bet · H401KU30 · 2017-02-15 00:00:00 — Utredningen har identifierat tre modeller för hur ett statsråds frånvaro för att ta hand om sitt barn skulle kunna se ut, där ambitionen har varit att ersättningsvillkoren för statsråd så långt som möjligt ska vara lika de villkor som gäller för arbetstagare. Vilken modell som väljs får avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Modellerna innebär i korthet följande. Statsministern utser en ersättare enligt den s.k. ersättarlistan. Statsministern utser en eller flera ersättare genom ett s.k. § 5-förordnande. Statsministern förordnar ett nytt statsråd. Utredningen bedömer att samtliga modeller ryms inom det befintliga regelverket och att de skulle kunna tillämpas direkt. En bestämmelse om reducering av arvodet föreslås dock föras in i lagen (1991:359) om arvoden till statsråden m.m. I propositionen (s. 180 f.) föreslås att kommuner och landsting ska få bevilja kommunalråd, borgarråd, landstingsråd och oppositionsråd ekonomiska och andra förmåner i deras uppdrag, som svarar mot de löne- och anställningsvillkor som gäller för kommunens eller anställda. Detta ska bl.a. inkludera möjligheten att vara föräldraledig. Regeringen anför att en ordning för att möjliggöra för ett kommunal- och landstingsråd att vara föräldraledig eller sjukskriven är viktig för att underlätta en bred representation och goda villkor för de förtroendevalda. Att vara förtroendevald varken kan eller bör dock jämställas med att inneha en anställning, enligt regeringens mening. Detta innebär att kommunal- och landstingsråd inte i lag ska ges sådana rättigheter till ledighet som gäller för anställda. Det finns inte heller skäl att inordna regleringen för ledighet för förtroendevalda i socialförsäkringssystemet, enligt regeringens mening. Regeringen anser vidare att en reglering, i likhet med vad som tidigare gällt för regleringen av kommunal- och landstingsråd, ska ge ett stort utrymme för lokal anpassning. Eftersom frågan om ledighet ska behandlas av kommunerna och landstingen själva finns det enligt regeringen inte skäl att i lag uppställa några bestämmelser om vilka krav som ska ställas för att ledighet ska kunna beviljas. Detta får regleras i t.ex. ett reglemente för kommunal- och landstingsråd eller Det är vidare på fullmäktiges ansvar att avgöra vilket organ eller vilka organ som ska behandla och besluta om ledighet. om vilka förmåner som ska ges under ledigheten får regleras i reglemente eller något annat styrdokument. Den ledighet som kommuner och landsting kan bevilja är från uppdrag som kommunal- och landstingsråd. Det är dock enligt regeringen viktigt att påpeka att ledigheten inte kan avse en förtroendevalds plats i fullmäktige. Regeringen anser att det bör vara fullmäktiges ansvar att bestämma hur en ersättare för en ledig förtroendevald ska utses i den enskilda kommunen eller Detta kan exempelvis ske genom att ersättare väljs av fullmäktige eller att det överlåts till styrelsen eller annan nämnd att utse ersättaren. Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkanden i samma fråga. Utskottet avstyrkte då motionerna med hänvisning till den då pågående beredningen av utredningsförslagen (bet. 2014/15:KU18 s. 26). Regeringen föreslår i propositionen att det införs en möjlighet för kommuner och landsting att bevilja förtroendevalda ledigt från uppdraget, exempelvis för att ta hand om barn. Enligt regeringen är en sådan ordning viktig för att underlätta en bred representation och goda villkor för de förtroendevalda. Utskottet ställer sig bakom förslaget i propositionen och konstaterar att motionsyrkandena härmed får anses tillgodosedda. Motionerna avstyrks därför. Partistöd och politiska tjänster Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om avräkning från det kommunala partistödet samt fördelning och redovisning av kommunalt partistöd. Jämför reservation 5 (SD, -). och (båda SD) begär i motion 2016/17:2928 att ersättningar utöver det kommunala partistödet bör avräknas vid fördelning