspektiv på säkerhetsfrågorna och inte enbart fokusera på militära lösningar. skulle exempelvis kunna utvecklas i samarbete med länderna runt . är en viktig gemensam angelägenhet när det gäller såväl miljö och klimat som näringspolitik och säkerhetspolitik. Bistånd, kultur och erfarenhetsutbyte samt forskning är andra områden som skulle kunna stärka samarbete och minska spänningen i vårt närområde. Vi ser hur respekten för folkrätten undergrävs i genom agerande. annektering av och agerande i östra strider tydligt mot folkrätten. För detta finns inga ursäkter eller förmildrande omständigheter. som vi kraftfullt fördömer den ryska annekteringen av måste vi också konstatera att imperialistiska politik i första hand utgör ett hot mot den egna befolkningen och mot befolkningen i grannländer som , och och inte främst mot . Det är de seriösa försvarsexperterna ganska överens om. Vi måste också se att Nato i allt högre grad har bidragit till den ökade spänningen i genom sin militära upprustning i och utvidgningen österut. har hamnat i en farlig upprustningsspiral. I detta känsliga läge bör göra sitt yttersta för att minska spänningen i vårt närområde genom att stärka vårt oberoende och vår alliansfrihet och på det sättet bidra till att minska risken för konflikter och militär upptrappning. Ett svenskt Natomedlemskap skulle vara ett stort säkerhetspolitiskt misstag. För är den militära alliansfriheten central. Det är genom en självständig utrikespolitik och en internationell trovärdighet som vi har möjlighet att bygga säkerhet tillsammans med andra. Den svenska alliansfriheten har tjänat oss väl och inneburit att generation efter generation har kunnat växa upp utan att behöva uppleva krigets fasor. har tidigare intagit en kritisk inställning till militariseringen av EU. ser därför med oro på hur regeringen tycks ändra position i denna fråga. har sakta men säkert alltmer frångått en traditionell och framgångsrik säkerhetspolitik som har byggt på militär alliansfrihet, nedrustning, fredliga lösningar på konflikter, stöd till FN och solidaritet med fattiga människor i fattiga länder. Sedan vi blev medlemmar i unionen har den svenska militära alliansfriheten urholkats alltmer. är vi med och bidrar till militariseringen av EU, och vårt samarbete med Nato stärks bland annat genom värdlandsavtalet. Vi ser med oro på denna utveckling. Vi ser hur starka krafter inom EU arbetar för att militarisera unionen. De utgörs främst av federalisterna i unionen som vill bygga ett militariserat . En annan avgörande kraft bakom EU:s militarisering är det militärindustriella komplexet och de europeiska storföretag som producerar alla typer av vapen och militärutrustning. är mycket kritiskt till en utveckling som innebär en ökad militarisering av EU och ett närmande till Nato. En sådan utveckling vore olycklig, inte minst ur ett säkerhetspolitiskt perspektiv. I stället bör EU prioritera en roll som förtroendeskapare och fredsbyggare i . Den säkerhetspolitiska diskussionen bör även breddas betydligt, där mänskliga rättigheter, cyberattacker och klimathot får betydligt större utrymme. menar att en oberoende och militärt alliansfri utrikespolitik är avgörande för handlingsfrihet även . Vi vill att främst ska inrikta sin internationella säkerhetspolitik på fredliga lösningar och på att förebygga kriser snarare än att förespråka militära lösningar. Vi vill se ett brett engagemang för demokrati, för mänskliga rättigheter, för folkrätt, för kvinnors frigörelse, för global social rättvisa och nedrustning samt för ett förbud mot massförstörelsevapen. En trovärdig svensk militär alliansfrihet innebär också ett behov av ett svenskt försvar med stark folklig förankring som har kapacitet att såväl upprätthålla kontroll över svenskt territorium som att möta de olika säkerhetshot vi står inför och kunna bidra i internationella insatser för att värna fred och säkerhet. Det var lite spännande att följa med på den resa som gjorde. Hon var både ensam i sin värld och ville samarbeta med andra länder runt . Men hon ville inte samarbeta i EU för att bygga säkerhet, och hon ville absolut inte ha någonting med Nato att göra. Sedan skulle ensamt kunna klara att stå emot . Jag förmodar att det ändå är där som man ser hotet, för jag hörde