bet · H401KU30 · 2017-02-15 00:00:00 — Motionären anför att fördelen med färre förtroendevalda är att de förtroendevalda blir lättare för medborgarna att identifiera och förutsättningarna för den politiska förankringen skulle öka. Medborgarnas möjlighet till ansvarsutkrävande skulle därmed stärkas. Kommunerna bör dock enligt motionären själva få avgöra om de vill att en mindre, direktvald kommunstyrelse ska överta fullmäktiges uppgifter. Av 3 kap. 1 § KL följer att det i varje kommun och landsting finns en beslutande församling: kommunfullmäktige i kommunerna och i landstingen. Av 5 kap. 1 § KL följer att fullmäktige bestämmer hur många ledamöter som fullmäktige ska ha. Antalet ska bestämmas till ett udda tal, och minst till ett visst antal beroende på kommunens eller storlek. Det minsta antalet ledamöter minskades 2014 från 31 till 21 ledamöter i kommuner med 8 000 eller färre röstberättigade invånare (prop. 2013/14:5, bet. 2013/14:KU7, rskr. 2013/14:71). Kommunstyrelsen ska, enligt 6 kap. 1 § KL, leda och samordna förvaltningen av kommunens eller angelägenheter och ha uppsikt över övriga nämnders och eventuella gemensamma nämnders verksamhet. Styrelsen ska också ha uppsikt över verksamhet som bedrivs i vissa närmare angivna juridiska personer och sådana kommunalförbund som kommunen eller är medlem i. Bestämmelserna om att beslutanderätten i kommuner och landsting utövas av fullmäktige som utses i allmänna val finns i den föreslagna lagen i 1 kap. 4 §. De närmare bestämmelserna om fullmäktige finns i 5 kap. och är i sak oförändrade. Utskottet behandlade en likalydande motion i betänkande 2014/15:KU18 och konstaterade då att lagändringen som innebär ett lägre möjligt minsta antal ledamöter i kommunfullmäktige trädde i kraft så som Utskottet såg inte skäl att förespråka någon ny utredning av frågan, och Utskottet vidhåller sitt tidigare ställningstagande och avstyrker motionen. Representation i styrelsen, nämnder och utskott Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att regeringen bör se över ordningen för utseende av ersättare i styrelsen, nämnder och utskott, och tillkännager det för regeringen. avstyrker övriga motionsyrkanden om representation i styrelsen, nämnder och utskott. Jämför reservation 3 (SD, -). I motion 2015/16:2942 av (SD) begärs att alla partier med representation i en folkvald församling också ska ges representation i dess nämnder, utskott och styrelse. Motionären anför att fördelningen av platser i nämnder, utskott och styrelse ofta innebär att mindre partier blir utan representation i dessa organ. För att säkerställa att väljarnas förtroende förvaltas på bästa sätt bör det införas en lagreglering om att alla partier i en folkvald församling också ska ha en representant närvarande med yttranderätt, men inte nödvändigtvis rösträtt, i församlingens alla nämnder, utskott och i styrelsen. Även och (båda SD) anför i kommitté- motion 2016/17:3734 yrkande 7 i denna del att det är viktigt att de politiska partier som har blivit invalda i fullmäktige får god insyn och kan vara delaktiga i det politiska arbetet, t.ex. genom att delta i nämndernas och styrelsens arbete. Det finns enligt motionärerna exempel på att kommuner har minskat antalet platser i nämnder och styrelsen enbart för att hålla vissa partier borta från insyn. Ett sådant agerande är i grunden odemokratiskt och orättvist. Det bör därför införas någon form av minoritetsskydd för att säkerställa en så stor insyn som möjligt för de partier som hamnar utanför valteknisk samverkan. (C) yrkar i motion 2016/17:2957 att reglerna för proportionella val ses över så att ersättare för avgående ledamöter i nämnder eller styrelsen ska vara någon som tillhör samma parti som den avgående ledamoten. Motionären lyfter som ett särskilt problem den situationen att ett litet parti har ordförandeposten i en nämnd och inte någon ytterligare ledamot Om ordföranden lämnar uppdraget måste partiet lämna ordförandeskapet till ett annat parti, och blir dessutom