av partistödet. Motionärerna anför att de heltidspolitiker som dessutom är t.ex. ledamöter i nämndpresidier ofta får betydande extra ersättningar av kommunen. Dessa personer tillhör ofta de största partierna. motionärerna naivt att tro att de inte engagerar sig i sitt partis interna angelägenheter, varför den extra ersättningen utgör ett indirekt partistöd. De stora partierna får därmed inte bara ett informationsövertag utan också avsevärda ekonomiska fördelar. De extra ersättningarna bör därför avräknas från respektive partis kommunala partistöd. Motsvarande bör också gälla om kommunerna bekostar politiska sekreterare. Samma motionärer yrkar också i kommittémotion 2016/17:3734 att kommunalt partistöd och kommunala politiska tjänster ska fördelas mer rättvist (yrkande 6) samt att en standardiserad mall tas fram för redovisningen av hur partistöd används (yrkande 12). Motionärerna anför att om ett parti har tillgång till kommunalrådstjänster, politiska sekreterare och kontorslokaler borde det partiets partistöd minskas i förhållande till partistödet till partier som inte har sådana förmåner. Redovisningen av partistödet skulle vidare underlättas om det fanns en standardiserad mall. Enligt 2 kap. 9 § KL får kommuner och landsting ge ekonomiskt bidrag och annat stöd till politiska partier för att stärka deras ställning i den kommunala demokratin (partistöd). Fullmäktige ska enligt 10 § besluta om partistödets omfattning och formerna för det. Stödet får inte utformas så att det otillbörligt gynnar eller missgynnar ett parti. Fullmäktige ska besluta att en mottagare av partistöd ska lämna en skriftlig redovisning som visar att partistödet har använts för det avsedda ändamålet. Mottagaren av partistödet ska också utse en granskare som ska granska användningen av partistödet. En granskningsrapport ska bifogas redovisningen (2 kap. 11 § första och andra styckena). Fullmäktige får i ett fall besluta att partistöd inte ska betalas till ett parti. Det gäller om partiet inte har lämnat en redovisning och en granskningsrapport (2 kap. 11 § tredje stycket). Det faktum att ett parti får utse politiska sekreterare ska inte anses utgöra en form av partistöd (prop. 2013/14:5 s. 74 f.). Inte heller kommunalråd ska beaktas vid beräkningen av partistöd (RÅ 1994 ref. 104 II). Den senaste översynen av bestämmelserna om partistöd gjordes när vissa preciseringar av det s.k. representationskravet – som innebär att partistöd får ges endast till partier som är representerade i fullmäktige – gjordes i kommunallagen. Vidare infördes som ett nytt krav för att få lämna partistöd att fullmäktige måste besluta att mottagare av partistöd ska lämna en skriftlig redovisning som visar att stödet har använts för det nämnda ändamålet. Redovisningen ska ges in till fullmäktige och blir därigenom offentlig (prop. 2013/14:5, bet. 2013/14:KU7, rskr. 2013/14:71). Lagen (2014:105) om insyn i finansiering av partier, insynslagen, trädde i kraft . Införandet av insynslagen markerade en övergång från en lång tradition bland riksdagspartier med endast frivilliga överenskommelser om redovisning av intäkter till en tvingande reglering. med införandet av insynslagen beslutade även om ändringar i lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier (bet. 2013/14:KU35, rskr. 2013/14:163). Ändringarna innebär att stöd enligt den lagen enbart betalas till partier som inte har tagit emot anonyma bidrag. Den parlamentariskt sammansatta Kommittén om insyn i finansieringen av partier lämnade sitt betänkande Ökad insyn i partiers finansiering – ett utbyggt regelverk (SOU 2016:74). Kommittén föreslår bl.a. att den skyldighet som gäller för partier som deltar i val till eller att till Kammarkollegiet lämna en intäktsredovisning ska gälla även för partier som deltar i val till eller Kommittén föreslår också att det ska införas ett förbud för partier och deras sidoorganisationer mot att ta emot anonyma bidrag över ett visst värde. Kommitténs betänkande bereds inom Kommunal- och