bet · H401KU23 · 2017-06-01 00:00:00 — På nationell nivå räknades följande åtgärder upp: – Nationell samordning. – Ett nationellt expertnätverk ska utveckla konkreta insatser. – Kunskapsbaserade arbetssätt ska tillgängliggöras. – Sjukvården bör inkluderas i arbetet mot våldsbejakande extremism. – Befintliga riktlinjer för informationsdelning bör nå ut till alla verksamheter. – Utbildning till berörda aktörer. – Propaganda och medier – kunskap ska utvecklas för ett förebyggande arbete. – Samordnarens insatser ska utvärderas. demokratin mot våldsbejakande extremism – Nationell samordning och kommunernas ansvar (SOU 2016:92) överlämnade samordnaren delbetänkandet demokratin mot våldsbejakande extremism – Nationell samordning och kommunernas ansvar (SOU 2016:92). I betänkandet föreslås att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) fr.o.m. ska överta rollen som nationell samordnare för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Som skäl för förslaget framhålls bl.a. att myndigheten stöder forskning om radikalisering och terrorism och att den har centrala kontakter inom forskarvärlden och att det därför inte bör vara några problem att utveckla den egna kompetensen i våldsbejakande extremism. Den nuvarande samordnarens befintliga nationella expertnätverk kan bidra med att utveckla forskning om samhälleliga risker, och det gäller även demokratistärkande åtgärder och kontakter med civilsamhället, inte minst mot bakgrund av att frågor om social hållbarhet börjat vinna insteg inom krisberedskapen och för vissa kommuner redan utgör en del i risk- och sårbarhetsanalyser. I fråga om nationell samordning har MSB redan denna uppgift på krisberedskapsområdet, och att inkludera riskerna med våldsbejakande extremism framstår som ett logiskt steg. Det handlar om att reducera riskerna med sådan extremism i syfte att förebygga oönskade händelser. Den nationella strategin mot våldsbejakande extremism med samordning, lägesbilder och handlingsplan som centrala moment framstår som naturliga byggstenar i det sätt att arbeta som kännetecknar krisberedskapen. MSB bör därför via länsstyrelserna kunna ge mycket stöd till kommunerna med att ta fram lokala lägesbilder, alternativt bygga ut risk- och sårbarhetsanalyserna till att omfatta även våldsbejakande extremism. Detsamma gäller i fråga om handlingsplaner. I betänkandet påpekas att det är kommunerna som utgör de centrala aktörerna i arbetet mot våldsbejakande extremism. En stor fördel är MSB:s förankring hos kommunerna och länsstyrelserna, där krisberedskapen går som länkar i en kedja från kommunerna via länsstyrelserna till MSB. Enligt samordnarens bedömning är myndighetens förmåga till både samordning och att operativt arbeta på fältet tillsammans med länsstyrelser och kommuner en styrka. Den våldsbejakande extremismen med dess propaganda och destabiliserande effekt på samhället omfattar också områden som är mycket aktuella för MSB, nämligen både för det civila och för det psykologiska försvaret. I ett författningsförslag föreslås att den nya myndigheten ska svara för den nationella samordningen mot våldsbejakande extremism. Det innebär att övergripande samordna det nationella arbetet mot sådan extremism och att i samverkan med andra – följa och analysera utvecklingen av den våldsbejakande extremismens omfattning och struktur – följa och analysera de demokratistärkande åtgärderna samt insatserna för att motverka inträde i våldsbejakande extremism och utträde ur sådana miljöer – initiera och följa forskningen på dessa områden – följa det internationella arbetet mot våldsbejakande extremism – sammanställa och sprida forskningsresultat, metoder och erfarenheter – stödja länsstyrelserna genom vägledning och råd – ge regeringen underlag för åtgärder och prioriteringar. Vidare föreslås att länsstyrelserna får en roll som länsvisa samordnare gentemot kommunerna. Som skäl för detta anförs att länsstyrelserna har tät kontakt med och god kunskap om länets