orepresenterat i nämnden. Detta kan enligt motionären dessutom innebära en majoritetsförändring. Av 3 kap. 2 § KL följer att kommunfullmäktige ska tillsätta en kommunstyrelse och ska tillsätta en landstingsstyrelse. Fullmäktige ska också, enligt 3 kap. 3 §, tillsätta de nämnder som utöver styrelsen behövs för att fullgöra kommunens eller uppgifter. För ledamöter i fullmäktige ska det enligt 5 kap. 4 § KL finnas ersättare. Ersättare utses enligt bestämmelser i 14 kap. vallagen (2005:837). Om en ledamot är förhindrad att inställa sig till ett sammanträde eller att fortsätta delta i ett sammanträde, ska en ersättare tjänstgöra i ledamotens ställe. Bestämmelser om ersättarnas tjänstgöring finns i 5 kap. 12–17 §§ KL. Av 16 § följer att i kommunfullmäktige har ersättare från samma valkrets som ledamoten företräde till tjänstgöring. Om partiets samtliga ersättare i valkretsen är förhindrade att inställa sig eller att vidare delta i ett sammanträde ska den ersättare tjänstgöra som har utsetts för partiet i någon annan valkrets. Den ersättare har då företräde som har utsetts i den valkrets där partiets röstetal är högst. Motsvarande bestämmelser finns inte för hur ersättare för ledamöter i ska tjänstgöra. Detta har ansetts innebära att ersättare i inte får hämtas från andra valkretsar.1 Val av ledamöter och ersättare i bl.a. nämnder ska enligt 5 kap. 46 § KL vara proportionella under de förutsättningar som anges i 2 § lagen (1992:339) om proportionellt valsätt. Detta innebär att om ett visst antal ledamöter begär det, ska ledamöter i bl.a. styrelser och nämnder i kommuner, landsting och kommunalförbund utses proportionellt i enlighet med mandatsställningen i fullmäktige. Bestämmelserna om proportionella val syftar till att säkerställa att även en politisk minoritet ska kunna få platser i nämnder och styrelser. Detta innebär att en minoritetsgrupp i fullmäktige kan driva igenom proportionella val och därmed få möjlighet till representation i den kommunala nämndorganisationen. Ledamöter och ersättare i en nämnd väljs av fullmäktige till det antal som fullmäktige bestämmer (6 kap. 9 § KL). I styrelsen får antalet ledamöter inte vara mindre än fem, och antalet ersättare bör vara lika stort som antalet ledamöter. Om ersättarna inte väljs proportionellt, ska fullmäktige bestämma i vilken ordning som de ska tjänstgöra. Har ersättarna valts proportionellt, ska de tjänstgöra enligt den turordning som anges i 25 § lagen om proportionellt valsätt. Om en ledamot avgår , ska fyllnadsval förrättas (6 kap. 14 § KL). Om ledamoten har utsetts vid ett proportionellt val, inträder i stället 1 m.fl., Kommunallagen med kommentarer och praxis. en ersättare i enlighet med den ordning som har bestämts för ersättarnas förstärkning av den kommunala demokratins funktionssätt och Utredningen om en kommunallag för framtiden föreslog båda att det införs en möjlighet för kommuner och landsting att besluta om en försöksverksamhet med majoritetsstyre –2022 (SOU 2012:30 och SOU 2015:24). För försöksverksamheten föreslogs att minoriteten skulle garanteras viss information om och insyn i styrelsens ärenden. Regeringen gör i propositionen (s. 168 f.) emellertid bedömningen att det inte finns något behov av att genomföra en försöksverksamhet med majoritetsstyre. Regeringen anför att utredningarnas förslag är förknippade med en rad problem, såsom svårigheter med att garantera oppositionen insyn och arbetsförutsättningar och risken för konflikter mellan styrelsen och övriga nämnder om den politiska sammansättningen i styrelsen och de övriga nämnderna skiljer sig alltför mycket åt. Den avgörande invändningen är enligt regeringen härutöver att det är oklart på vilket sätt en försöksverksamhet med majoritetsstyre skulle vitalisera den kommunala demokratin. Regeringen föreslår mot denna bakgrund inte någon lagstiftning. I propositionen föreslås inte några ändringar i sak som rör bestämmelserna om tillsättande av nämnder och ersättarnas tjänstgöring i nämnderna. Bestämmelser