bet · H401KU17 · 2017-06-13 00:00:00 — () har i uppdrag att verka för fler fristäder för förföljda konstnärer och för att de fristadskonstnärer som finns i ska få ökad möjlighet att bli en del av offentligheten. ska också främja uppmärksamheten kring fristadsfrågor. Uppdraget ska genomföras i samverkan med berörda myndigheter och organisationer i det civila samhället samt med kommuner och landsting (regleringsbrev för avseende ). har bl.a. tagit fram en och förföljda författare och konstnärer, och har verkat för att bredda fristadssystemet till att även omfatta andra konstnärsgrupper än författare (prop. 2015/16:1 utg.omr. 17 s. 31). Som en del av det s.k. , dvs. uppmärksammandet av tryckfrihetsförordningens 250-årsjubileum, gav regeringen i uppdrag åt en särskild utredare att biträda i arbetet med att stödja och främja fristadssystemet. Uppdraget har bl.a. inneburit att uppmärksamma fristadskonstnärer, betydelsen av det fria ordet och rätten till konstnärlig frihet, att driva på och följa upp utvecklingen av fristadssystemet samt att synliggöra nuvarande fristadskommuners och fristadskonstnärers verksamhet. I uppdraget ingick också att delta i och eventuellt anordna seminarier och möten om fristadsfrågan. Utredaren har i en rapport till () föreslagit att statliga medel om avsätts för dels en heltidsanställd nationell koordinator för fristadsfrågor, dels ett utökat bidrag till aktiviteter för fristadskonstnärer, administrerat av , för att öka deras möjligheter att arbeta och medverka i det offentliga livet i och internationellt. Kammarrätten i har i ett mål om laglighetsprövning enligt kommunallagen av en kommuns beslut att ansöka om medlemskap i slagit fast att de kommuner som deltar i fristadssystemet endast har ett begränsat inflytande i processen att välja bland de konstnärer som Icorn anser lämpliga. Kammarrätten menar därför att inslaget av utrikespolitik, i form av ställningstaganden till ett annat lands förhållanden, inte är annat än indirekt. Det är därmed enligt Kammarrätten möjligt för en kommun att vara medlem i Icorn (dom i mål 1889‑14). Kammarrättens dom har vunnit laga kraft. I två tillkännagivanden uppmanade regeringen att dels verka för att ytterligare öka antalet fristäder i (bet. 2014/15:KrU9, rskr. 2014/15:239), dels att när den nämnda domen från Kammarrätten vunnit laga kraft analysera om det finns behov av en översyn av regelverket (bet. 2014/15:KU18, rskr. 2014/15:174). Regeringen konstaterade i budgetpropositionen (prop. 2015/16:1 utg.omr. 17 s. 31) att har flest fristäder i världen, men att det finns ett fortsatt behov av att etablera fristäder för att skydda det fria ordet och det fria konstnärliga uttrycket. Regeringen avsåg därför att ge ett förtydligat uppdrag att verka för fler fristäder i och främja samverkan mellan fristadskonstnärerna och det övriga kulturlivet i . Vidare innebär Kammarrättens dom enligt regeringen att det inte finns ett behov av en översyn av regelverket. Regeringen menar att tillkännagivanden därmed är omhändertagna (skr. 2015/16:75 s. 81 och 171). Utskottet behandlade ett motionsyrkande i samma fråga tidigare och framhöll då yttrandefrihetens stora vikt och att yttrandefrihetsfrågor bör ägnas stor uppmärksamhet. Utskottet vidhåller denna uppfattning. Det är angeläget att kan bidra med fristäder åt förföljda författare och konstnärer och att de fristadskonstnärer som finns i ska få ökad möjlighet att bli en del av offentligheten. har flest fristäder i världen, men det finns ett behov av ytterligare fristäder. Utskottet konstaterar också att mycket görs för att tydliggöra fristädernas betydelse för skyddet av det fria ordet och det fria konstnärliga uttrycket samt för att uppmärksamma behovet av fristäder. Den utredare som inom ramen för det s.k. har haft i uppdrag att stödja och främja fristadssystemet har föreslagit att statliga medel avsätts för ytterligare åtgärder och aktiviteter som bl.a. ska bidra till ökade möjligheter för fristadskonstnärer att arbeta och verka i och andra länder. Utredaren föreslår också att en heltidsanställd nationell samordnare för fristadsfrågor inrättas. Härutöver har ett löpande uppdrag att verka för fler fristäder och för att fristadskonstnärer i ska få ökade möjligheter att bli en del av offentligheten. Mot bakgrund av det omfattande arbete som bedrivs på detta område, och att regeringen tydligt uttalat att den i likhet med anser att det är angeläget att verka för fler fristäder, anser inte utskottet att det finns behov av ytterligare ett tillkännagivande i frågan. Motionsyrkandet som får anses tillgodosett avstyrks därför. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att kommuner ska kunna utgöra testarenor vid regeländringar. (C) begär i motion 2016/17:3109 att kommuner som så önskar ska kunna utgöra testarenor för olika typer av regeländringar. Motionären anför att mycket av det som påverkar kommunerna trots det kommunala självstyret är styrt från nationell nivå och att nya regler ofta införs utan att ha prövats i verkligheten. Det vore enligt motionären rimligt att enskilda kommuner får ansöka om tillfälliga särregler om exempelvis mer matematik i eller miljözoner för lätta fordon. Erfarenheterna av dessa tillfälliga särregler kan sedan utgöra underlag för beslut på nationell nivå. Vid beredningen av regeringsärenden, exempelvis lagstiftningsärenden, ska behövliga upplysningar och yttranden inhämtas från berörda myndigheter och, i den omfattning som behövs, från kommuner (7 kap. 2 § regeringsformen). Även sammanslutningar och enskilda ska i den omfattning som behövs ges möjlighet att yttra sig. Det saknas bestämmelser om hur ett sådant remissförfarande ska gå till. Det är vanligt att olika former av utredningsförslag skickas till myndigheter, kommuner och enskilda för skriftliga synpunkter inom . Det kan också konstateras att det förekommer olika former av försöksverksamheter i kommuner. Som exempel kan nämnas försöksverksamheten med betyg i årskurs 4 och 5 i , grundsärskolan och sameskolan samt i årskurs 5 och 6 i specialskolan (prop. 2016/17:46, bet. 2016/17:UbU10, rskr. 2016/17:158), liksom försöksverksamhet med fjärrundervisning enligt förordningen (2015:481) om försöksverksamhet med fjärrundervisning. Utskottet, som konstaterar att det redan är möjligt med olika former av försöksverksamhet i kommuner, finner inte skäl att ställa sig bakom vad som yrkas i motionen. Ansvaret för tillfälliga anläggningsboenden Utskottets förslag i korthet avslår ett yrkande om en översyn av kommunallagen för att ge kommuner möjligheten att ansvara för tillfälliga anläggningsboenden. Jämför reservation 3 (V). I partimotion 2016/17:2471 yrkande 30 begär m.fl. (V) en översyn av kommunallagens bestämmelser för att göra det möjligt för kommuner att ha det operativa ansvaret för s.k. ABT-boenden (anläggningsboende tillfälligt). Kommunerna bör enligt motionärerna få direktupphandla boenden enligt en modell som innebär att hyr lägenheter av kommunen samt att kommunen, och Arbetsförmedlingen träffar en överenskommelse om vem som ska göra vad (en s.k. Härnösandsmodell). Den som söker asyl i kan antingen ordna ett eget boende eller få hjälp med boende av . Om egna boendealternativ inte räcker till kan myndigheten hyra tillfälliga anläggningsboenden av privata fastighetsägare. Dessa boenden drivs och bemannas av fastighetsägaren. Det huvudsakliga syftet med tillfälliga anläggningsboenden är därmed att tillfälligt täcka behovet av boendeplatser när hyresbostäder inte räcker till. En viss andel av boendeplatserna bör dock enligt alltid utgöras av tillfälliga anläggningsboenden eftersom det är ett kostnadseffektivt sätt att bl.a. möta snabba förändringar i antalet asylsökande. [4] fastställer det framtida behovet av tillfälliga anläggningsboenden utifrån myndighetens prognoser för hur många som kan väntas söka asyl i . Asylsökande som har fått uppehållstillstånd och som inte har ordnat ett eget boende ska flytta från ett asylboende till en bostad som en kommun ordnar. Detta följer av lagen (2016:38) om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning (bosättningslagen). Arbetsförmedlingen har det huvudsakliga ansvaret att hänvisa personen till en kommun. I planerades i samband med att ovanligt många flyktingar sökte asyl i en ordning som innebar att kommunen skulle driva tillfälliga anläggningsboenden. Modellen genomfördes dock inte, utan boendena drivs även där av . Utskottet konstaterar att kommunallagen nu har varit föremål för en omfattande översyn och att man då inte har funnit anledning att reglera den fråga som uppmärksammas i motionen. Utskottet ser mot den bakgrunden inte skäl att nu ställa sig bakom yrkandet. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att utreda införandet av begreppet virtuell kommun. (M) yrkar i motion 2015/16:1079 att frågan om ett breddat kommunbegrepp, i form av virtuella kommuner, utreds. Motionären anför att en rent geografisk koppling kanske inte är den enda grunden för indelning i kommuner och landsting. En försöksverksamhet kunde enligt motionären övervägas för samer, som lever i olika kommuner. En virtuell samisk kommun skulle kunna ges i uppdrag att hantera exempelvis utbildning, fritidsverksamhet, kultur och äldreomsorg. De samer som har rösträtt till skulle ges möjligheten att välja att tillhöra den geografiska kommun där man är folkbokförd eller en virtuell kommun utan geografisk koppling. Erfarenheter från en utvärdering av en sådan försöksverksamhet kunde tjäna till grund för ett utvecklat kommunbegrepp. Av 1 kap. 7 § regeringsformen följer att det i riket finns kommuner på lokal och regional nivå. Denna bestämmelse följs upp i kommunallagen (1991:900) som i 1 kap. 1 § slår fast att är indelat i kommuner och landsting. Varje landsting omfattar enligt 2 § ett län om inte annat är föreskrivet. Föreskrifter om grunderna för ändring i rikets indelning i kommuner meddelas enligt 14 kap. 6 § regeringsformen i lag. Sådana bestämmelser finns i lagen (1974:411) om ändringar i indelning i kommuner och landsting, som slår fast att regeringen får besluta om ändring i rikets indelning i kommuner, om ändringen kan antas medföra en bestående fördel för en kommun eller en del av en kommun eller andra fördelar från allmän synpunkt. Att en kommun är lokalt begränsad innebär att till varje kommun hör därmed ett visst geografiskt område (se m.fl., Kommunallagen med kommentarer och praxis, 5 uppl., 2011). Utskottet anser inte att det finns skäl att ställa sig bakom vad som begärs i motionen. Utskottets förslag i korthet avstyrker ett motionsyrkande om kompetenssatsningar i hbt-frågor. Jämför reservation 4 (L). m.fl. (FP) begär i partimotion 2015/16:2786 yrkande 2 ett kompetenslyft i hbt-frågor inom sådana välfärdstjänster som kommuner och landsting ansvarar för. Motionärerna anför att hbt-personer (homosexuella, bisexuella och transpersoner) möts av fördomar och dåligt bemötande i samhället och att intoleransen ofta beror på okunskap. För att hbt-personer ska känna sig trygga behöver hbt-frågorna enligt motionärerna integreras i all verksamhet, bl.a. genom hbt-kompetenssatsningar på vårdcentraler, ungdomsmottagningar och boenden. Det allmänna ska enligt 1 kap. 2 § femte stycket regeringsformen motverka diskriminering av människor på grund av bl.a. sexuell läggning. Domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter ska i sin verksamhet vidare beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 § regeringsformen). Lag eller annan föreskrift får inte innebära att någon missgynnas därför att han eller hon tillhör en minoritet med hänsyn till etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande eller med hänsyn till sexuell läggning (2 kap. 12 § regeringsformen). Diskrimineringslagen (2008:567) förbjuder diskriminering som har samband med sexuell läggning. Lagen gäller inom arbetsliv, utbildning, hälso-och sjukvård, socialtjänst och flera andra samhällsområden. Den tidigare regeringen beslutade om en strategi för lika rättigheter och möjligheter oavsett sexuell läggning, könsidentitet eller könsuttryck. Syftet med en nationell strategi är att främja hbt-personers lika rättigheter och möjligheter i . Regeringen anförde i strategin att