bet · H401AU7 · 2017-03-03 00:00:00 — På den framtida arbetsmarknaden är nämligen det allra viktigaste att man har en trygghet genom sin kompetens och att man är attraktiv på arbetsmarknaden. För det andra måste regelverken på arbetsmarknaden anpassas till det faktum att det är de små och växande företagen som är jobbskaparna i . Det är de som anställer och de som skapar fyra av fem nya jobb. De stora företagen är fortsatt viktiga och kommer att vara det , men de små företagen spelar en allt viktigare roll. Då måste man också presentera reformer för att möta dem. Det är oerhört viktigt att arbetsmarknadsreformer och arbetsrätt, som vi debatterar, tar hänsyn till de små och växande företagen. Nuvarande regler bygger i stort sett då det var de stora företagen som anställde och där de stora företagen präglade den svenska arbetsmarknaden. Men så ser det inte längre ut i , och därför måste vi förnya den svenska arbetsrätten och den svenska modellen för att möta de utmaningar vi står inför. I annat fall riskerar vi att tappa i den internationella konkurrenskraften, vilket i längden blir ett stort problem och tillväxthinder för . Vi måste göra det billigare och enklare för de mindre företagen att anställa. För det tredje måste trösklarna till det första jobbet sänkas. Det är ett faktum att tre av fyra av de arbetslösa tillhör den mest utsatta gruppen och har den svåraste ställningen på dagens arbetsmarknad. Nuvarande system med höga trösklar vad gäller både arbetsrätt och ingångslöner skapar utmaningar och ännu större svårigheter för dessa personer att komma in. Självklart krävs det utbildningsinsatser, men det krävs också bättre möjligheter att få ett första jobb. Får man sitt första jobb har man nämligen möjlighet att få sitt andra jobb och få referenser och det kontaktnät som krävs på arbetsmarknaden. Det är oerhört viktigt för de offentliga finanserna att fler människor arbetar och betalar skatt, och det är viktigt för sammanhållningen i samhället. Men det är framför allt viktigt för den enskilda individen att få en egen försörjning och kunna vara med och bidra. presenterar förslag på bland annat ingångsjobb, där vi vill att parterna ska ta ett ansvar. Glädjande nog kan LO:s senaste besked kanske ge förhoppning om att parterna kan ta det ansvar som krävs och faktiskt se till de grupper som står utanför arbetsmarknaden och riskerar att göra det om man inte ser över möjligheten att sänka trösklarna för att komma in på arbetsmarknaden. Vi i har också sagt att vi är beredda att sänka arbetsgivaravgifterna för företagen när det gäller den här gruppen, men vi är även beredda att sänka inkomstskatterna så att det lönar sig mer att arbeta för dem som står allra längst ifrån arbetsmarknaden. Det är oerhört viktigt för att göra arbetsmarknaden tillgänglig för alla och ge människor möjlighet att få ett första jobb. har föreslagit en rad förändringar och förbättringar av den svenska modellen. Det gäller exempelvis turordningsreglerna, som vi behandlar . Det handlar om proportionalitetsprincipen och rätten till återanställning. Vi kommer att fortsätta att presentera förslag för att få en förnyelse av den svenska modellen, men det behöver tas ett större grepp kring arbetsmarknaden och de arbetsrättsliga frågorna. Vi har därför också sagt att vi vill införa en arbetsmarknadskommission som är självständig och opartisk, med experter på området, för att utveckla modellen för morgondagens arbetsmarknad. Syftet är att föreslå snabba och rimliga regler som tar hänsyn till företagens behov av flexibilitet och kompetensförsörjning, de anställdas behov av trygghet och möjlighet till omställning samt de arbetslösas behov av att kunna få ett jobb över huvud taget. Vi ser nämligen den stora utmaningen med tudelningen på arbetsmarknaden - att de som har ett jobb och en trygg anställning och de som inte har det står allt längre ifrån varandra. Därför måste vi göra förändringar i regelverk, skatter med mera för att bryta tudelningen, så