bet · H401CU7 · 2017-01-13 00:00:00 — I sammanhanget kan nämnas att ett fordon, enligt 2 och 16 §§ förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall, får flyttas av eller vissa andra myndigheter bl.a. 1) om det är uppställt på en sådan plats eller på ett sådant sätt att fara uppstår eller trafiken onödigtvis hindras eller störs, 2) om det är uppställt i strid mot föreskrifter om stannande eller parkering och det antingen finns stor risk för att fara uppstår eller fordonet varit fortlöpande uppställt på samma plats under eller 3) om det är uppställt i strid mot föreskrifter om stannande eller parkering och saknar föreskriven trafikförsäkring. Ett beslut om flyttning ska verkställas , om det behövs med hänsyn till ändamålet med flyttningen (4 § i förordningen). Fordonsägaren är i regel ansvarig för kostnaden för flyttningen, dock inte om han eller hon gör sannolikt att fordonet tagits ifrån honom eller henne genom brott (7 § lagen [1982:129] om flyttning av fordon i vissa fall). Utskottet finner inte anledning att föreslå någon åtgärd från sida med anledning av det som anförs i motionen. Motionsyrkandet bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en översyn av lagstiftningen som reglerar verksamheten i . Per Klarberg (SD) anför i motion 2015/16:1799 att det är onaturligt att genom lagstiftning låta ett privaträttsligt organ som ta ut avgifter som kan liknas vid böter och som kan vara oskäligt höga särskilt när det gäller motorcyklar. I motionen föreslås därför ett tillkännagivande om att regeringen skyndsamt bör ta initiativ till en översyn av lagstiftningen som reglerar verksamheten i . är en ideell förening, där samtliga försäkringsgivare som fått tillstånd att meddela trafikförsäkring är medlemmar. Stadgarna fastställs av regeringen, och föreningen står under tillsyn av . har enligt stadgarna till ändamål att bl.a. sköta de angelägenheter rörande trafikskadeersättning som ligger på föreningen enligt trafikskadelagen (1975:1410) och att ta ut trafikförsäkringsavgift enligt samma lag. I 16 och 33 §§ trafikskadelagen finns bestämmelser om skyldighet att ersätta trafikskador som orsakats av oförsäkrade, okända eller utländska fordon. I 34 § trafikskadelagen finns bestämmelser om trafikförsäkringsavgift. Om den föreskrivna trafikförsäkringen saknas för ett motordrivet fordon som är registrerat i vägtrafikregistret och inte är avställt, har rätt till gottgörelse (trafikförsäkringsavgift) av den försäkringspliktige för den tid som han eller hon inte har fullgjort sin försäkringsplikt. Trafikförsäkringsavgiften bestäms på grundval av de årspremier för trafikförsäkring som har tillämpats här i landet då trafikförsäkring har saknats. Avgiften får överstiga den högsta försäkringspremien inklusive skatt enligt lagen (2007:460) om skatt på trafikförsäkringspremie m.m. för fordon av samma fordonsslag och med samma användningssätt som det oförsäkrade fordonet. En domstol får sätta ned trafikförsäkringsavgiften, om det finns särskilda skäl. I samband med en ändring 1999 av hur trafikförsäkringsavgiften ska beräknas uttalade regeringen att avgiften inte i första hand ska ses som ett alternativ till den premie som skulle ha betalats utan som en sanktion mot dem som inte lojalt bidrar till det skydd för trafikanterna som systemet med obligatorisk trafikförsäkring ger (prop. 1998/99:42 s. 20, bet.1998/99:LU19). På finns en tabell för trafikförsäkringsavgiften. Det anges att tabellen utvärderas minst och revideras efter förändringar i försäkringsbolagens . Vidare granskas processen för hur trafikförsäkringsavgiften bestäms av föreningens externa revisorer. I tabellen delas fordonen in i 19 avgiftsgrupper, och det finns en särskild regel om jämkning av avgiften för veteranfordon. I departementspromemorian Trafikförsäkringsfrågor m.m. (Ds 2006:12) har en sakkunnig person på uppdrag av gjort en översyn av bl.a. reglerna om trafikförsäkringsavgift. Uppdraget i den delen gick ut på att överväga om en ordning kunde skapas som