också att uttalade sig mot den ryska aggressionen. Det är en spännande hållning som borde väcka en och annan som eventuellt sover och tror att vi har förmåga att alliansfritt stå emot ett ryskt angrepp till exempel med kärnvapen från . Det är, fru talman, en osäker framtid som och försöker erbjuda genom sitt agerande. Det handlar inte om samarbete och säkerhet tillsammans med andra, och det handlar inte om förmåga att kunna möta ryska angrepp annat än möjligen då med demonstrationsplakat så länge det är tillåtet. Det är väl i så fall så som den fredliga vägen skulle vara. Vi får med Vänsterns argumentation inte ihop en säkerhetspolitik som skulle klara att möta de hot som vi i , våra baltiska grannar eller EU-grannar riskerar att stå inför. Jag fasar för en vänsterpartist med regeringsmakt och säkerhetspolitiskt inflytande. Jag tackar för frågan. Om du hade lyssnat på mitt anförande, , hade du hört att vi värnar samarbete på en mängd olika områden och att det är viktigt att bredda detta säkerhetstänk till att omfatta inte bara militära lösningar utan också samarbete om en mängd andra viktiga utmaningar som vi står inför, till exempel klimathotet, mänskliga rättigheter och andra viktiga frågor som vi har gemensamt. Vad vi vänder oss emot är den ökade militära utvecklingen. Vi tror inte att man bygger fred och säkerhet främst med militära medel. När vi nu ser en upprustningsspiral i , både från ryskt håll och från Nato genom att man har utvidgat och ökat sina militära resurser i , tror vi inte att det bästa sättet att möta den är genom mer vapen och mer militära satsningar utan genom att fortsätter att vara oberoende och slåss för sin alliansfrihet och på det sättet kan bidra till att minska spänningarna i vårt närområde. Om skulle gå med i Nato skulle vi i stället ytterligare spä på den polarisering som vi ser. Visst har vi andra hot än militära att möta, gemensamt i EU och gemensamt globalt. Men vi har ändå upplevt militära aggressioner och militära övergrepp av vår stora granne, , på vår kontinent. De gick in i och finns nu i och i . Det är ett verkligt hot som människor upplever. Det handlar om länder som kanske hade hoppats på hjälp från andra. Precis som hade de kanske hoppats att de hade militär förmåga att stå emot när de gick in. Men det visade sig att det inte var möjligt. Det vore spännande att höra hur stor den svenska militära upprustningen skulle behöva vara enligt för att vi ska kunna möta och stå emot ett angrepp från . När det gäller diskussionen om Natos utvidgning har jag uppfattat det som att det var de baltiska kollegorna som ringde och bad andra komma och stötta när rädslan för att de ryska tanksen återigen skulle finnas på deras gator blev tydlig. Det är det ryska hotet som triggar andra att söka skydd. Och skyddet söker man gemensamt i Nato. Det är länder som ber om medlemskap. Det är inte någon annan som går in och tar över eller utvidgar. Länder i öst hotas av , och hot leder till att fler söker medlemskap i . Det borde också göra. Det gäller att ha en korrekt bild av säkerhetsläget i och att inte överdriva det ryska hotet. Vi tar det ryska hotet på allvar. Vi ser aggressionen i och annekteringen av som allvarliga brott mot folkrätten. Vi ser hur agerar i länderna i närheten. Men det ryska hotet är framför allt ett hot mot den inhemska befolkningen och mot länderna som finns i närheten - , och , som vi har nämnt tidigare. Det ryska hotet riktas inte mot framför allt . Det är försvarsexperter ganska överens om. I utredningen som kom 2016 säger man tydligt att man bedömer att ett isolerat ryskt angrepp mot är helt uteslutet. Det gäller att ha en lite balanserad syn på säkerhetsläget. Och nog måste väl Natos upprustning i ses som ett bidrag till att upprustningen har ökat. Det erkänner olika experter. Till exempel säger , tidigare utrikesminister i en borgerlig regering, att han inte vill se ett svenskt medlemskap i eftersom det skulle bidra till att öka polariseringen. Det finns alltså röster även på den kanten som ser det hotet. Vi menar fortfarande att det bästa kan göra är att försvara den svenska alliansfriheten, vara en röst för fred och nedrustning och inte bidra till att öka polariseringen i . Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under § 15.)