att alla får en chans att få sitt första jobb. Får man sitt första jobb får man nämligen in en fot, och man får det kontaktnät som krävs på arbetsmarknaden. Det krävs därför att vi presenterar reformer. är det flera hundra tusen människor i som går till arbetet med en känsla av oro och osäkerhet. En mindre grupp gör det för att det finns problem på arbetsplatsen - kanske trakasserier eller otillräcklig arbetsledning som har vuxit till ett arbetsmiljöproblem. En del känner oro för att tiden inte räcker till och kraven skruvas upp, eller för att resurserna inte håller takten medan behoven växer - som man har en mänsklig ansvarsrelation som skapar en inre press. Så är det inte minst för många av dem som ser till att skapa välfärdstjänster i vårt samhälle, som lärare, undersköterskor, sjuksköterskor, socialsekreterare och förskolepedagoger. Detta är allvarliga samhällsproblem som behöver adresseras på flera sätt, inte minst genom att skatt tas ut efter bärkraft, genom att offentliga inkomster och utgifter anpassas till behoven inom den gemensamma välfärden och genom att skattemedel går till just den verksamhet de är avsedda för i stället för att läcka iväg till privata vinster. Utvecklingen mot en ökad otrygghet inom delar av arbetsmarknaden gäller dock inte bara välfärdssektorn; många av de allra största problemen finns inom den privata tjänstesektorn - på hotell och restauranger, i butiker och inom lagerhantering, för att nämna några. Det handlar alltså om stora grupper i , och de finns över hela landet. Det är dock fler kvinnor än män och fler inom LO-yrken än inom andra yrken. Det är människor som därmed får svårt att veta om de kan betala hyran och som får svårt att ta lån på banken eller planera någon form av semester. Vi har fått bekanta oss med begreppet "sms-jobb" på den svenska arbetsmarknaden. Det är ett slags uppdaterad motsvarighet till daglöneri. Människor sover oroligt, med mobilen under kudden, för att de inte vill missa det meddelande från arbetsgivaren som avgör om de ska få jobba den dagen eller inte. Det är en flexibilitet för arbetsgivaren som fråntar arbetstagaren möjligheten att vara just flexibel - eller spontan, eller välplanerad - i sin vardag. påmindes vi återigen om detta, när LO kom med sin rapport och arbetstider 2017. har antalet otrygga anställningar ökat, men framför allt är det sammansättningen av de otrygga jobben som har förändrats. Det som utgör den tydligaste ökningen är den kategori som kallas "vid behov/", alltså de som är särskilt utsatta för osäkerhet när det gäller arbetstider och därmed inkomst och försörjning. Den kurvan gör ett tydligt hopp uppåt i samband med att den tidigare högerregeringen införde anställningsformen allmän visstid. Det är förstås helt följdriktigt, för allmän visstid medger just att all möjlig sorts påhittighet kan uppvisas från arbetsgivarens sida - på arbetstagarens bekostnad. Låt mig vara tydlig här: Självklart kan det behövas och kommer det att behövas flexibla anställningsförhållanden på den svenska arbetsmarknaden, det vill säga avsteg från huvudregeln om tillsvidareanställning. Det kan handla om provanställningar, vikariat eller andra typer av tidsbegränsade anställningar som parterna kan reglera i kollektivavtal. Men problemet med allmän visstid som anställningsform är att den fråntar arbetsgivaren ansvaret att motivera - säga - varför man inte anställer tills vidare. Vad detta gör är att öppna upp för precis det lagen om anställningsskydd är tänkt att förhindra, nämligen godtycke. kunde man kanske från högerns och arbetsgivarnas sida hävda att det där ändå inte spelade så stor roll, men år för år har vi ju sett facit växa fram: Detta är en lagreglering som används för att organisera fram de mest otrygga jobben. Viktigt att påpeka igen är att detta är något som främst drabbar kvinnor. Det är ett mönster som finns bland både arbetare och tjänstemän, men det är generellt sett vanligare bland arbetare att ha tidsbegränsade