möjliggjorde en mer nyanserad bedömning av avgiftens storlek; en utgångspunkt skulle vara att förhindra resultat som kunde anses oskäliga. I promemorian föreslog den sakkunnige att trafikförsäkringsavgiften i högre grad ska anknyta till den premie som debiterats för det aktuella fordonet eller annars skulle ha betalats för detta. Om det framgår – genom material från försäkringsbolaget eller upplysning från den försäkringspliktige – att en lägre premie skulle ha betalats än enligt den gällande schabloniserade beräkningen, ska avgiften i stället bestämmas till (förslagsvis) högst denna premie. Vid kortvariga förseningar på föreslogs det att avgiften ska sättas till hälften av vad som annars skulle ha gällt. Vidare ska avgiften fortfarande kunna sättas ned om det finns särskilda skäl. Trafikförsäkringsavgiften har även behandlats av i betänkandet En utvidgad trafikförsäkring (SOU 2009:96). I betänkandet framhölls att avgiften är avsedd att vara en sanktion mot dem som inte lojalt bidrar till det skydd för trafikanterna som systemet med en obligatorisk trafikförsäkring ger. Avgiftens storlek bestäms enligt en schablonmetod, som innebär att beloppet bara delvis påverkas av den uteblivna premiens belopp. I många fall tas avgifter ut som i jämförelse med relevanta trafikförsäkringspremier framstår som mycket höga. Man kan anta, anförde utredningen, att den höga avgiftsnivån har en preventiv effekt och medverkar till att de flesta fordonsägare fullgör sin försäkringsplikt. Utredningen konstaterade att systemet emellertid har utsatts för kritik. Det har gjorts gällande att avgiftssanktionen är anmärkningsvärt sträng och att systemet är svårförståeligt, vilket är bakgrunden till den översyn och det förslag när det gäller reglerna om trafikförsäkringsavgift som redovisas i departementspromemorian Ds 2006:12. Trafikförsäkringsavgiften är avsedd att komma till användning i vitt skilda situationer, där försummelsen att trafikförsäkra ett fordon kan variera alltifrån ett tillfälligt förbiseende till en systematisk underlåtelse i avsikt att helt undgå den lagstadgade försäkringsplikten. Detta förhållande motiverar att reglerna om trafikförsäkringsavgift medger att avgiften i någon mån kan anpassas efter överträdelsens art, åtminstone efter hur länge den har pågått. Det är inte heller utan vidare givet att avgiftens preventiva verkan alltid blir större ju högre avgiftsbeloppet är. Utredningen ansåg att det inte finns skäl att invända mot att möjligheterna att ta ut höga belopp i trafikförsäkringsavgift begränsas i vissa fall. Regeringen beslutade att överlämna betänkande till den parlamentariska socialförsäkrings-utredningen (Kommittén om hållbara försäkringar vid sjukdom och arbetslöshet, S 2010:04). Utskottet har behandlat motionsyrkanden om storleken på trafikförsäkrings-avgiften , (bet. 2013/14:CU14). Utskottet ansåg då att resultatet av det pågående arbetet inte borde föregripas genom några uttalanden från sida. Utskottet avstyrkte därmed motionsyrkandet. Den parlamentariska socialförsäkringsutredningen fick i uppdrag att se över de allmänna försäkringarna vid sjukdom och arbetslöshet (dir. 2010:48). Utredningen redovisade slutbetänkandet Mer trygghet och bättre försäkring (SOU 2015:21). Betänkandet innehåller ett flertal förslag till förbättringar av socialförsäkringssystemet, bl.a. för en mer rättssäker arbetsskadeförsäkring. Betänkandet innehåller däremot inte några förslag som berör eller frågan om trafikförsäkringsavgift. Betänkandet bereds nu vidare inom . Utskottet finner inte anledning att föreslå någon åtgärd från sida med anledning av det som anförs i motionen. Motionsyrkandet bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår tre motionsyrkanden om handläggning av trafikskadeärenden. Utskottet hänvisar bl.a. till pågående arbete och tidigare ställningstagande. Jämför reservation 2 (V). I kommittémotion 2016/17:199 av m.fl. (V) anförs att många trafikskadade och anhöriga upplever att prövningen i inte är rättssäker. Det föreslås därför att regeringen ska tillsätta en utredning som ska undersöka hur handläggningen av ärenden och processen i fungerar ur ett rättssäkerhetsperspektiv och lämna förslag på vilka eventuella åtgärder som behöver vidtas för att stärka rättssäkerheten. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta (yrkande 1). och (båda S) anför i motion 2015/16:2203 att det kan ifrågasättas om bedömningar är opartiska och rättvisa på grund av dels att representanter från försäkringsbolagen ingår i nämnden, dels att läkare med bakgrund i försäkringsbolagsbranschen ofta anlitas där. I motionen föreslås därför ett tillkännagivande om att regeringen bör ta initiativ till en översyn av funktionssätt och överväga behovet av förbättringar alternativt införandet av ett helt oberoende organ för bedömning av exempelvis trafikskador. och (båda M) anför i motion 2016/17:805 att både privatpersoner och organisationer har framfört att det förekommer vissa komplikationer vid ansökan hos försäkringsbolag om ersättning för trafikskada, såsom att den skadade inte får rätt behandling där eller den ersättning som han eller hon har rätt till. I motionen föreslås därför ett tillkännagivande om att regeringen bör ta initiativ till en opartisk utvärdering av försäkringsbolagens bedömningar av de ekonomiska skadeanspråken vid trafikskador. Den som drabbas av en personskada kan beroende på omständigheterna ha rätt till ersättning ur t.ex. trafikförsäkringen, arbetsskadeförsäkringen eller patient-försäkringen. Ersättningsfrågor prövas i första hand normalt av ett försäkrings-bolag eller . Dessa kan som underlag för prövningen i vissa fall använda yttranden som begärs in från olika nämnder, t.ex. och . En enskild som inte är nöjd med ett beslut om ersättning kan väcka talan om ersättning i domstol. Även i sådana fall kan yttranden från nämnder på det aktuella området ligga till grund för avgörandet. Den som skadas i en trafikolycka kan få ersättning ur det egna fordonets trafikförsäkring. Enligt 7 kap. 1 § försäkringsavtalslagen (2005:104) ska ett försäkringsbolag som fått underrättelse om ett försäkringsfall utan uppskov vidta de åtgärder som behövs för att skadan ska kunna regleras. Skaderegleringen ska ske skyndsamt med beaktande av den försäkrades och andra skadelidandes behöriga intressen. Försäkringsersättning som inte avser periodiska utbetalningar ska betalas senast efter det att den ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet och lagt fram den utredning som skäligen kan begäras för att fastställa betalningsskyldigheten. Försäkringsbolaget ska betala dröjsmålsränta, om betalning inte görs . Om den som gör anspråk på försäkringsersättning uppenbarligen har rätt till åtminstone ett visst belopp, ska detta belopp genast betalas ut i avräkning på den slutliga ersättningen. Försäkringsbolaget ska vidare enligt 2 kap. 7 § försäkringsavtalslagen vid skaderegleringen lämna information om bl.a. möjligheter att få en tvist om ersättningen prövad och om preskriptionsrisk. bevakar att försäkringsbolagens verksamhet bedrivs enligt god försäkringsstandard. Enligt 6 § trafikförsäkringsförordningen (1976:359) ska samtliga försäkringsgivare som driver trafikförsäkringsverksamhet i tillsammans med upprätthålla och bekosta en skadereglerings-nämnd, vars reglemente godkänns av regeringen. är den skaderegleringsnämnd som avses i förordningen. Enligt gällande reglemente har till uppgift att verka för en enhetlig och skälig personskadereglering inom trafikförsäkringen. Nämnden lämnar utom rättegång rådgivande yttranden på begäran av en skadad eller efterlevande i en tvistig fråga om ersättning för personskada från trafikförsäkringen, dvs. om den enskilde är missnöjd med försäkringsbolagets beslut i en särskild fråga. Sådana yttranden lämnas också på begäran av trafikförsäkringsföretag eller i viktigare ersättningsfrågor. Nämnden lämnar även yttranden till domstolar eller andra myndigheter i frågor som rör ersättning för personskada. En annan uppgift