kommuner. Till det kommer den nämnda funktionen inom krisberedskapen, mellan kommunerna och MSB. viktigaste roll blir att stödja kommunerna i deras arbete med samordning, att ta fram lägesbilder och handlingsplaner samt att ge råd och stöd. På initiativ kan olika samarbeten initieras mellan kommunerna. Delbetänkandet har remitterats, och remisstiden gick ut . Det bereds inom . I en debattartikel i under rubriken i arbetet med återvändare från terrorresor identifierar den nationella samordnaren ett antal brister i arbetet med återvändare från terrorresor som hon menar måste åtgärdas. Hon anför bl.a. att nationella riktlinjer behövs, och fortsätter: Det finns ett behov av nationella riktlinjer kring vilket ansvar olika aktörer har i att stödja personer som vill lämna extrema miljöer. Vad händer efter Säkerhetspolisens första kontakt? Utöver att nationella riktlinjer fungerar som ett stöd till socialtjänsterna säkerställer de också att man som invånare erbjuds samma typ av stöd oavsett vilken kommun man bor i. I samband med utskottets behandling av regeringens skrivelse Åtgärder för att göra samhället mer motståndskraftigt mot våldsbejakande extremism (skr. 2014/15:144) behandlade utskottet motionsyrkanden om den nationella samordnarens arbete och om att samordnaren borde avsättas och ersättas av en icke politisk samordnare (bet. 2015/16:KU4). Utskottet delade justitieutskottets uppfattning att uppgiften att utse en nationell samordnare mot våldsbejakande extremism i första hand är en fråga för regeringen, och utskottet hade inte några invändningar mot den samordnare som var utsedd och avstyrkte därför motionen. Utskottet framhöll vidare det angelägna i att det arbete som bedrivs av den nationella samordnaren tas till vara samt att det därutöver finns behov av att kontinuerligt utveckla arbetet mot våldsbejakande extremism. Utskottet noterade att det sagda ligger i linje med vad regeringen uttalat i skrivelsen och i den överenskommelse som träffades mellan , , , , och om åtgärder mot terrorism, men utskottet ansåg med hänsyn till frågans stora vikt att borde tillkännage det sagda för regeringen. Därmed föreslog utskottet att delvis skulle bifalla motionen. I betänkandet finns en reservation i denna del (SD). beslutade i enlighet med utskottets förslag (rskr. 2015/16:137). Regeringens åtgärder med anledning av tillkännagivandet I budgetpropositionen (prop. 2016/17:1 utg.omr. 1 s. 76) redogjorde regeringen för behandlingen av tillkännagivandet. Med anledning av tillkännagivandet om att det är angeläget att ta till vara det arbete som bedrivs av den nationella samordnaren och att det därutöver finns behov av att kontinuerligt utveckla arbetet mot våldsbejakande extremism har regeringen dels förlängt uppdraget för den nationella samordnaren till (dir. 2016:43), dels utsett en ny samordnare för det fortsatta uppdraget. I samordnarens uppdrag ingår även att analysera och föreslå hur det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism nationellt bör samordnas och organiseras inom ramen för befintlig myndighetsstruktur fr.o.m. . Därutöver ska den nationella samordnaren analysera kommunernas ansvar för att förebygga radikalisering och rekrytering till våldsbejakande grupper och arbetet som bedrivs i denna del. Utifrån analysen ska samordnaren utreda olika alternativ till utformningen av kommunernas ansvar och lämna förslag till vilka åtgärder som kan vidtas mot de kommuner som inte lever upp till sitt ansvar. Det framhölls vidare att den nationella samordnaren har överlämnat en nationell strategi mot våldsbejakande extremism och att denna strategi kommer att vara vägledande för samordnarens fortsatta arbete. Av propositionen framgick att nämnda strategi ligger i linje med regeringens förebyggande arbete mot våldsbejakande extremism och terrorism. Med dessa åtgärder ansåg regeringen att tillkännagivandet var tillgodosett och slutbehandlat. I regeringens skrivelse 2016/17:75 vidhåller regeringen att