om att fullmäktige ska tillsätta en styrelse och de nämnder som utöver styrelsen behövs för att fullgöra kommunens eller uppgifter finns i 3 kap. 3 och 4 §§. Bestämmelserna om val av ledamöter och ersättare och om ersättarnas tjänstgöring har placerats i 6 kap. 16–20 §§. Av 5 kap. 58 § framgår att val av ledamöter och ersättare i nämnder under vissa förutsättningar ska vara proportionella. Utskottet har tidigare behandlat motioner i samma fråga. Utskottet har då avstyrkt motionerna och anfört att reglerna om proportionella val medför att en minoritetsgrupp i fullmäktige kan driva igenom proportionella val och därmed få möjlighet till representation i den kommunala nämndorganisationen (bet. 2012/13:KU22, 2013/14:KU12 och 2014/15:KU18). Vid den senaste behandlingen konstaterade utskottet vidare att det förelåg utredningsförslag om försöksverksamhet med majoritetsstyrelse som, om det genomfördes, skulle få betydelse för frågan om representation i kommun- och landstingsstyrelser. har i samtliga fall reserverat sig mot utskottets beslut och yrkat bifall till motionerna. Utskottet behandlade frågan om hur ersättare i ska utses i betänkande 2005/06:KU9. Utskottet menade då att det i första hand är partiernas sak att vid utformningen av sin list- och kandidatpolitik ta hänsyn till vilka effekter gällande ordning kan få för ersättarnas tjänstgöring i fullmäktige (s. 30). I en reservation anförde och att ersättare i borde utses enligt samma regler som gäller för kommunfullmäktige. I de fall val av ledamöter och ersättare i kommunala nämnder och utskott utses med proportionellt valsätt kan effekten av att en ledamot avgår från uppdraget bli att den ersättare som utses tillhör ett annat parti än det parti som den avgående ledamoten tillhör. I många fall kan det senare partiet därmed dessutom bli helt utan representation i nämnden eller utskottet. Utskottet anser att frågan om att införa en ordning som innebär att en ersättare i en styrelse, nämnd eller utskott ska tillhöra samma parti som den avgående ledamoten bör utredas av regeringen. Detta bör med bifall av motion 2016/17:2957 tillkännage för regeringen. Utskottet konstaterar att bestämmelserna om ersättares tjänstgöring skiljer sig åt för kommunrespektive . Enligt utskottets mening kan det finnas skäl att överväga att även se över bestämmelserna om tjänstgöring för ersättare i . När det gäller övriga motionsyrkanden om representation i styrelsen, nämnder och utskott noterar utskottet det utredningsarbete som har gjorts och ser inte skäl att förespråka ytterligare utredning. Motionerna 2015/16:2942 och 2016/17:3734 yrkande 7 i denna del avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att möjligheten till misstroendeförklaring bör utredas. Jämför reservation 4 (SD, -). och (båda SD) anför i kommittémotion 2016/17:3734 yrkande 8 att det bör finnas en möjlighet till misstroendeförklaring på regional och nivå. En sådan möjlighet bör även omfatta nämnder och kommunala bolag. Regeringen bör få i uppdrag att utreda detta och återkomma till med förslag. På nivå finns ingen möjlighet till misstroendeförklaring i fullmäktige. Däremot kan fullmäktige med stöd av 4 kap. 10 a § KL återkalla uppdragen för samtliga förtroendevalda i en nämnd när den politiska majoriteten i nämnden är densamma som i fullmäktige. parti som nämndens ordförande företräder inte längre ingår i den politiska majoriteten kan fullmäktige också välja ett nytt presidium (6 kap. 15 § andra stycket KL). Enligt 4 kap. 10 § KL får fullmäktige återkalla uppdraget för en förtroendevald som valts av fullmäktige om den förtroendevalde har vägrats ansvarsfrihet eller genom en dom som har vunnit laga kraft har dömts för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Frågan om ett kommunalt misstroendevotum har lyfts i samband med behandlingen av frågan om huruvida kommuner och landsting ska kunna införa majoritetsstyre eller s.k. kommunparlamentarism. av den kommunala demokratins funktionssätt (Fi 2010:04, SOU 