för nämnden är att fastställa ersättningstabeller och riktlinjer för olika delar av den ideella ersättningen, tabeller som allmänt accepterats på andra håll, också av domstolarna. Nämnden ska bestå av högst 70 ledamöter. Ordföranden förordnas av regeringen och vice ordförandena av . Samtliga nu nämnda ska vara lagkunniga. Vidare finns representanter för konsumenterna (lekmannaledamöter), vilka ska ha ingående kunskaper om och stor erfarenhet inom områden som berör arbetsmarknad, pensioner och socialförsäkringar. De förordnas av på förslag av vissa arbetsmarknads-organisationer. Slutligen finns representanter för försäkringsföretagen (bolagsledamöter), vilka ska ha ingående kunskaper om och stor erfarenhet av reglering av personskador. De förordnas av på förslag av . En bolagsledamot får inte delta i behandlingen av en fråga som rör det försäkringsföretag där han eller hon är anställd. Nämnden fattar beslut i en sammansättning av två av de lagkunniga ledamöterna, två lekmannaledamöter och två bolagsledamöter. I ärenden av enklare beskaffenhet kan sammansättningen bestå av en ledamot ur respektive kategori. Vidare avgörs frågor av principiell betydelse av ett råd bestående av ordföranden, fyra vice ordförande, fem lekmannaledamöter och fem bolags-ledamöter. Rådet avgör dock inte enskilda ärenden. Nämnden biträds av ett kansli som leds av en kanslichef. Nämndens föredragande ska vara lagkunniga. Nämnden har tillgång till läkare med specialistkompetens som är helt fristående från försäkringsbolagen. Om det finns skäl för det kan nämnden begära att en sådan läkare uttalar sig i de medicinska frågorna. är godkänd av Kammarkollegiet som tvistlösning vid konsumenttvister. Om den skadelidande inte är nöjd med försäkringsbolagets beslut efter nämndens yttrande kan han eller hon väcka talan mot bolaget i allmän domstol. har i betänkandet En utvidgad trafikförsäkring (SOU 2009:96) tagit upp vissa frågor om . Utredningen betonade att det inte ingått i uppdraget att genomföra någon generell översyn av trafikförsäkringens tvistlösningsmekanismer. Utgångspunkten är att den enskildes rättssäkerhet inte får försämras i det nya systemet. Utredningen anförde bl.a. att den inte kan finna annat än att den nuvarande ordningen med en kostnadsfri prövning i och möjlighet till domstolsprövning i allt väsentligt tillgodoser rimliga krav på rättssäkerhet. Med utgångspunkt i att den nuvarande ordningen med ett fakultativt organ vid sidan av den ordinarie tvistemålsprocessen i domstol bäst svarar mot de krav som kan ställas på såväl rättssäkerhet som effektivitet och rimliga kostnader kan frågan ställas om det i något eller några avseenden går att förbättra systemet. Eftersom nämnden i sig synes fungera på ett fullt tillfredsställande sätt får med förbättring i första hand avses åtgärder som syftar till att öka enskildas förtroende för nämnden utan att man för den skull riskerar att försäkringsbolagens följsamhet mot nämndens beslut på något påtagligt sätt minskar. Skulle så ske torde förslagen endast motverka sitt syfte. Sådana förbättringspotentialer hos kan finnas såväl inom nämndens organisation som när det gäller dess finansiering och verksamhet i övrigt. När det gäller sammansättning och organisation anförde utredningen bl.a. följande: har en sammansättning som, i likhet med andra nämnder för tvistlösning utom domstol, består av en ordförande med domarbakgrund, ledamöter med särskild branschkunskap och lekmannaledamöter. En ständigt återkommande kritik från företrädare för skadelidandes intressen är att nämndens sammansättning ger en övervikt till ”försäkringsintresset”. Det är emellertid utredningens uppfattning att nämndens nuvarande sammansättning är väl ägnad att uppfylla de krav på sakkunskap och effektivitet som är nämndinstitutets stora fördel. Att ta bort försäkringsrepresentanterna från nämnden skulle sannolikt resultera i en minskad stadga i avgörandena. Detta skulle i sin tur kunna medföra en minskad vilja från försäkringsbolagen