det finns ett stort behov av kunskaps- och kompetensutveckling i hbt-frågor i samhället. När det gäller den offentliga sektorn är det enligt strategin viktigt att det finns kunskap och kompetens om hbt-personers situation. Alla som kommer i kontakt med den offentliga sektorn ska mötas med respekt för sin enskilda frihet och värdighet. I flera kommuner och landsting har man antagit policyer för att säkerställa hbt-personers lika rättigheter och möjligheter, och kompetensutvecklande insatser, t.ex. hbt-certifiering av verksamheten. I strategin aviseras också uppdrag till andra myndigheter samt förstärkta insatser för att höja medvetenheten och kunskapen om hbt-personers situation. Den nuvarande regeringen anförde i budgetpropositionen att den kommer att fortsätta att förstärka det arbete som påbörjats inom ramen för strategin samt tillföra mer resurser i syfte att stärka arbetet för hbt-personers situation i (prop. 2016/17:1 utg.omr. 13 s. 52). Kommuner och Landsting (SKL) samordnar ett nätverk mot rasism och diskriminering, som bl.a. syftar till att ge kommuner stöd i att systematiskt arbeta mot rasism och diskriminering. Nätverket tar sin utgångspunkt i den tiopunktsplan som lanserats av Europeiska koalitionen mot rasism (Eccar), och deltagarna träffas . Vid nätverksträffarna, där både tjänstemän och förtroendevalda deltar, diskuterar man forskning om diskriminering och utbyter erfarenheter och kunskap. Även () medverkar vid träffarna. har behandlat ett likalydande motionsyrkande i betänkande 2014/15:SoU12. ställde sig positivt till regeringens strategi och konstaterade att bl.a. arbetar för att öka kunskapen om homosexuellas, bisexuellas och transpersoners situation på olika sätt. Även arbetsmarknadsutskottet har behandlat motionsyrkanden om åtgärder för att motverka diskriminering av hbt-personer. anförde att det i ett öppet och solidariskt samhälle är en självklarhet att den som utsatts för diskriminering får hjälp att hävda sina rättigheter, men att det också krävs ett aktivt arbete för att motverka diskriminerande strukturer. För att säkerställa detta krävs insatser av olika aktörer på alla nivåer i samhället. Det behöver enligt utskottet bedrivas ett aktivt arbete på regional och lokal nivå i hela landet. Utskottet välkomnade vidare regeringens aviserade förstärkningar av det arbete som påbörjats inom ramen för den nationella strategin för lika rättigheter och möjligheter oavsett sexuell läggning, könsidentitet eller könsuttryck (bet. 2016/17:AU1 s. 25 f.). Utskottet vill understryka allas självklara rätt att inte missgynnas på grund av sexuell läggning, könsidentitet eller könsuttryck, och välkomnar de satsningar som görs av regeringen och andra aktörer för att motverka diskriminering. Utskottet finner dock inte skäl att härutöver ställa sig bakom yrkandet om ett tillkännagivande i frågan. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att utreda definitionen och funktionen av den kommunala självstyrelsen. I motion 2015/16:695 yrkar (M) på en utredning som tydliggör definitionen och funktionen av den kommunala självstyrelsen. Motionären anför att den kommunala självstyrelsen hotas av en ökad statlig detaljstyrning. Därmed försvåras också medborgarnas ansvarsutkrävande. Av 1 kap. 1 § regeringsformen framgår att den svenska folkstyrelsen förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. Regeringsformens 14 kapitel innehåller ytterligare bestämmelser om kommunerna. Av 2 § följer att kommunerna sköter lokala och regionala angelägenheter av allmänt intresse, samt även de andra angelägenheter som bestäms i lag, på den kommunala självstyrelsens grund. En inskränkning i den kommunala självstyrelsen bör enligt 3 § inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den. Av 8 kap. 2 § första stycket 3 regeringsformen framgår att grunderna för kommunernas organisation och verksamhetsformer och för den kommunala beskattningen samt kommunernas befogenheter i övrigt och deras åligganden ska meddelas genom lag. Enligt 8 kap. 21 § andra stycket 5 ska Lagrådets yttrande inhämtas innan