bet · H401KU23 · 2017-06-01 00:00:00 — Motionärerna understryker också att det är viktigt att använda avhoppares erfarenheter i det förebyggande arbetet. Deras kunskap om livet i extremistiska kretsar och de skäl som till slut fick dem att bryta med det livet kan avskräcka andra från att ansluta sig eller uppmuntra andra att själva lämna en destruktiv miljö. Det är särskilt angeläget att sprida berättelser från personer som hoppat av från Isil/Daesh till följd av att de tagit avstånd från våldsbejakande islamism och allt som det i verkligheten innebär av brutala övergrepp. m.fl. (M, C, L, KD) begär i kommittémotion 2016/17:3287 yrkande 1 ett tillkännagivande om att öka kommunernas kunskap om förebyggande arbete och om hur kommunerna bör arbeta med återvändare. Motionärerna pekar på att kommunerna ofta saknar verktyg för att upptäcka radikalisering och rekrytering till terrororganisationer. En hel del kommuner arbetar med att ta fram handlingsplaner mot våldsbejakande extremism, men arbetet går för långsamt. Den nationella samordnaren har genomfört utbildningssatsningar, men kunskapsbristerna på nivå är fortsatt stora. Det krävs ett grundläggande arbete med att utveckla metoder för hur t.ex. kommuner och skolor i ett tidigt skede ska kunna upptäcka ungdomar som riskerar att radikaliseras. Kommunerna behöver också mer kunskap om hur ärenden som rör dessa individer bör handläggas. Motionärerna anser också att det bör vara ett statligt ansvar att upprätta informations- och utbildningsmaterial som distribueras till kommunerna för att öka deras kunskap om förebyggande arbete och hur kommunerna bör arbeta med återvändare och hur ärenden på individnivå bör handläggas. Staten behöver också ta initiativ till fler och bredare utbildningar, även webbaserade, i dessa ämnen. I kommittémotion 2016/17:3290 av m.fl. (M) yrkande 3 begärs ett tillkännagivande om ökad kunskap i kommuner, skolor och hos andra aktörer om hur radikalisering kan upptäckas och motverkas på ett tidigt stadium. För att skolan ska ha förmåga att leva upp till sitt ansvar att upptäcka och motverka radikalisering behöver kunskapen öka i kommuner, skolor och hos andra aktörer (t.ex. polisen) om hur radikalisering kan upptäckas och motverkas på ett tidigt stadium. Det kan handla om ökad kunskap om innehållet i de våldsbejakande ideologierna och hur radikaliseringsprocesser allmänt sett går till och vad som driver dem, men också om vilka symboler som är förknippade med olika extremistiska rörelser. Det kan vidare vara fråga om kunskap om hur man samtalar med elever som kan vara i riskzonen att rekryteras till extremistiska rörelser. På ett grundläggande plan krävs förstås kännedom om de handlingsplaner som finns för att förebygga och motverka radikalisering och extremism, så att alla berörda vet hur de ska agera om de befarar att någon elev är på väg att radikaliseras. I partimotion 2016/17:1987 av m.fl. (V) yrkande 2 begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör se till att arbetet med de s.k. kunskapshusen utvärderas. Motionärerna begär också i yrkande 3 ett tillkännagivande om att det bör utredas hur fler kommuner ska ges möjlighet att inrätta kunskapshus. I yrkande 4 samma motion begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör se till att det skapas ett nationellt för stöd till välfärdens personal i deras arbete mot och möten med våldsbejakande extremism. Motionärerna framhåller att bl.a. lärare, socialsekreterare, skolkuratorer, bibliotekarier och fritidspedagoger möter män och kvinnor i olika åldrar som är inne i en radikaliseringsprocess eller som har frågor om radikalisering. Det uppstår svåra frågor och komplicerade situationer där ett stort ansvar läggs på enskilda individer att agera rätt. saknas stöd till välfärdens personal om hur de ska hantera frågor om våldsbejakande extremism. Många av stödtelefonens samtal kommer från t.ex. lärare som vill ha stöd och råd, men stödtelefonen är i första hand till för att stödja anhöriga. Motionärerna anser