denna punkt är slutbehandlad. I delbetänkandet demokratin mot våldsbejakande extremism – Nationell samordning och kommunernas ansvar (SOU 2016:92) föreslås att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap fr.o.m. ska överta rollen som nationell samordnare för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Myndigheten ska övergripande samordna det nationella arbetet mot sådan extremism och i samverkan med andra aktörer bl.a. stödja kommuner som identifierar problem med våldsbejakande extremism. Länsstyrelserna föreslås få en roll som länsvisa samordnare gentemot kommunerna och ska stödja kommunerna i deras arbete med att bl.a. ta fram handlingsplaner. Delbetänkandet bereds i . Utskottet avstyrker motionerna 2016/17:1987 yrkande 5–7 och 13 och motion 2016/17:648 yrkande 2 med hänvisning till den pågående beredningen. Utskottet anser att det är viktigt att regeringen säkerställer att de övergripande strategier som utarbetats för att förebygga våldsbejakande extremism omsätts i konkreta åtgärder, vilket är en förutsättning för att strategierna ska få genomslag i verkligheten. Utskottet finner för dagen inte skäl att göra något tillkännagivande med anledning av motion 2016/17:3387 yrkande 3. Yrkandet avstyrks därmed. Utökat informationsutbyte mellan myndigheter och sekretessbrytande bestämmelser Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om ett utökat informationsutbyte mellan myndigheter och en översyn av offentlighets- och sekretesslagen och annan lagstiftning i syfte att öka förutsättningarna för bättre samordning mellan myndigheterna. Jämför reservation 2 (SD, -) och 3 (V). I kommittémotion 2016/17:3287 av m.fl. (M, C, L, KD) yrkande 2 begärs ett tillkännagivande om att se över offentlighets- och sekretesslagen (OSL). Enligt motionärerna är problemet att OSL i praktiken inte medger att kommunerna får tillgång till uppgifter från och Säkerhetspolisen som kommunerna behöver för att framgångsrikt motarbeta att människor ansluter sig till våldsbejakande extremism. Kommuner och Landsting (SKL) har påpekat att kommunerna på grund av att sekretess råder inte får ta del av polisiär underrättelseinformation om t.ex. att en viss person från en kommun har varit i och stridit, eller om våldsbejakande nätverk har etablerat sig i en kommun. Kommunerna får enligt SKL inte heller in s.k. orosanmälningar från Säkerhetspolisen i tillräckligt hög grad, trots att alla myndigheter har skyldighet att anmäla till om de får kännedom om att barn far illa. Polisen har bekräftat att stränga sekretesskrav förhindrar kommunernas socialtjänster att informera Säkerhetspolisen om personer som kan vara på väg att radikaliseras, men där det inte finns någon konkret misstanke. De nämnda svårigheterna hör enligt motionärerna samman med att generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL inte medger att sekretessbelagda uppgifter lämnas från en myndighet till en annan, såvida det inte är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Om uppgiften omfattas av socialtjänstsekretess får sekretessen över huvud taget inte brytas. Motionärerna menar att sekretesskyddet ska vara starkt för den enskildes integritet, men att det är angeläget för samhällets arbete mot våldsbejakande extremism att kommunerna och polisen kan samarbeta på bästa möjliga sätt. I syfte att förebygga och förhindra att personer radikaliseras är det därför angeläget att tillämpliga bestämmelser i ses över. I kommittémotion 2016/17:2321 av och (båda SD) begärs ett tillkännagivande om att lättare kunna bryta sekretessen i OSL. Enligt motionärerna har det visat sig att kommuner ofta inte får ge polisen information som hade varit värdefull för deras brottsförebyggande arbete. Sekretessbarriären är särskilt stark när det handlar om personer som fyllt . Det gör att polisen inte kan få reda på ifall , i en känd extremistisk miljö, har träffat på en person som visat tydliga tecken på radikalisering och till och med sagt sig stå på