anställningar. Här har vi ett konkret samhällsproblem som lagstiftarna - denna församling - borde ta tag i. Allmän visstid bör tas bort från LAS och ersättas av objektiva kriterier för när det är tillåtet med visstidsanställning. Tyvärr är ensamt om att stå för det förslaget i dagens betänkande, vilket jag tycker är synd. Det finns också flera andra konkreta arbetsrättsliga problem som vi behöver förstå och möta om vi värdesätter ett modernt och välfungerande arbetsliv. Vi tar upp flera av dem i partimotion En starkare arbetsrätt för ökad trygghet i anställningen samt i ett antal andra V-motioner. Jag ska ta upp några få här . En sådan fråga handlar om det som har kommit att kallas hyvling. Det handlar om att arbetsgivare med hänvisning till arbetsbrist kan välja att sänka sysselsättningsgraden för arbetstagare i stället för att starta en uppsägningsprocess. Detta är något som flera fackförbund, däribland Hotell- och restaurangfacket, Fastighets och Handels, har uppmärksammat som ett växande problem på sina avtalsområden. Det är ett stort problem när anställda i värsta fall tappar möjligheten att försörja sig, som de inte heller får det skydd som LAS ger vid uppsägning. Detta blir, återigen, ett steg mot godtycke på arbetstagarens bekostnad. Frågan har aktualiserats ytterligare sedan Arbetsdomstolen i en dom gav en arbetsgivare rätt mot . Arbetsdomstolen slog fast, kan man säga, att anställda som fått se sina heltidstjänster omvandlas till deltid inte kunde anses skyddade av LAS. Detta är ett hål i LAS, och det måste täppas till. Det ansåg 2016, och det anser . Tyvärr är vi ensamma också om att ställa oss bakom ett sådant krav. Jag tror att detta är ett skäl för många, inte minst för fackligt aktiva, att ställa sig frågan varför ett förslag om detta som ligger på bordet inte får stöd från - inte minst - Socialdemokraterna och . Jag vill också ta upp frågan om bemanningsanställdas situation. Uthyrning av arbetstagare är i grunden något problematiskt, eftersom det gör arbetsförhållandet otydligt. finns det ett EU-direktiv som gör det omöjligt för oss att själva helt bestämma hur vi vill ha det i med den frågan. Vi skulle vilja se att detta direktiv ändras för att vi ska återfå handlingsfriheten när det gäller reglerna på svensk arbetsmarknad. Det finns ändå en massa saker som vi kan göra. Det borde till exempel vara självklart att inhyrning endast används vid särskild problematik som behöver lösas tillfälligt. finns det arbetsgivare som gör inhyrning till en del av sin strategi för att tillgodose permanenta arbetskraftsbehov. Detta borde vi i alla fall kunna enas om och reglera, helt i linje med hur det var tänkt , eller i alla fall i linje med hur man beskrev syftet med lagen. Men också här är ensamt - naturligtvis inte i arbetslivet och i samhällsdebatten, men partiet är ensamt i denna kammare, vilket är beklagligt. Högerpartiernas ingång i arbetsrättsdebatter är - vilket vi också har hört - att man ställer rimliga arbetsvillkor och trygga anställningsförhållanden i motsättning till lägre arbetslöshet och högre sysselsättning. I det avseendet är högerns faktaresistens inte något nytt eller importerat fenomen, utan det har väldigt gamla anor. Det är nämligen uppenbart och väl belagt att det inte är de länder i världen där människor är som mest otrygga på arbetet och som mest utlämnade till arbetsgivarens godtycke som uppvisar högst sysselsättning och lägst arbetslöshet. Vi kan se historiskt i att utvecklingen mot full sysselsättning gick hand i hand med en starkare arbetsrättslig lagstiftning och en större roll för kollektivavtalen och för den fackliga aktiviteten runt dem. Vi ser för övrigt även att utvecklingen i ekonomin i allmänhet, och på arbetsmarknaden i synnerhet, helt traditionsenligt är bättre i när vi inte behöver bära runt på en högerregering. Den senaste högerregeringen gjorde både direkta och indirekta ingrepp i den svenska arbetsrätten för att gynna arbetsgivarsidan. Detta var ingenting som gav