landstingsråd samt ledamöter av kommunala nämnder väljs av fullmäktige. Fullmäktige beslutar om arvode till kommunal- och landstingsråd och om ersättning till övriga ledamöter (4 kap. 12 § och 14 § 2 Om fullmäktige beslutar att arvode ska betalas, ska arvodet bestämmas till lika belopp för lika uppdrag (4 kap. 15 §). Bestämmelserna om kommunala partistöd har i den nya lagen placerats i 4 kap. 29–32 §§. Någon förändring i sak föreslås inte i propositionen. Utskottet behandlade motionsyrkanden om det kommunala partistödet i betänkande 2012/13:KU22. Motionerna avstyrktes med hänvisning till den då pågående beredningen av de nämnda förslagen som bl.a. gällde representationskravet (bet. s. 9). Utskottet noterar det utredningarbete som har gjorts och ser inte skäl att förespråka någon ytterligare utredning av de frågor om partistöd som väcks i motionerna. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att fullmäktigesammanträden ska äga rum . (SD) anser i motion 2015/16:1449 att fullmäktigesammanträden i samtliga kommuner bör hållas . Samma yrkande finns i motion 2016/17:82 av och (båda SD). Motionärerna anför att ett flertal riksdagsledamöter också sitter i kommunfullmäktige runt om i landet, och att sammanträdena i dessa kommuner äger rum . För att riksdagsledamöter som också är fullmäktigeledamöter ska kunna närvara vid fullmäktigesammanträdena och därmed behålla närheten till valkretsen och väljarna bör en harmoniserande ordning införas som innebär att alla kommunfullmäktigesammanträden äger rum . Av 5 kap. 7 § KL följer att fullmäktige bestämmer när ordinarie sammanträde ska hållas. Sammanträde ska hållas också om styrelsen eller minst en tredjedel av fullmäktiges ledamöter begär det eller om ordföranden anser att det behövs. Uppgifter om tid, plats och vilka ärenden som ska behandlas ska kungöras på kommunens eller anslagstavla och tas in i en eller flera ortstidningar minst före sammanträdet (5 kap. 9 och 10 §§). Talmannen beslutar efter samråd med riksdagsstyrelsen om planeringen av arbetet i kammare och om när kammaren ska sammanträda (6 kap. 2 § och tilläggsbestämmelse 6.2.1 i riksdagsordningen). Arbetsplenum i kammaren äger normalt inte rum . utskott och sammanträder när riksdagsarbetet kräver det (7 kap. 15 § riksdagsordningen). Utskotten sammanträder i huvudsak och . Bestämmelserna om när fullmäktigesammanträden ska hållas och hur de ska kungöras återfinns i 5 kap. 12–14 §§ i förslaget till ny kommunallag. Den föreslagna regleringen motsvarar i huvudsak vad som gäller , med den ändringen att en kommuns eller ett landstings fysiska anslagstavla föreslås ersättas med en anslagstavla på kommunens eller webbplats (8 kap. 9 §, prop. s. 218 f.). Tidpunkten för fullmäktigesammanträdet ska därmed tillkännages på den webbaserade anslagstavlan. Utskottet ser inte skäl att ställa sig bakom det som yrkas i motionerna. 2016/17:KU30 UTSKOTTETS ÖVERVÄGANDEN Styrning och uppföljning av verksamheter i regi Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att regeringen bör återkomma till med ett lagförslag som innebär att skyldigheten för fullmäktige att anta ett program med mål och riktlinjer för privata utförare även ska omfatta verksamhet som bedrivs i egen regi, och detta tillkännager för regeringen. Jämför reservation 6 (V). I kommittémotion 2016/17:3735 av m.fl. (M, C, L, KD) yrkas att även verksamhet i egen regi ska omfattas av det program med mål och riktlinjer som avses i 5 kap. 3 § i förslaget till ny kommunallag. Motionärerna framhåller att det finns ett stort principiellt och praktiskt värde i att verksamheter hanteras på ett likvärdigt sätt oavsett om de bedrivs i egen regi eller i privat regi. De anser därför att utredningens förslag i SOU 2015:24 bör genomföras i denna del. Den närmare avgränsningen av programskyldigheten kan dock enligt motionärerna behöva analyseras ytterligare. Regeringen bör därför återkomma till med nödvändiga lagförslag. trädde en ny bestämmelse i 3 kap. 19 b § KL i kraft som innebär