inte att ansvaret för denna typ av rådgivning kan läggas på en enskild frivilligorganisation. Det behöver därför inrättas ett nationellt för stöd till välfärdens personal i deras arbete mot våldsbejakande extremism. Utskottets ledamöter från , , och har föreslagit ett utskottsinitiativ om statlig avhopparverksamhet för IS-återvändare. De framhåller behovet av en fungerande avhopparverksamhet och anför bl.a. följande. Den nationella samordnaren mot våldsbejakande extremism har talat om att bygga upp ett nationellt kompetensteam för att ge handfast stöd till kommunerna. Det är en möjlighet som bygger vidare på det nuvarande kommunala ansvaret, men ger kommunerna statligt stöd i hanteringen av konkreta ärenden. Det måste i så fall kombineras med en översyn av sekretesslagstiftningen, så kan få information om de återvändare som finns i kommunen. Alliansen i krävde en sådan översyn. Ett kompetensteam är en rimlig tanke, men vi menar att det inte räcker. Problemet med IS-återvändarna är akut här och . Därför behövs statlig avhopparverksamhet. I den franska handlingsplanen mot terrorism och radikalisering säger man att det i varje region ska finnas ett statligt center för återintegration, där radikaliserade personer ska kunna bo och genomgå integrationsprogram. Vi anser att det skyndsamt behöver utredas om ska inrätta minst ett statligt center som bedriver avhopparverksamhet för IS-återvändare, eller om staten på annat sätt kan organisera avhopparverksamhet. Verksamheten kan förstås också vända sig till personer som verkar inom den extrema islamistiska miljön, även om de inte har stridit för IS i och , förutsatt att de vill bryta med extremismen. Det mest brådskande är dock att utveckla ett nytt, aktivt och genomtänkt sätt att hantera just IS-återvändarna. Staten kan inte fortsätta att gömma sig bakom kommunerna. Bestämmelser om statsbidrag för verksamhet som värnar demokratin mot våldsbejakande extremism finns i förordningen (2011:1508) om statsbidrag för verksamhet som värnar demokratin. Syftet med statsbidraget är att minska antalet aktiva inom våldsbejakande extremistmiljöer. Enligt förordningen får statsbidrag lämnas bl.a. för verksamhet som syftar till att förebygga att individer radikaliseras och ansluter sig till våldsbejakande extremistmiljöer eller stödja individer som avser att lämna sådana miljöer. Det är Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor (MUCF) som har i uppdrag att fördela statsbidraget enligt förordningen. Regeringen har i skrivelse 2014/15:144 bedömt att det behöver finnas möjlighet för organisationer att söka medel för att utveckla ett arbete som kan stödja individer som vill lämna våldsbejakande extremistiska rörelser, eftersom organisationer har unika möjligheter att skapa förtroende bland individer som kan ha låg tilltro till myndigheter (åtgärd 17). När det gäller stöd till individer som vill lämna våldsbejakande extremistiska rörelser utgör organisationers möjligheter att ge stöd ett viktigt alternativ till de insatser som myndigheter och kommuner kan göra. MUCF har fördelat medel till det civila samhällets organisationer för att förebygga våldsbejakande extremism. kan även kommuner söka detta statsbidrag. Regeringens strategi mot terrorism Regeringen lade fram en ny nationell strategi mot terrorism som ska vara utgångspunkten för långsiktiga arbete på detta område, både nationellt och internationellt (skr. 2014/15:146 Förebygga, förhindra och försvåra – den svenska strategin mot terrorism). Syftet är att skapa en tydlig struktur för det arbete som krävs för att motverka terroristbrottslighet. Ett särskilt fokus ligger på området förebygga. Åtgärderna på detta område syftar till att motverka radikalisering och rekrytering till extremist- och terroristgrupper och att påverka individers avsikt att begå eller stödja terroristbrottslighet. På så sätt anser regeringen att man kan minska basen för rekrytering till terrorism. I strategin framhålls att det på olika håll i landet bedrivs verksamhet för