fler jobb - däremot gav det större klyftor mellan människor på arbetsmarknaden, i linje med det som jag talade om . Det som är slående är det aktiva och intensiva ointresse som högern och direktörsorganisationerna visar för hundratusentals människors vardag - det förakt som visas gentemot kunskapen om faktiska förhållanden på arbetsmarknaden och gentemot kunskapen om vad otrygghet och godtycke innebär i form av fysisk och psykisk belastning. Det här är kostnader - kostnader som kommer . Det är kostnader som kanske inte behöver dyka upp i någon arbetsgivares resultaträkning men som syns i mängder av kuvert och som sätter sig i kroppen på en massa människor. Vet ni vad det är? Det är det som kallas klassamhället. Detta är ett av sätten som det reproduceras och återskapas på. Debatten om arbetsrätt handlar också av det skälet om mycket mer än utformningen av lagen om anställningsskydd eller medbestämmandelagen. De flesta människor tillbringar en betydande del av sitt vakna vuxna liv på arbetet. Man säljer sin arbetskraft och får lön i form av pengar. Därigenom definierar man också mycket av sin sociala position, sina möjligheter och friheter, sitt välstånd och sin välfärd. Det spelar därför naturligtvis en avgörande roll för varje samhälle vilka förhållanden som råder i och runt arbetet, vilka uttalade och outtalade förväntningar som finns på den som befinner sig i ett arbete, vilka maktrelationer som etableras och vilka möjligheter man har att förändra dessa. I ett samhälle som önskar och som präglas av individens självständighet och av respektfulla relationer människor emellan är det inte acceptabelt att den som arbetar behandlas godtyckligt. Det är klart att man bäddar för långtgående sociala och politiska problem om arbetslivet präglas av att en nyckfull och självupptagen boss har rätt att ropa: You're fired! Å andra sidan kan väl avvägda ramar för dynamiken på arbetsmarknaden göra att människors förmågor tas till vara bättre. Trygga människor vågar mer i ord och handling. Den som inte behöver oroa sig kan konstruktivt visa på brister och faror, fördjupa sina kunskaper och färdigheter, samarbeta bättre med andra och - inte minst - lättare komma hem från jobbet som en hel människa och samhällsmedborgare. De frågor som jag har tagit upp i denna debatt - och många fler som vi tar upp i motioner - är sådant som de fackliga organisationerna ständigt och brottas med och tar ansvar för i avtalsrörelser och på arbetsplatser. Det är bra, och det är en styrka med den flexibla svenska modellen. Men många kämpar också i uppförsbacke, eftersom lagstiftningen inte har hängt med. Jag menar att dessa problem behöver adresseras och åtgärdas. Möjligheten finns - inte minst för de rödgröna regeringspartierna - att ställa sig bakom förslag som tar tag i problemen med allmän visstidsanställning, med missbruk av bemanningsanställningar och med så kallad hyvling. Jag ställer mig bakom samtliga reservationer. För tids vinnande yrkar jag dock bifall endast till reservationerna 8 och 19. Ja, det må jag säga - det var en rejäl salva mot regeringen! Jag undrar hur det egentligen går för i samarbetet med regeringen. Det var ju väldigt många krav som kom fram här som inte har blivit tillgodosedda. Det måste vara otroligt negativt och svårt för . I mitt anförande nämnde jag rätten till heltid. Varför är intresset noll hos regeringen om ni ligger på så hårt? Hur jobbar ni egentligen, om det nu är så att både facket och är helt överens om att det borde finnas en lagstiftning? Jag skulle säga att det är mycket retorik men lite verkstad när det gäller . Så låter det i alla fall när man lyssnar. Vilka kraftfulla krav har ni verkligen ställt? Hur hotar ni? Vad säger regeringen till er? Säger regeringen att man inte är intresserad? Säger man att ni ska komma tillbaka ? Hur låter det? Problemet med de osäkra anställningarna, som tog upp i sitt anförande, är värst i den offentliga sektorn. Vad jag vet är med och både styr och stöttar styret