att fullmäktige för varje mandatperiod ska anta ett program med mål och riktlinjer för sådana kommunala angelägenheter som utförs av privata utförare (prop. 2013/14:118, bet. 2013/14:KU41, rskr. 2013/14:280). I programmet ska det också anges hur fullmäktiges mål och riktlinjer samt övriga föreskrifter på området ska följas upp och hur allmänhetens insyn ska tillgodoses. En privat utförare är en privat aktör utan något kommunalt ägande, som har hand om vården av en angelägenhet. Utredningen om en kommunallag för framtiden Utredningen om en kommunallag för framtiden föreslår i sitt slutbetänkande (SOU 2015:24) att skyldigheten för fullmäktige att anta ett särskilt program med mål och riktlinjer för verksamhet som bedrivs av privata utförare även ska omfatta verksamhet som bedrivs i egen regi. Fullmäktige ska varje mandatperiod anta ett sådant program. Det är dock endast sådan verksamhet som skulle kunna överlåtas till privata utförare som enligt utredningen ska omfattas av programmet. Tillsyn och myndighetsutövning som måste utföras i egen regi omfattas inte. I propositionen framhåller regeringen följande (s. 172 f.). Kommuners och landstings nämnder ska inom sitt område se till att verksamheten bedrivs i enlighet med de mål och riktlinjer som fullmäktige har bestämt samt de föreskrifter som gäller för verksamheten. Detta gäller även när vården av en angelägenhet med stöd av kommunallagen har lämnats över till någon annan. Kommuner och landsting har alltså ett uppföljningsansvar för all verksamhet. Vid införandet av programmet för strategisk uppföljning av privata utförare betonade regeringen att bakgrunden till förslaget inte enbart syftade till att betona betydelsen av ett strategiskt arbetssätt av uppföljning och kontroll utan även att koppla detta arbete med frågan om allmänhetens insyn. När det gäller privata utförare hör dessa frågor, genom utformningen av förfrågningsunderlag och avtal, nära samman på ett sätt som inte gäller för den kommunala verksamheten som bedrivs i egen regi. Av denna anledning föreslog regeringen att fullmäktige skulle åläggas att ta fram ett särskilt program för privata utförare (prop. 2013/14:118 s. 51 f.). Regeringen uttalade vidare att det av denna anledning inte var lämpligt att låta de föreslagna programmen i sin helhet omfatta verksamhet som bedrivs i egen regi. Införandet av administrativa krav av det slaget som är i fråga innebär både vissa kostnader och ett ingrepp i kommuners och landstings egen styrning. Sådana regleringar bör därför enligt regeringen svara mot ett uttalat behov för att kunna motiveras. Enligt regeringens mening är den nuvarande regleringen tydlig både vad gäller kommuners och landstings ansvar och den ansvariga nämndens ansvar. Det framstår också som obefogat att ålägga kommuner som inte använder sig av privata utförare att ta fram program. Regeringen anser därför att det inte är motiverat att införa ett formellt krav på ett program för mål och riktlinjer för all verksamhet. Regeringen betonar avslutningsvis att det faktum att förslaget inte ska genomföras inte innebär något hinder för kommuner och landsting att använda programmet för mål och riktlinjer som ett redskap för styrningen även av verksamhet i egen regi, t.ex. vad avser uppföljning. Detta bör dock enligt regeringens mening överlåtas till den enskilda kommunen eller . Innehållet i 3 kap. 19 b § KL har i huvudsak förts över till 5 kap. 3 § i förslaget till ny kommunallag. Det finns ett stort principiellt och praktiskt värde i att verksamheter hanteras på ett likvärdigt sätt oavsett om de bedrivs i egen regi eller i privat regi. Skyldigheten för fullmäktige att anta ett program med mål och riktlinjer för verksamhet som bedrivs av privata utförare bör därför även omfatta verksam- het som bedrivs i egen regi. Den närmare avgränsningen av programskyldig- heten behöver dock analyseras ytterligare. Regeringen bör göra en sådan analys och därefter återkomma till med nödvändiga lagförslag. Utskottet föreslår att tillkännager detta för regeringen. tillstyrker utskottet motionsyrkandet. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om stärkt minoritetsskydd i fråga om extra val, återremiss och interpellationer. Jämför reservation 7 (SD, -). och (båda SD) anför i kommittémotion 2016/17:3734 yrkande 7 i denna del att reglerna om extra val till fullmäktige bör ändras. Extra val ska enligt motionärerna hållas om minst hälften av de närvarande ledamöterna röstar för det. och yrkar även att det vid återremittering av ärenden bör införas någon form av minimiregler för hur ett beredningsorgan ska efterkomma de instruktioner som ges vid en återremiss, innan ett ärende får skickas tillbaka till fullmäktige för avgörande. Regelverket får emellertid inte bli för strikt och långtgående så att det riskerar att leda till en oproportionerligt stor arbetsbelastning och ökad byråkrati för kommuner och regioner. och yrkar avslutningsvis att regeringen bör säkerställa att det finns ett mycket starkt minoritetsskydd för interpellationer. Det skulle t.ex. kunna krävas att fem sjättedelar av fullmäktiges ledamöter röstar emot att en interpellation ska få ställas för att så ska bli fallet. När ärenden avgörs i fullmäktige bestäms utgången genom enkel majoritet, om inte något annat är föreskrivet (5 kap. 43 § KL). Bestämmelser om extra val finns i 5 kap. 5 a § KL. Fullmäktige får besluta om extra val till fullmäktige mellan ordinarie val. Extra val ska hållas om minst två tredjedelar av de närvarande ledamöterna röstar för det. Ett beslut om extra val får dock inte fattas förrän har förflutit från det nyvalda fullmäktiges första sammanträde. Möjligheten för fullmäktige att besluta om extra val infördes genom lagändringar som trädde i kraft (prop. 2009/10:80, bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). Regeringen anförde i propositionen att det i fråga om möjligheten att utlysa extra val var motiverat att göra avsteg från majoritetsprincipen för att markera att extra val endast är avsett för extraordinära situationer. Det ska enligt regeringen kunna tillgripas endast om en klar majoritet i fullmäktige anser att det behövs. Om beslutsunderlaget i ett ärende behöver kompletteras kan fullmäktige besluta om återremiss (5 kap. 36 § KL). Ärendet skickas då tillbaka till ett beredande organ, som kan vara en nämnd, en fullmäktigeberedning eller styrelsen. Det beredande organet ska därefter bereda ärendet på nytt och lämna ett förslag till beslut i ärendet. Ett ärende ska återremitteras, om det begärs av minst en tredjedel av de närvarande ledamöterna. Enkel majoritet krävs dock om ärendet tidigare återremitterats på begäran av en minoritet. Motiveringen till ett beslut om återremiss ska bestämmas av de ledamöter som begärt återremittering. Vid flera motiveringar får ordföranden pröva vilken motivering som biträds av minst en tredjedel av de närvarande ledamöterna. Möjligheterna för ledamöter i fullmäktige att ställa interpellationer regleras i 5 kap. 49–53 §§ KL. Interpellationer ska avse ämnen som hör till fullmäktiges, en nämnds eller en fullmäktigeberednings handläggning och får inte avse ärenden som rör myndighetsutövning mot någon enskild. Interpellationerna ska ha ett bestämt innehåll och vara försedda med motivering. De bör ställas endast i angelägenheter av större intresse för kommunen eller . Fullmäktige beslutar utan föregående överläggning om en interpellation får ställas. Beslutet kan, enligt huvudregeln i 5 kap. 43 § KL, fattas med enkel majoritet. Bestämmelsen om extra val har i den nya lagen placerats i 5 kap. 10 §. Någon förändring i sak föreslås inte i propositionen. Bestämmelsen om återremiss har i den nya lagen placerats i 5 kap. 50 §. Någon förändring i sak föreslås inte i propositionen. I 5 kap. 52 § andra stycket KL finns viss särreglering för . Bestämmelsen innebär att fullmäktige får besluta att interpellationer får ställas bara till borgarråden eller vissa av dem. bestämmelsen bör göras generellt tillämplig för kommuner