att stödja personer som vill lämna kriminella nätverk, s.k. avhopparverksamhet. Det finns dock få lokala verksamheter som fångar upp de individer som behöver stöd och hjälp att lämna våldsbejakande extremistiska rörelser. Den nationella samordnaren har i uppdrag att stötta relevanta aktörer i arbetet med att ta fram avhopparverksamhet för individer som vill lämna våldsbejakande extremistiska rörelser. Det framhålls att och Säkerhetspolisen har en viktig funktion att fylla genom att – när det är möjligt och lämpligt – lämna information till relevanta aktörer om vilka individer som kan behöva stöd och hjälp med att lämna våldsbejakande extremistiska rörelser. Den nationella samordnarens uppdrag att stötta relevanta aktörer Åtgärd 16 i regeringens skrivelse 2014/15:144 innebär att regeringen har gett den nationella samordnaren i uppdrag att stötta relevanta aktörer i att utveckla arbetet med de individer som vill lämna våldsbejakande extremistiska rörelser. I skrivelsen anför regeringen att det finns få lokala verksamheter som fångar upp de individer som behöver stöd och hjälp att lämna våldsbejakande extremistiska rörelser. Avhopparverksamheter för individer som vill lämna våldsbejakande vänsterextremism eller islamistisk extremism saknas. Det är framför allt det civila samhällets organisationer som har utvecklat avhopparverksamhet och då inriktad på avhopp från högerextremistiska grupper. Fler aktörer behöver arbeta med insatser för att individer ska lämna våldsbejakande extremistiska rörelser. Avhopparverksamheter behöver byggas upp, och det lokala arbetet med dessa individer behöver utvecklas. I detta arbete behöver organisationer och trossamfund med kunskap i dessa frågor involveras. Regeringen gav den nationella samordnaren i uppdrag att stötta relevanta aktörer i att utveckla arbetet med de individer som vill lämna våldsbejakande extremistiska rörelser och de individer som återvänder och som misstänks ha deltagit i väpnade strider i andra länder (dir. 2015:27). Sam-ordnaren skulle lämna ett förslag om hur relevanta aktörer bäst kan organisera arbetet. Enligt uppgifter på regeringens webbplats pågår detta arbete och information finns i den verksamhetsrapport samordnaren tagit fram på uppdrag av regeringen. Av verksamhetsrapporten framgår bl.a. följande. beslutade samordnaren att tillsammans med kommunerna inrätta kommunala s.k. kunskapshus för att värna demokratin mot våldsbejakande miljöer. Kunskapshusen – som är en samordningsfunktion snarare än en fysik byggnad – förvaltas och organiseras av respektive kommun. Samordnaren har uppmuntrat och stöttat kommunerna i utveckling av nya metoder och annan relevant kunskap som behövs i arbetet mot våldsbejakande extremism. Arbetet har riktats mot att genom kunskap och samordning av befintliga resurser stärka det lokala arbetet mot våldsbejakande extremism. Kommunerna har bl.a. tagit fram lokala lägesbilder, handlingsplaner och skapat en strategisk samordningsfunktion i form av kommunala samordnare mot våldsbejakande extremism. Dessa har sedan fungerat som en ingång till kommunen i frågor om våldsbejakande extremism och varit en förutsättning för att koordinera kommunernas arbete gällande stöd till individer som vill lämna våldsbejakande miljöer och deras anhöriga. Det innebär att dessa fyra kommuner har en stärkt förmåga att hantera utmaningarna från våldsbejakande extremism när det gäller att underlätta för individer som vill lämna dessa miljöer, stödja anhöriga som vill motverka att sina nära inträder in i dessa miljöer samt ge råd och stöd till kommunens övriga verksamheter och medarbetare. Rapporten lämna våldsbejakande extremism – En kunskapsöversikt (2016) I syfte att samla in kunskap om stöd till anhöriga och individer som vill lämna våldsbejakande extremistiska rörelser initierade samordnaren bl.a. ett projekt vid där empiriska kunskaper och erfarenheter kring dessa verksamheter samlas i en kunskapsöversikt. I rapporten lämna våldsbejakande extremism – En kunskapsöversikt (2016), diskuteras faktorer, händelser och processer som gör att individer lämnar våldsbejakande extremism. Författaren belyser processen att lämna våldsbejakande extremism genom att för det första samla de empiriska studier som har gjorts av sådana utträden, och för det andra försöka placera dessa i en gemensam begreppsapparat. I rapportens första kapitel urskiljer författaren en uppsättning likheter och skillnader mellan den autonoma miljön, vitmaktmiljön och den våldsbejakande islamistiska miljön. Han påpekar att miljöerna i början verkade problematiska att inkludera i samma rapport då de i väsentliga avseenden skiljer sig kraftigt åt som det var tänkbart att själva utträdesprocessen ser likartad ut. I ljuset av den empiriska genomgången anser författaren dock att en tes är att utträdesprocessens grundläggande element och steg ser relativt likartade ut. Utträdesprocessen inleds ofta på ett av två sätt: ett sätt är att individen upplever desillusion inför någon eller flera dimensioner av sitt deltagande i miljön. Ett annat är att individen börjar önska sig ett liv mer centrerat till institutioner och aktiviteter utanför miljön, som i sin tur omöjliggör en fortsatt delaktighet. För svenska förhållanden har detta undersökts empiriskt när det kommer till just vitmaktmiljöerna, men det saknas motsvarande studier av den autonoma miljön och våldsbejakande islamistiska miljöer. Att liknande inledande katalysatorer för ett utträde återfinns även där är inte bara tänkbart, utan sannolikt – men frågan har alltså inte undersökt empiriskt, vilket framhålls i rapporten. Utträdet realiseras genom sociala faktorer som knyter individen till det omgivande samhället genom att bl.a. strukturera hennes rutinaktiviteter i vardagen, men också genom utövning av informell social kontroll. Ett vanligt hinder i utträdesprocessen är att inte ha någonstans att ta vägen. Det är när det kommer till denna dimension av utträdet som centrala skillnader mellan miljöerna uppstår. För det första kan man anta att individerna redan vid inträdet har olika starka resurser. För det andra kan visserligen ingen av de tre miljöerna beskrivas som totalt isolerande, i den meningen att ingen individ endast har relationer till andra medlemmar i miljön. För det tredje träder visserligen individerna i en strikt objektiv mening ut i samma värld och verklighet när de lämnar miljön. Utträdesberättelser från de som lämnat vitmaktmiljöer präglas i betydligt större utsträckning av upplevda svårigheter, hinder och problem. Allra mest utmanande, återigen på gruppnivå och inte för enskilda individer, kan utträdesprocessen tänkas vara för de som lämnar våldsbejakande islamistiska miljöer, inte minst eftersom deras förändringsprocess ofta också utgör en geografisk förflyttning som är behäftad med risker och svårigheter. Denna tentativa slutsats i fråga om autonoma miljöer innebär alltså inte att utträden ur dessa grupper skiljer sig så mycket från utträden ur andra, eller att de skulle kräva specifikt utformade interventioner. Tvärtom ser alltså faktorerna och processerna som präglar utträdet mycket likartade ut. Snarare innebär slutsatsen att individer som lämnar de autonoma miljöerna, på gruppnivå, ofta är så resursstarka att de inte kommer att ha behov av stöd från en interventionsaktör. Hur dessa skillnader mellan miljöerna ser ut i mer konkret mening är utifrån forskningsläget svårt att säga, men att dessa skillnader existerar och måste tas i beaktande inför eventuella interventioner och program, anser författaren vara en slutsats att dra mot bakgrund av rapportens genomgång. Av överenskommelsen om åtgärder mot terrorism framgår att regeringen, , , och är eniga om att kommunerna har ett ansvar för ett strukturerat och konkret arbete med att förebygga radikalisering och rekrytering till våldsbejakande grupper. Av överenskommelsen framgår vidare att det är viktigt att det lokala och centrala ansvaret samspelar när det gäller återvändare och att regeringen ska överväga vilka åtgärder som