i kommuner och landsting där det finns massor av kvinnor med osäkra anställningar. Jag tror inte att det heter sms-jobb; jag tror inte att de ligger med telefonen under kudden. Men väldigt många kallas in och behandlas ibland ganska illa, kan vi tycka - det kan jag hålla med om. Men varför blir det då ingen förbättring? Vi har ju en rödgrön regering! Vad är det som sker? Det finns även mycket som ska bort, enligt . Vad har ni gjort för att se till att blir en förändring? Vi ser inte ett enda förslag i denna kammare. Vi ser inte en enda proposition på arbetsrättsområdet - det händer ingenting. Det där var många lite lustiga frågor. frågar varför inte har lagt fram några propositioner. Detta beror på att det är regeringen som lägger fram propositioner. Vi har lagt fram motioner - det är dessa som behandlas , och de förslagen är jättemånga. Det var svar på den frågan. noterade också en salva mot regeringspartierna. Det stämmer att vi har kritik på det området, men jag vet inte hur selektivt lyssnade på mitt anförande. Det mesta riktades ju mot högern, vilket är som sig bör, eftersom det är därifrån de värsta förslagen kommer. Men visst skulle jag önska att regeringen kunde göra mer i dessa frågor. Sedan frågar hur det går för . Jag tycker att det går ganska bra, i alla fall om man jämför med . Men det är ju inte huvuddiskussionen , utan diskussionen handlar om vad vi ska göra i de här arbetsrättsliga frågorna. Och jag trodde att kände till att arbetsrättslig lagstiftning inte läggs fram i budgetpropositionen, utan det är en fråga som behandlas genom det som vi gör . frågar vad det är vi gör. Det är precis det här vi gör: Vi motionerar och driver opinion, och massvis av människor runt om i arbetar på samma sätt, det vill säga för att försöka trycka fram positionen för att få en förändring också i lagstiftningen. Precis som jag sa är detta något som fackliga organisationer tar stort ansvar för. Men det krävs att det görs mer också från sida. Jag tror dock inte att de som tycker att regeringen borde göra mer tror att partikamrater skulle göra mer i de här frågorna, eftersom är emot dessa förslag. Jag lyssnade väldigt väl på vad sa. Jag har dessutom läst artikel i . Det var ungefär samma saker som upprepades här, och jag lyssnade verkligen. Det är inga lustiga frågor jag ställer. De är egentligen ganska olustiga, och jag ser nu hur obekväm blir när jag ställer dem. Han står här och kallar för en direktörsorganisation och säger att de har ett förakt. I så fall är väl regeringen föraktfull som inte ställer upp på krav. Det är ju en rödgrön regering som ni stöder. Ni har all makt att sätta bakom era ord och ändra enligt er riktning. Men det kanske beror på att regeringen också inser att det inte går att kräva en lag om rätten till heltid. Vilken liten butik eller arbetsgivare skulle kunna ha anställda om man har en topp på kanske i sin verksamhet? Det är omöjligt att kräva, och det är likadant inom många andra områden. Det kanske är så att krav inte är riktigt verklighetsförankrade. Då kanske man måste jobba på ett annat sätt och inte göra det svårare. Det var en massa krav som skulle bort. Turordningsreglernas två undantag ska bort, och man ska inte tillåta inhyrd personal. Arbetsgivare skulle tveka ännu mer att anställa människor med politik. Jag är glad att inte har större inflytande på regeringen, för då hade det blivit ännu värre för många, framför allt för de kvinnor som har jobb med osäkra anställningar. Jag är glad att inte har större inflytande på regeringen och skulle önska att det var ännu mindre i en rad frågor, om flyktingpolitiken och så vidare. Men både jag och tillhör oppositionspartier och bedriver vår politik utifrån det. Det gör tillsammans med regeringen är att lägga fram budgetar som förändrar livet till det bättre för många människor. Det är bra. När till exempel kommuner får större ekonomiskt utrymme kan de anställa fler människor, och det förändrar arbetsvillkoren för många av de