att följa nämndens rekommendationer. Att, som ibland förordats, ändra sammansättningen så att företrädare för skadelidande skulle ingå i nämnden kan enligt utredningen leda till en icke önskvärd polarisering av nämndens beslutsfunktion. För övrigt har införandet av lekmannaledamöter i nämnden medfört att sammansättningen blivit mer allsidig. Kommittén om ideell skada ansåg att denna ordning var tillfredsställande (SOU 1995:33). Utredningen ville mot bakgrund av det anförda inte förorda någon förändrad sammansättning av . Det kan dock enligt utredningens uppfattning finnas skäl att se över andra delar av organisation. Regeringen beslutade att överlämna slutbetänkande till den parlamentariska socialförsäkrings-utredningen (Kommittén om hållbara försäkringar vid sjukdom och arbetslöshet, S 2010:04). Den parlamentariska socialförsäkringsutredningen fick i uppdrag att se över de allmänna försäkringarna vid sjukdom och arbetslöshet (dir. 2010:48). Utredningen redovisade slutbetänkandet Mer trygghet och bättre försäkring (SOU 2015:21). Betänkandet innehåller ett flertal förslag till förbättringar av socialförsäkringssystemet, bl.a. för en mer rättssäker arbetsskadeförsäkring. Betänkandet innehåller däremot inte några förslag som berör verksamhet. Betänkandet bereds nu vidare inom . Utskottet har behandlat liknande motionsyrkanden om prövningen av ersättning för trafikskador vid ett flertal tillfällen, (bet. 2014/15:CU9). Utskottet uttalade då att ansåg att syntes fungera på ett fullt tillfredsställande sätt (SOU 2009:96 s. 454) och att det därför inte fanns anledning att föreslå något tillkännagivande med anledning av motionsyrkandet. Därmed avstyrkte utskottet motionsyrkandet. Regeringen beslutade att ge i uppdrag att kartlägga och analysera försäkringsbolagens processer och rutiner när det gäller personskadade, internt och i nämnder, för att klargöra om god försäkringsstandard i fråga om skadereglering upprätthålls. Hanteringen av de trafikskadade bör särskilt belysas. Kartläggningen ska ta sin utgångspunkt i bl.a. de rapporter som myndigheten har publicerat. I uppdraget ingår särskilt att belysa om personskadeärenden handläggs på ett betryggande och effektivt sätt och om de skadade får adekvat information under skaderegleringsprocessen. De medicinska rådgivarnas (försäkrings-läkarnas) roll ska också belysas, bl.a. när det gäller ersättningssystem och hur försäkringsläkarens roll förhåller sig till den behandlande läkarens roll (det senare i samråd med ). Vidare ska förekomsten av självregleringsåtgärder kartläggas och vilken betydelse dessa har haft. bör i sitt arbete med uppdraget rådgöra med samt även med andra myndigheter och instanser som är relevanta i sammanhanget. Redovisningen av kartläggningen och analysen bör vid behov även innehålla en handlingsplan för fortsatta insatser. I det fall regeländringar som rör försäkringsbolagens skadereglering skulle kunna bidra till bättre förutsättningar för de skadade bör förslag lämnas i dessa delar. Vid utformningen av sådana förslag bör intresset av såväl ett högt förtroende för skaderegleringen som en effektiv och rättssäker skadereglering övervägas. Uppdraget ska redovisas . Genom regeringens uppdrag till att kartlägga och analysera försäkringsbolagens processer och rutiner när det gäller personskadade, med särskild inriktning på de trafikskadade, får yrkandet i motion 2016/17:805 av och (båda M) anses tillgodosett. Motionsyrkandet bör därför avslås. Som utskottet tidigare framhållit ansåg att syntes fungera på ett fullt tillfredsställande sätt (SOU 2009:96 s. 454). Det kan även konstateras att nya reglemente innehåller bl.a. sammansättningsregler som är väl ägnade att tillgodose rimliga krav på sakkunskap, oberoende och opartiskhet i förfarandet. Nämnden har också godkänts av Kammarkollegiet som tvistlösning vid konsumenttvister. Mot den bakgrunden finner utskottet inte anledning att föreslå något tillkännagivande med anledning av yrkandena i motion 2016/17:199 av m.fl. (V) yrkande 