och landsting. Regeringen föreslår därför att fullmäktige får bestämma att interpellationer får ställas endast till kommunal- och landstingsråd (s. 179). I övrigt förs bestäm- melserna om interpellationer i huvudsak oförändrade över till 5 kap. 59–63 §§ i förslaget till ny kommunallag. Utskottet är inte berett att nu föreslå några ändringar av bestämmelserna om extra val, återremiss eller interpellationer. Styrelsens ställning i förhållande till övriga nämnder Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om styrelsens och nämndernas ansvarsfördelning. Jämför reservation 8 (SD, -). I kommittémotion 2016/17:3734 av och (båda SD) yrkande 10 begärs ett tillkännagivande om styrelsens och nämndernas ansvarsfördelning. Motionärerna menar att den föreslagna ändringen, att fullmäktige ska få möjlighet att bestämma att styrelsen ska få fatta beslut som rör andra nämnders verksamhet, medför ett otydligt ansvarsutkrävande. De framhåller också att nämnderna i flertalet fall har bättre kunskap inom sina respektive ansvarsområden än styrelsen, som har ett mer övergripande ansvar. Förslaget riskerar därför att leda till att dåligt underbyggda beslut fattas. Kommunfullmäktige ska tillsätta en kommunstyrelse och en landstingsstyrelse (3 kap. 2 § KL). Fullmäktige ska även tillsätta de nämnder som utöver styrelsen behövs för att fullgöra kommunens eller uppgifter enligt särskilda författningar och för verksamheten i övrigt (3 kap. 3 § KL). Närmare bestämmelser om styrelsen och övriga nämnder finns i 6 kap. KL. Bestämmelserna i 3 kap. 2 och 3 §§ KL har i huvudsak oförändrade förts över till 3 kap. 3 och 4 §§ i förslaget till ny kommunallag. Närmare bestämmelser om styrelsen och övriga nämnder har placerats i 6 kap. Regeringen föreslår att fullmäktige ska få besluta att styrelsen ska kunna fatta beslut om särskilt angivna förhållanden som rör andra nämnders verksamhet (6 kap. 8 § i förslaget till ny kommunallag). Styrelsen får dock inte ges rätt att fatta beslut som rör andra nämnders myndighetsutövning, tillämpningen av lag eller ärenden som i övrigt rör enskilda. Syftet med förslaget är att ge ökade möjligheter att styra verksamheten strategiskt och stärka styrelsens samordnande roll. Regeringen framhåller att förslaget endast innebär en möjlighet för fullmäktige att ge styrelsen utökade befogenheter. Förändringen innebär alltså endast en utökning av kommuners och landstings möjligheter att fritt organisera sig och är inte någon tvingande reglering. Kommuner och landsting som bedömer att det inte är lämpligt att ge styrelsen sådana befogenheter kan avstå från att besluta om detta. Den beslutanderätt för styrelsen som regeringen föreslår ska gälla vissa, av fullmäktige, särskilt angivna förhållanden. Det är alltså inte fråga om en generell beslutanderätt. Fullmäktige ska exempelvis kunna ange att styrelsen ska kunna fatta övergripande ekonomiska beslut, såsom ett generellt anställningsstopp. Det kan även bli aktuellt att tilldela styrelsen en överordnad roll, med en möjlighet att fatta beslut som är bindande för nämnderna på personal-, säkerhets- och miljöområdena. Ett annat exempel på en situation när beslutanderätten ska kunna användas är när två nämnder är oense i något hänseende. Styrelsen ska då kunna fatta det avgörande beslutet i frågan. Andra områden där styrelsen kan ges beslutanderätt kan vara övergripande frågor, såsom kommunens agerande på sociala medier eller etiska riktlinjer. Styrelsen får enligt förslaget inte ges rätt att fatta beslut som rör andra nämnders myndighetsutövning, tillämpningen av lag eller ärenden som i övrigt rör enskilda. I regeringsformen har förvaltningsmyndigheterna, såväl de statliga som de kommunala, tillförsäkrats en självständighet när ett beslut utgör myndighetsutövning eller innebär tillämpning av lag. Ingen myndighet, inte heller kommun- eller , får bestämma hur en förvaltningsmyndighet ska besluta i ett ärende som rör myndighetsutövning eller tillämpning av lag (12 kap. 2 § regeringsformen).