2012:30) och Utredningen om en kommunallag för framtiden (Fi 2012:07, SOU 2015:24) har utrett frågan om majoritetsstyre. Den senare utredningen föreslog en försökslagstiftning som gör det möjligt för kommuner och landsting att införa ett styre där styrelsen enbart består av ledamöter från det styrande partiet eller blocket. Utredningen föreslog också, kopplat till försöksverksamheten, en regel om misstroendevotum. En fråga om misstroendeförklaring skulle enligt förslaget väckas om minst en tredjedel av fullmäktiges ledamöter begär det. Fullmäktige får härigenom en möjlighet att ersätta styrelsen med en ny styrelse om den politiska majoriteten ändras i fullmäktige. Om fullmäktige med enkel majoritet finner att styrelsen inte har fullmäktiges förtroende ska fullmäktige enligt förslaget återkalla uppdragen för samtliga ledamöter och ersättare i styrelsen. demokratiutredning har utrett frågan om fullmäktige ska kunna utlysa en misstroendeförklaring mot styrelsen eller annan nämnd, oavsett majoritetsstyre (Ju 2014:19, SOU 2016:5). Det kan enligt utredningen finnas fördelar med att införa en möjlighet för en minoritet att väcka en misstroendeförklaring. Misstroendeförklaringarna skulle bli ett sätt för fullmäktige att utkräva ansvar och förmå styrelsen eller nämnderna att redovisa sina politiska överväganden. Genom att införa en sådan möjlighet i alla kommuner och landsting skulle det dels bli tydligare att styrelsen och nämnderna är ansvariga inför fullmäktige, dels skulle den enskilde fullmäktigeledamotens ställning stärkas. Utredningens bedömning är emellertid att om man införde en möjlighet för en minoritet att väcka en misstroendeförklaring skulle det kunna få negativa konsekvenser för den lokala demokratin. Om en möjlighet till misstroendeförklaringar infördes skulle det kunna leda till ett mer instabilt eller mer konfliktbetonat politiskt styre i kommuner och landsting. Det skulle enligt utredningen kunna skada förtroendet för den lokala demokratin. Det framgår också att möjligheten till misstroendeförklaring fått stark kritik i utredningens samråd med förtroendevalda. Enligt utredningen finns sammanfattningsvis inte tillräckliga skäl att ge minoriteten en möjlighet att väcka ett misstroendevotum. Regeringen gör bedömningen att det inte finns något behov av att genomföra en försöksverksamhet med majoritetsstyre. Några särskilda överväganden görs inte när det gäller möjligheten till misstroendeförklaring. Motionsyrkanden om att införa en möjlighet till kommunalt misstroendevotum behandlades av utskottet i betänkande 2012/13:KU22. Utskottet anförde att av den kommunala demokratins funktionssätt i betänkandet demokrati hade behandlat frågor om återkallelse av vissa uppdrag. Betänkandet var föremål för beredning i . I avvaktan på resultatet av det pågående arbetet föreslog utskottet att motionerna skulle avslås. Utskottet noterar det utredningsarbete som har gjorts och ser inte skäl att förespråka ytterligare utredning av frågan om misstroendeförklaring. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att införa titeln borgmästare. (M) begär i motion 2015/16:2594 att frågan om att ersätta titeln ”kommunstyrelsens ordförande” i kommunallagen med ”borgmästare” ses över. Motionären anför att titeln ”borgmästare” i modern tid har kommit att bli synonym med den roll och det uppdrag som motsvaras av en kommunstyrelseordförande. Borgmästartiteln är mycket vanlig runt om i världen och kan därför sägas vara internationellt erkänd. I används titeln dock godtyckligt och kan i olika sammanhang avse kommunstyrelsens ordförande, kommunfullmäktiges ordförande eller kommunalråd. För att undvika en sådan varierande användning av titeln bör det enligt utredas om titeln bör användas för kommunstyrelsens ordförande. Titeln borgmästare har förekommit i , till en början som en benämning på den främsta medlemmen i rådet, en stads organ för rättskipning och förvaltning. var borgmästaren ordförande i magistraten, som tillsammans med