IS sida. Motionärerna pekar på att den generalklausul som finns i OSL, som gör det möjligt att bryta sekretessen, ofta enligt poliser på fältet inte går att använda. Motionärerna anser alltså att lagen måste ändras så att det blir klart och tydligt att sekretess inte föreligger för misstänkta våldsbejakande extremister eller terrorister. Även i motion 2016/17:2346 av (SD) begärs ett tillkännagivande om en översyn av sekretessreglerna för att förbättra möjligheterna att överföra information mellan och polisen. I en partimotion 2016/17:865 av m.fl. (C) yrkande 48 begärs ett tillkännagivande om att förändra regelverket för sociala insatsgrupper för att kunna bryta sekretessen när det gäller radikalisering. Motionärerna anför att arbetet i sociala insatsgrupper avser samverkan kring en ung person där ansvarar för att andra myndigheter och aktörer görs delaktiga utifrån den unges behov. Sociala insatsgrupper finns för att hjälpa unga att sluta begå brott, men inte när det gäller radikalisering. Motionärerna vill utöka den sekretessbrytande regel som gör det möjligt för socialtjänst, skola och polis att samverka och hjälpa unga personer ur ett destruktivt beteende. I kommittémotion 2016/17:3431 av m.fl. (L) yrkande 7 begärs ett tillkännagivande om informationsutbyte mellan Säkerhetspolisen, och kommuner. Motionärerna framhåller att frågan om sekretess och delning av insamlad information från Säkerhetspolisen till andra myndigheter är en central del i arbetet för att förhindra och förebygga våldsbejakande extremism, radikalisering och ytterst terrorism eller terrorresor. Utbytet av information fungerar inte enhetligt i landet. Om det lokala arbetet, som den nationella samordnaren mot våldsbejakande extremism verkar för, på allvar ska kunna bedrivas effektivt, krävs att vissa sekretessregler ses över så att de underlättar för och Säkerhetspolisen att utbyta information. Det är uppenbart att så inte är fallet . Dessutom måste delning kunna ske, inom vissa ramar, mellan Säkerhetspolisen och den lokala om situationen kräver att samhället ska kunna vidta åtgärder för att förhindra att unga personer t.ex. ansluter sig till terrororganisationer som Daish. Skyddet för den enskildes integritet gör att sekretessbestämmelserna måste vara starka, men det måste finnas möjlighet för myndigheter att utbyta information som är av väsentlig betydelse för ett fungerande arbete lokalt mot terrorism och våldsbejakande extremism. I partimotion 2016/17:1987 av m.fl. (V) yrkande 8 begärs ett tillkännagivande om att det bör göras en översyn av relevant lagstiftning och regleringsbrev till berörda myndigheter i syfte att öka förutsättningarna för bättre samordning som skyddet för den personliga integriteten värnas. Motionärerna anför att samordningen mellan kommuner och myndigheter behöver förbättras. Det är av stor vikt att samarbetet och informationsutbytet mellan kommuner och myndigheter är välfungerande för att tidigt hitta personer som dras till våldsbejakande miljöer. är det viktigt att behålla och upprätthålla hög rättssäkerhet i förfarandet och värna skyddet för den personliga integriteten. Bestämmelser om behandling av personuppgifter och regler till skydd för den personliga integriteten finns på såväl internationell som nationell nivå. På internationell nivå finns bestämmelser i form av olika internationella konventioner och rekommendationer samt regleringen inom EU. På nationell nivå finns regler dels i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL, dels i personuppgiftslagen (1998:204), förkortad PUL, och i särskilda s.k. registerförfattningar. Regler om utlämnande av uppgifter från en myndighet till en annan finns både i OSL och i myndigheternas registerförfattningar. För att myndigheter ska kunna utbyta information krävs dels att informationen inte omfattas av sekretess eller att sekretessen kan brytas, dels att bestämmelser om behandling av personuppgifter i myndigheternas registerförfattningar ger stöd