1 eller motion 2015/16:2203 av och (båda S). Motionsyrkandena bör därför avslås. Ersättning från till lokförare Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om att ska betala ersättning för ideell skada till lokförare som kör på en person som avlider. Utskottet hänvisar till tidigare ställningstagande. I motionerna 2015/16:1794 och 2016/17:1814 föreslår Per Klarberg (SD) ett tillkännagivande om att regeringen bör ta nödvändiga initiativ för att ska betala ett fast belopp till lokförare som kör på en person som avlider. Beloppet bör motsvara det som betalar till den avlidnes anhöriga. Enligt mot personpåkörningar på järnväg inträffar ca 60–80 självmord på landets järnvägar. Efter vad som följer av 5 kap. 1 § järnvägstrafiklagen (1985:192) ska som utgångspunkt ersätta alla person- och sakskador som orsakas av järnvägsdrift, ett s.k. strikt ansvar. Detta strikta ansvar medför att normalt betalar ersättning till vissa anhöriga till personer som avlidit till följd av järnvägstrafik utan att göra skillnad på om det varit fråga om en olycka eller ett självmord. Sådan ersättning brukar enligt uppgift från avse dels ersättning för begravningskostnader, dels ersättning för ideell skada till vissa nära anhöriga med ett schablonbelopp om . Järnvägstrafiklagen ger däremot inte någon rätt till ersättning för ideell skada, t.ex. psykiskt lidande, till lokförare som kört på en person som avlidit. Utskottet behandlade ett motsvarande motionsyrkande (bet. 2014/15:CU9). Utskottet ansåg då att det inte fanns anledning att föreslå någon åtgärd från sida med anledning av det som anfördes i motionen. Därmed avstyrkte utskottet motionen. Utskottet står fast vid sin tidigare uppfattning och föreslår att motionsyrkandena avslås. Ränta på skadestånd med anledning av brott Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om en översyn av räntan på skadestånd med anledning av brott. Utskottet hänvisar till tidigare ställningstagande. I motion 2015/16:1171 anför och (båda M) att räntan på skadestånd med anledning av brott är så hög att den riskerar att hindra den som försöker komma på fötter och göra rätt för sig från att någonsin kunna göra det. I motionen föreslås därför ett tillkännagivande om att regeringen bör ta initiativ till en översyn av reglerna om räntan på skadestånd med anledning av brott. Motsvarande yrkande framställs i motion 2016/17:2684 av (M). Enligt 4 § femte stycket och 6 § första stycket räntelagen (1975:635) tas ränta ut på skadestånd i anledning av ett uppsåtligt brott med referensränta med ett tillägg av från den dag då skadan uppkom. Av förarbetena till räntelagen (SOU 1974:28, prop. 1975:102 och LU 1975:30) framgår bl.a. att dröjsmålsräntan bör vara så hög att det inte lönar sig att betala senare än på förfallodagen och att borgenären ska få viss kompensation för de särskilda olägenheter som han eller hon lider genom att inte få betalt i rätt tid. Dröjsmålsräntan med anledning av brott bestämdes till diskontot (motsvarande referensränta) med ett tillägg av . höjdes dröjsmålsräntan från över diskontot. I förarbetena motiverades höjningen med bl.a. att den dittillsvarande lagstadgade dröjsmålsräntan i många fall var lägre än räntan på ett banklån mot säkerhet (prop. 1983/84:138). I betänkande 1983/84:LU32 anförde utskottet att det i likhet med departementschefen ansåg att det var nödvändigt att nivån på dröjsmålsräntan höjdes så att det ursprungliga syftet att räntan skulle fungera som ett påtryckningsmedel mot gäldenären åter uppnåddes. Utskottet tillstyrkte därför förslaget att dröjsmålsräntan i fortsättningen skulle tas ut över diskontot. trädde ändringar i räntelagen i kraft som innebar bl.a. att en dröjsmålsränta om referensränta med ett tillägg av blev tvingande miniminivå till förmån för en näringsidkare som mot betalning tillhandahåller varor eller tjänster till en myndighet eller ett annat offentligt organ (prop. 2012/13:36, bet. 2012/13:CU6). Utskottet behandlade ett motsvarande motionsyrkande (bet.