allmän rådstuga och drätselkammaren var organ för städernas lokala förvaltning. I städer utan magistrat fanns fram till 1953 alltid s.k. kommunalborgmästare som valdes av stadsfullmäktige. Genom kommunallagsreformen 1953 togs magistraternas kommunala upp- gifter i städerna bort. överfördes magistratens återstående uppgifter på länsstyrelserna och polismyndigheterna, och titeln borgmästare användes då för ordföranden i rådhusrätten, stadens domstol. hörde 1971, då härads- och rådhusrätter ersattes av tingsrätter. Genom en ändring i 4 kap. 2 § KL infördes ordningen att en förtroendevald som fullgör sitt uppdrag på heltid eller betydande del av heltid ska kallas kommunalråd, landstingsråd, oppositionsråd eller en annan benäm- ning som fullmäktige bestämmer (prop. 2013/14:5, bet. 2013/14:KU7, rskr. 2013/14:71). Regeringen påpekade i propositionen att möjligheten att använda andra benämningar kvarstod, liksom möjligheten att använda benämningarna även för förtroendevalda som är verksamma i en mindre omfattning än ”betydande del av heltid”. får ha borgarråd (4 kap. 24 § KL). Regeringen föreslår i propositionen (s. 175 f.) att en förtroendevald som fullgör sitt uppdrag på heltid eller betydande del av heltid ska benämnas kommunalråd, borgarråd, landstingsråd eller oppositionsråd, eller ha någon annan benämning som fullmäktige bestämmer. Regeringen konstaterar att enligt den nuvarande ordningen i 4 kap. 24 § KL får ha borgarråd och att fullmäktige i reglementet för borgarrådsberedningen och borgarråden har meddelat närmare föreskrifter om borgarråden (för 2014:18). Regeringen anser att den typen av särregleringar som gäller för borgarråden i inte är önskvärd, men att bör få fortsätta att arbeta med en borgarrådsberedning och borgarråd på samma sätt som . Särregleringarna bör därför inte föras över i en ny kommunallag. I stället föreslås en generellt tillämplig bestämmelse om vad de förtroendevalda i kommuner och landsting bör benämnas (prop. s. 176). I betänkandet 1997/98:KU4 anförde utskottet att det är svårt att argumentera för att titeln borgmästare generellt borde införas som en benämning på kommunstyrelsens ordförande, eftersom borgmästarfunktionen i historiskt sett inte i första hand var av politisk karaktär. Eftersom begreppet borgmästare i det nutida framstår som diffust, borde det enligt utskottet inte införas generellt, vilket förespråkades i den då aktuella motionen, som avstyrktes. Utskottet vidhöll denna uppfattning i betänkandena 1998/99:KU21, 2012/13:KU22, 2013/14:KU12 och 2014/15:KU18. Utskottet har i sina ställningstaganden dessutom konstaterat att andra benämningar än kommunalråd, landstingsråd och oppositionsråd får användas. Utskottet konstaterar att frågan om vilka benämningar som bör användas för förtroendevalda som fullgör sitt uppdrag på heltid eller betydande del av heltid har varit föremål för utredning och behandlas i propositionen. Utskottet vidhåller sina tidigare ställningstaganden och avstyrker motionen. Utskottets förslag i korthet avstyrker motionsyrkanden om förtroendevaldas rätt till föräldraledighet och annan tjänstledighet. Ett antal motionsyrkanden gäller förtroendevaldas möjlighet att ta ut föräldraledighet och annan tjänstledighet. Sådana yrkanden finns i motionerna 2015/16:800 och 2016/17:386 av m.fl. (S), 2015/16:850, yrkande 1, och 2016/17:2803, yrkande 1, av och (båda S), 2015/16:874 av m.fl. (S), 2015/16:1035 av (S), 2016/17:641 av i och (båda S), 2015/16:938 och 2016/17:369 av (C), 2015/16:2640 av (FP) samt 2016/17:661 av (L). Motionärerna anför i huvudsak följande. Rätten att vara föräldraledig är självklar inom arbetsmarknaden, men inom politiken finns inte någon sådan lagstadgad rättighet. Att införa en bestämmelse i kommunallagen som ger förtroendevalda rätt att vara föräldralediga skulle främja jämställdhet och jämlikhet inom politiken och öka förutsättningarna att få folk att engagera sig politiskt. För en förtroendevald som är aktiv i en kommun eller ett landsting som