för att uppgifter kan lämnas ut. Enligt 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen (TF) har varje svensk medborgare rätt att ta del av allmänna handlingar. Rätten att ta del av allmänna handlingar får begränsas endast om det är påkallat med hänsyn till vissa angivna intressen, bl.a. rikets säkerhet eller dess förhållanden till annan stat eller mellanfolklig organisation, intresset att förebygga eller beivra brott eller skyddet för enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden (2 kap. 2 § TF). En sådan begränsning ska anges noga i en bestämmelse i en särskild lag (OSL) eller, om det i visst fall är lämpligare, i en annan lag som den särskilda lagen hänvisar till. OSL reglerar inte bara begränsningarna av rätten att ta del av allmänna handlingar utan också den tystnadsplikt som gäller i det allmännas verksamhet. Sekretess innebär ett förbud att röja en uppgift, oavsett om det sker genom utlämnande av en handling eller genom att röja uppgiften muntligen eller på något annat sätt (3 kap. 1 § OSL). Sekretessen innebär således dels handlingssekretess, dels tystnadsplikt. Sekretess gäller såväl mot enskilda som mot andra myndigheter. En grundläggande princip i OSL är att sekretess som huvudregel inte följer med en uppgift när den lämnas till en annan myndighet. Om en sekretess-reglerad uppgift lämnas från en myndighet till en annan gäller sekretess för uppgiften hos den mottagande myndigheten antingen om sekretess följer av en s.k. primär sekretessbestämmelse, som är tillämplig hos den myndigheten, eller om sekretess följer av en bestämmelse om överföring av sekretess. Om ingen av dessa förutsättningar är uppfyllda blir uppgiften offentlig hos den mottagande myndigheten. Motsvarande gäller om en myndighet har direktåtkomst till sekretessreglerade uppgifter hos en annan myndighet (7 kap. 2 § OSL). I det fallet gäller dock en generell bestämmelse om överföring av sekretess (11 kap. 4 § OSL). Syftet med sekretess mellan myndigheter är i första hand att värna den enskildes integritet. har myndigheter behov av att utbyta information med varandra. har det också ansetts vara en självklar princip att myndigheter är skyldiga att samarbeta och bistå varandra i den utsträckning som det kan ske. Principen kommer till uttryck i bl.a. 6 § förvaltningslagen (1986:223) där det stadgas att varje myndighet ska hjälpa andra myndigheter inom ramen för den egna verksamheten. Vidare föreskrivs i 6 kap. 5 § OSL att en myndighet på begäran av en annan myndighet ska lämna uppgifter som den förfogar över, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång. Denna föreskrift om informationsskyldighet mellan myndigheter kan ses som en precisering av den allmänna samverkansskyldigheten som gäller enligt förvaltningslagen. För att tillgodose myndigheternas informationsbehov finns i OSL flera undantag från sekretessen mellan myndigheter, s.k. sekretessbrytande bestämmelser. Sådana bestämmelser finns även i andra författningar som OSL hänvisar till eller som en uppgiftsskyldighet varvid 10 kap. 28 § OSL blir tillämplig. De sekretessbrytande bestämmelserna har utformats efter en intresseavvägning mellan myndigheternas behov av att utbyta uppgifter och det intresse som den aktuella sekretessbestämmelsen avser att skydda. Sekretessbrytande bestämmelser och undantag från sekretess Den enskilde kan själv förfoga över sekretess som gäller till skydd för honom eller henne, om inte annat anges i OSL. Sekretess till skydd för den enskilde gäller nämligen enligt 10 kap. 1 § och 12 kap. 1 § OSL som huvudregel inte i förhållande till den enskilde själv. Detta innebär att sekretessbelagda uppgifter, som annars inte skulle få lämnas till en myndighet, kan överlämnas till en annan myndighet om den enskilde samtycker till uppgiftslämnandet. har ett särskilt samverkansansvar, som t.ex. kan gälla polisen och hälso- och sjukvården (5 kap. 1 a § socialtjänstlagen [2001:453]). Ett exempel på myndighetsöverskridande samverkan