människor som jobbar inom välfärden. Det är bara några exempel. Självklart tycker jag dock att regeringen skulle kunna göra mer i de här frågorna. Det tycker inte . Hon tycker inte att regeringen ska göra mer och kan då vara glad över det som är. Men jag kan konstatera att med parti i regering skulle det vara helt stängt för de här förändringarna. är det inte så, för vi, tillsammans med många andra som arbetar i de fackliga organisationerna med flera, jobbar för att få till lagstiftningar på de här områdena som kommer ikapp och gör att de fackliga organisationerna får större möjligheter att teckna goda, ansvarsfulla och flexibla avtal med arbetsgivarna på precis det sätt som den svenska modellen är tänkt att fungera. Det ni gjorde under er regeringstid var, som jag var inne på, att införa till exempel allmän visstid med de villkor som gäller och som gör att det skapas ett stort godtycke på arbetsmarknaden. Arbetsgivarna behöver inte förklara varför de vill ha en annan anställningsform än tillsvidareanställning. Det är ett problem som jag tror och hoppas att vi kommer att lösa . Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 6 under punkt 2 från Liberalerna. Jag vill också använda mina minuter till att tala lite om denna. Vi har i en alltmer tudelad arbetsmarknad. För de flesta går det bra i . Vi befinner oss dessutom i en högkonjunktur nu och arbetslösheten minskar. Men det kommer en morgondag också, då vi riskerar att få ett allt växande utanförskap och en större grupp människor som inte kommer in på arbetsmarknaden alls eller som kommer in men sedan faller ut och hamnar väldigt långt ifrån möjligheten att få ett jobb. Detta är en följd av att vi haft en stor invandring till . Det är många människor med en svagare förankring som har kommit till vårt land, personer som förstås inte kan språket lika bra, har lägre utbildning och så vidare. Då är frågan hur vi kan skapa ett där fler människor inkluderas på arbetsmarknaden. Jobb är ju en väg till inkludering och integration. Att jobba är bättre än att leva på bidrag. Om vi skapar fler jobb minskar vi också klassklyftor. Vi ser mycket stora skillnader i etablering och integration i . Det gäller framför allt utlandsfödda kvinnor, som har ett betydligt lägre arbetsmarknadsdeltagande än män som har invandrat till , så det är också viktigt för jämställdheten att vi skapar fler jobb. Men då måste vi vara beredda att sänka trösklarna in till arbetsmarknaden, så att fler människor får en chans att få ett jobb och ta sig från bidrag till arbete. Praktiskt taget alla olika organ som tittar på den svenska arbetsmarknaden och den svenska ekonomin pekar på att det är viktigt att vi sänker trösklarna och att de förhållandevis höga ingångslönerna i är problematiska ur ett integrationsperspektiv. I ljuset av detta har vi från Liberalerna ett förslag - vi kallar det för startjobb. Det innebär en ny anställningsform där lönen landar på . Arbetsgivaravgifterna är borttagna, vilket innebär att kostnaden för arbetsgivaren halveras. Man kan ha ett startjobb . De riktar sig till personer som har varit i än eller personer som är gamla. Sammantaget tror vi givetvis inte att detta är den enda lösningen på de problem vi står inför, men det kommer att bidra till att skapa nya jobb och göra att fler människor kommer in på arbetsmarknaden och kan vara med och hjälpa till. En del av det som regeringen nu gör är bra och är en förlängning av det som alliansregeringen gjorde tidigare, medan annat är nya initiativ från regeringen. Men det är otillräckligt. Det handlar om beredskapsjobb, olika typer av integration och delar av etableringsinsatserna, till exempel så kallade snabbspår. Det är inte dåligt. Det är bara det att omfattningen är för liten och att det är för få personer som kommer i jobb av detta. Det är därför som man måste göra bredare reformer för att sänka trösklarna in till arbetsmarknaden, och startjobben är en del av detta. Sedan finns det givetvis en rad andra åtgärder.