kan vidtas om det finns kommuner som inte lever upp till sitt ansvar. I en debattartikel på under rubriken i arbetet med återvändare från terrorresor identifierar den nationella samordnaren ett antal brister i arbetet med återvändare från terrorresor som hon menar måste åtgärdas. Informationsdelningen måste fungera. Kommunerna och i kommunerna har lång erfarenhet av att arbeta med komplexa sociala problem. Men för att kommuner ska kunna agera och erbjuda sitt stöd till människor som inte själva söker hjälp behöver de information om vilka personer det handlar om. Nationella samordnaren har påtalat vikten av att informationsdelningen mellan och inom inblandade myndigheter fungerar. Eftersom frågan står och stampar har vi tagit initiativ till att samla , Säkerhetspolisen och kommuner för att tillsammans hitta lösningar på denna problematik. Nationella riktlinjer behövs. Det finns ett behov av nationella riktlinjer kring vilket ansvar olika aktörer har i att stödja personer som vill lämna extrema miljöer. Vad händer efter Säkerhetspolisens första kontakt? Utöver att nationella riktlinjer fungerar som ett stöd till socialtjänsterna säkerställer de också att man som invånare erbjuds samma typ av stöd oavsett vilken kommun man bor i. Tillsätt ett nationellt team av experter. arbetar de flesta kommuner med lokal samordning, lägesbilder och handlingsplaner. Detta utgör grunden för ett fungerande förebyggande arbete mot våldsbejakande extremism. Men det är inte rimligt att varje kommun, särskilt om den är liten, bygger upp en komplett struktur för att såväl förebygga som hantera alla tänkbara aspekter av våldsbejakande extremism som kan förekomma. När svåra, akuta situationer uppstår efterfrågar många kommuner sakkunskap och råd. Nationella samordnaren har inte regeringens uppdrag att vara operativa. I brist på andra aktörer har vi trots detta aktivt bistått i frågor av operativ karaktär. Enligt artikeln uppger Säkerhetspolisen att närmare 300 personer har rest från i syfte att ansluta sig till våldsbejakande islamistiska grupperingar. Resandet har mattats av, och har resor till och i princip upphört. Uppgifter från Säkerhetspolisen gör gällande att ca 50 personer dött i strid och att drygt 150 har återvänt. Gruppen återvändare är inte homogen. Bland dessa återvändare finns såväl män och kvinnor som barn. Vissa har deltagit i strid, andra inte. I en interpellation (2016/17:376) till kultur- och demokratiminister ställdes frågan om ministern anser att alla kommuner lever upp till sitt ansvar att hantera de återvändande individerna från och och, om så inte är fallet, vilka åtgärder som ministern och regeringen överväger att vidta. Ministern anförde bl.a. följande i interpellationsdebatten : Låt mig börja med att bekräfta att arbetet mot våldsbejakande extremism och terrorism är mycket högt prioriterat av regeringen. Den person som begått terroristbrottslighet ska åtalas och straffas. Förundersökning om brott ska inledas när det finns skäl för det. Det är rättsväsendet och Säkerhetspolisen som har ansvar för att hantera personer som utgör hot mot och som är brottsmisstänkta, och regeringen har tagit initiativ för att stärka rättsväsendets kapacitet. Med utgångspunkt i överenskommelsen kring åtgärder mot terrorism från gav jag den nationella samordnaren i uppdrag att analysera vilket ansvar kommunerna har för att förebygga radikalisering och rekrytering till våldsbejakande grupper och utifrån analysen utreda olika alternativ till hur kommunernas ansvar bör utformas samt föreslå vilka åtgärder som skulle kunna vidtas mot kommuner som inte lever upp till sitt ansvar. För att kommunerna ska kunna arbeta med relevanta insatser för återvändare är det viktigt att kommunala verksamheter får information från Säkerhetspolisen via om att det finns återvändare i kommunen. Denna informationskedja måste fungera för att kommunerna ska kunna göra insatser inom sitt ansvarsområde. Det finns dock viktiga sekretess- och integritetsaspekter att förhålla sig till. I