är arbetet i sociala insatsgrupper för att förebygga att unga fastnar i kriminalitet. Inom dessa grupper samarbetar med och andra berörda myndigheter på nivå för att hjälpa unga som riskerar att bli kriminella. Syftet är att på individnivå göra det möjligt att samordna hjälp och stöd från berörda myndigheter och övriga aktörer under ledning av . Informationsutbytet mellan aktörerna möjliggörs till stor del genom samtycke från den enskilde. kan även utan samtycke under vissa förutsättningar föra över information till polisen för att förhindra eller förebygga att en person som är begår brott. Enligt 10 kap. 18 a § OSL hindrar inte socialtjänstsekretessen (enligt 26 kap. 1 §) att en uppgift som rör en enskild som inte fyllt lämnas till , om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den unge kommer att utöva brottslig verksamhet, uppgiften kan antas bidra till att förhindra det, och det med hänsyn till planerade eller pågående insatser för den unge eller av andra särskilda skäl inte är olämpligt att uppgiften lämnas ut. En uppgift som angår misstanke om ett begånget brott får dock lämnas endast under de förutsättningar som i övrigt anges i denna lag. Enligt 10 kap. 24 § OSL hindrar sekretess normalt inte att en uppgift som angår misstanke om ett brott lämnas till t.ex. , om fängelse är föreskrivet för brottet och påföljden kan antas bli annan än böter. Det gäller dock bl.a. inte för uppgifter som omfattas av socialtjänstsekretess. För sådana uppgifter gäller enligt 10 kap. 23 § OSL i stället ett krav på att det ska röra sig om misstanke om ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . För uppgifter som gäller försök till brott är huvudregeln ett krav fängelse i straffskalan för att ett utlämnande ska få ske. Enligt den s.k. generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL får en sekretessbelagd uppgift lämnas till en annan myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgifterna lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Detsamma gäller överlämnande av uppgifter mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet. Vissa sekretessbestämmelser har ansetts särskilt angelägna att upprätthålla gentemot andra myndigheter, t.ex. socialtjänstsekretessen (26 kap. 1–6 §§ OSL). Dessa områden är därför undantagna från generalklausulens tillämpningsområde. En förutsättning för att generalklausulen ska vara tillämplig är att utlämnandet inte strider mot en sådan specialreglering av uppgiftslämnandet i fråga som finns i lag eller förordning. Enligt 10 kap. 28 § OSL hindrar sekretess inte att en uppgift lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. För , Säkerhetspolisen och andra myndigheter finns en särskild bestämmelse om att göra s.k. orosanmälningar till när barn far illa (14 kap. 1 § socialtjänstlagen). Denna anmälningsskyldighet bryter sekretessen mellan myndigheter (10 kap. 28 § OSL). Sekretess på område m.m. Sekretessen inom regleras i 26 kap. offentlighets- och sekretesslagen. Enligt 26 kap. 1 § gäller sekretess till skydd för uppgift om en enskilds personliga förhållanden. Sekretessen gäller med ett omvänt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för sekretess. Uppgifter får därmed inte lämnas ut, om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon av den enskildes närstående lider men. Inom den kommunala familjerådgivningen råder enligt 26 kap. 3 § OSL absolut sekretess för en uppgift som någon enskild har lämnat i förtroende eller som har inhämtats i samband med rådgivningen. Sekretessen gäller för alla uppgifter. Det innebär att sekretessen är strängare än den som gäller inom . Inom hälso- och sjukvården gäller sekretess för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon av den enskildes närstående lider men (25 kap. 1 § OSL). Sekretess på och Säkerhetspolisens område För polisverksamheten är i detta sammanhang främst sekretessbestämmelserna till skydd för enskild i 35 kap. 1, 3, 4 och 23 §§ OSL av intresse.