inte på eget initiativ har infört möjligheten till föräldraledighet återstår inget annat om han eller hon vill vara hemma med ett barn än att avsäga sig sitt uppdrag. Detta gäller främst kvinnor. Även möjligheterna till annan tjänstledighet, för exempelvis utlandstjänstgöring eller studier, är begränsade. En arbetstagare som är anställd och som är förälder har enligt föräldraledighetslagen (1995:584) rätt till olika former av föräldraledighet (mammaledighet, föräldraledighet på hel- eller deltid med eller utan föräldrapenning m.m.). Denna rätt gäller också vissa andra än föräldrar, t.ex. den som utan att vara förälder är rättslig vårdnadshavare och har vård om ett Ledigheten kan tas ut sammanhängande eller delas upp på högst tre perioder varje kalenderår. Rätten till föräldrapenning under föräldraledigheten regleras i socialförsäkringsbalken (2010:110). Förtroendevalda i kommuner och landsting fullgör ett förtroendeuppdrag och har inte en anställning. därför inte för de förtroendevalda. Vissa kommuner, landsting och regioner har ändå valt att införa möjligheter till föräldraledighet genom bestämmelser i Riksdagsledamöter, som inte heller har en anställning utan ett förtroendeuppdrag, kan ansöka om ledighet från uppdraget. kan avse också föräldraledighet. Om en ledamot är ledig mer än en månad ska hans eller hennes uppdrag i stället utövas av en ersättare. minskas riksdagsledamotens arvode, tilläggsarvode och andra fasta arvoden i enlighet med de bestämmelser som gäller för arbetstagare hos (3 kap. 8 § lagen [2016:1108] om ersättning till ledamöter). Riksdagsledamöter som är föräldralediga kan få föräldrapenning från Inte heller ett statsråd har ett vanligt anställningsförhållande och omfattas därför inte av föräldraledighetslagens bestämmelser om rätt till föräldra- Det har dock förekommit att statsråd i varierande grad formlöst dragit ned på intensiteten i sitt arbete för att vara hemma med barn. statsrådets statssekreterare tagit ett ökat ansvar för några av statsrådens uppgifter, och statsrådet har vid vissa regeringssammanträden ersatts enligt den s.k. ersättarlistan. demokratiutredning föreslog att fullmäktige ska få bevilja föräldraledighet för förtroendevalda som fullgör sitt uppdrag på heltid eller betydande del av heltid (SOU 2016:5 s. 297 f.). Utredningen anför att i ett modernt samhälle bör såväl unga som äldre kvinnor och män ha möjlighet att engagera sig på heltid eller deltid i lokalpolitiken. För att få en bred politisk representation i kommuner och landsting krävs att samhället kan erbjuda de förtroendevalda sådana villkor att det blir attraktivt för alla att åta sig även mer omfattande uppdrag i politiken. En viktig del i att kunna erbjuda sådana villkor är enligt utredningen en ordning som möjliggör för kommunal- och landstingsråd att vara föräldralediga eller sjukskrivna, och därefter kunna återgå till sina förtroendeuppdrag. Utredningen menar dock att den förtroendevalde inte bör vara ledig från sitt förtroendeuppdrag än . Anledningen till det är att förtroendeuppdraget är så speciellt till sin karaktär och att det krävs förankring både i den kommunala organisationen och i partiet för att den förtroendevalde ska kunna fullfölja sitt uppdrag. Det är lätt att förlora sin förankring när hen är borta för länge från sitt förtroendeuppdrag. Utredningen om översyn av möjligheterna till föräldraledighet för statsråd lämnade betänkandet Föräldraledighet för statsråd? (SOU 2016:20). Utredningen menar att det bör införas en mer uttalad möjlighet för statsråd att ta ledigt för att ta hand om barn. En sådan möjlighet finns enligt utredningen för statsråden i de övriga nordiska länderna. Utredningen anser dock att det på grund av statsrådsuppdragets mycket speciella karaktär inte kan bli tal om en föräldraledighet motsvarande den som gäller för anställda. Det är enligt utredningen alltid statsministern som ytterst avgör om ett statsråd ska kunna vara frånvarande i en eller annan grad för att ta hand om ett barn.