bereds en hemställan från om en översyn av de sekretessregler som finns på området. Hon anförde även följande: När det gäller det förebyggande arbetet och de förberedelser som behöver finnas i våra kommuner är det inte tillräckligt utvecklat . Därför behövs det ett nationellt operativt stöd. Jag har varit tydlig med att vi kommer att säkerställa att när verksamheten får en plats i en ordinarie myndighet kommer det också att bedrivas. Det finns ett flertal kommuner som behöver det stödet. Men det finns också ett antal kommuner – det finns några få goda exempel – som har ett gott förberedande arbete. känner väldigt väl till något som jag var tydlig med i , när jag kunde ge sekretessinformation från Säkerhetspolisen. Vi har exempel på några kommuner och stadsdelar i vårt land där det har bedrivits ett arbete med återvändare. är en av dem. Mycket mer detaljer än så kan jag inte ge. Jag får hänvisa till Säkerhetspolisen och till de samlade uppgifter vi har fått från bland annat myndigheter, organisationer och trossamfund som på olika sätt är inblandade i detta arbete. Detta var jag väldigt tydlig med i . Jag hade också med mig tjänstemän från med ansvar för Säkerhetspolisen som gav denna information under sekretess. Men det som är det viktiga är vad vi gör framöver. Det som är viktigt är att vi är väldigt tydliga och kraftsatsar. , , var jag bestämd och gav utredaren, den nationella samordnaren, i uppdrag att arbeta fram förslag på hur vi tar nästa steg i detta arbete. Det som den förra regeringen gjorde – man lade detta i en kommitté – var gott då, , men det håller inte längre. Vi måste kraftsamla. Verksamheten måste bedrivas i tätt samarbete med det brottsförebyggande – även om det här är förebyggande för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Man måste in i väldigt tidiga skeden, och det gör vi . kommer jag att meddela vilken myndighet som kommer att ansvara för verksamheten. Vi kommer då också att specificera på vilket sätt man operativt arbetar för att stötta kommunerna i detta arbete. Vi kommer också att tillsätta ett arbete för att skriva nationella riktlinjer för hur socialtjänstlagen, till exempel, ska tolkas. Vi vet nämligen , tack vare den nationella samordnarens arbete och de uppsamlingar som man gör, att det ser olika ut. Vi ser också över sekretesslagstiftningen. Regeringens skrivelse 2014/15:144 och uppdrag till myndigheter Åtgärd 5 i regeringens skrivelse 2014/15:144 innebär att regeringen har gett den nationella samordnaren i uppdrag att genomföra riktade utbildningsinsatser till relevanta yrkesgrupper på lokal nivå. I skrivelsen framhåller regeringen att utbildningsinsatser är en central och integrerad del av det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism i flera europeiska länder, t.ex. i , , och . En ökad kunskap om hur olika former av våldsbejakande extremism kan förebyggas ger bättre förutsättningar för insatser i ett tidigt skede och dessutom bättre möjligheter för samverkan. Den nationella samordnaren har ansvar för att utforma och genomföra utbildningsinsatser riktade till relevanta yrkesgrupper på lokal nivå (dir. 2014:103). Vidare ansvarar samordnaren för att utveckla och uppdatera det digitala utbildningsmaterialet Samtalskompassen genom att samla forskning och kunskap om våldsbejakande extremism och om fungerande förebyggande metoder. har ett pågående uppdrag att –2017 vidta kunskapshöjande insatser i skolan om främlingsfientlighet och liknande former av intolerans, och Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor fördelar statligt stöd till det civila samhällets organisationer för verksamhet mot rasism. På grund av att arbetet behöver förstärkas ytterligare gav regeringen Forum för levande historia i uppdrag att –2017 genomföra en stor utbildningsinsats om olika former av rasism och intolerans i historien och (Ku2015/219/KA). Forum för levande historia ska i genomförandet av uppdraget utgå från barns och ungas verklighet i . Uppdraget ska genomföras i samarbete med .