beslutar om en lag om beskattning eller en lag som innebär åligganden för kommunerna. har tidigare uttalat att den kommunala självstyrelsen har en central ställning i och är en viktig del av vårt demokratiska system (yttr. 2015/16:KU5y). Utskottet konstaterar därvid att någon formellt fastlagd definition av vad som avses med självstyrelse inte finns. I vårt land präglas förhållandet mellan kommunerna och statsmakten och därmed den kommunala självstyrelsen enligt utskottet av en helhetssyn, vilket framhölls förarbeten. Generellt sett gäller alltså att staten och kommunerna samverkar på skilda områden och i olika former för att uppnå gemensamma samhälleliga mål. Utgår man från detta synsätt är det enligt utskottet varken lämpligt eller möjligt att en gång för alla dra orubbliga och preciserade gränser i grundlag kring en självstyrelsesektor. Arbets- och befogenhetsfördelningen mellan staten och kommunerna måste i stället i ganska vid omfattning kunna ändras i takt med samhällsutvecklingen (prop. 1973:90 s. 190). Utskottet konstaterade att kommunernas och landstingens ställning markerades vid grundlagsreform genom att bestämmelser om kommunerna fördes in i ett nytt kapitel i regeringsformen. Den tydligare markeringen av principen om självstyrelse i 14 kap. 2 § regeringsformen innebar inte att den kommunala självstyrelsen utvidgades. Det ska även i fortsättningen vara möjligt att föreskriva skyldigheter för kommuner och landsting i speciallagstiftning, i de fall detta motiveras av vikten av att åstadkomma en reglering som ger likvärdig service för invånarna, oberoende av var de är bosatta. I dessa fall måste dock den proportionalitetsprincip som föreskrivs i 14 kap. 3 § regeringsformen beaktas. Som det uttalas i motiven till den bestämmelsen är det inte ovanligt att den kommunala självstyrelsen i lagstiftningsärenden ställs mot andra intressen och att det ibland uppstår en omfattande diskussion om kommunernas krav på en lokal eller regional bestämmanderätt och nationella krav på en enhetlig reglering. Det är i sådana sammanhang viktigt att konsekvenserna för den kommunala självstyrelsen blir föremål för ingående överväganden (prop. 2008/09:80 s. 211 f.). har inom ramen för sin granskning av statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning granskat förekomsten av proportionalitetsbedömningar vid inskränkningar av den kommunala självstyrelsen (bet. 2016/17:KU10 s. 82 f.). Propositionen En ny kommunallag Regeringen anför i propositionen En ny kommunallag att kommunallagen reglerar kommunernas och landstingens angelägenheter och grundläggande befogenheter och att den därmed utgör grunden för förverkligandet av den kommunala självstyrelsen enligt regeringsformen (prop. 2016/17:171 s. 286). I detta avseende utgör kommunallagen enligt regeringen inte någon inskränkning av den kommunala självstyrelsen utan får snarare anses utgöra en nödvändig grund för utövandet av självstyrelsen. Regeringen bedömer mot den bakgrunden att de delar av förslaget till ny lag som inte innebär någon förändring mot nuvarande reglering inte innebär någon inskränkning av självstyrelsen enligt 14 kap. 3 §. Vissa av regeringens förslag innebär förändringar mot vad som har gällt när det gäller kommuners och landstings organisation, beslutsfattande och arbetssätt. Många av förslagen är frivilliga och innebär därför en ökad handlingsfrihet för kommuner och landsting. Vissa förslag är dock av tvingande natur. Utskottet hänvisar till sina tidigare uttalanden om den kommunala självstyrelsen och finner inte skäl att ta initiativ till en sådan utredning som begärs i motionen. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om det regionala utvecklingsansvaret. (M) begär i motion 2016/17:3014 att i ska ha fortsatt regionalt utvecklingsansvar (yrkande 1) och att landstingen i de fyra nordligaste länen ska behålla sin nuvarande indelning (yrkande 2). Motionären konstaterar att regeringen i proposition 2015/16:176 (som inte hade behandlats av när motionen väcktes) föreslagit att ansvaret för regional tillväxt och utveckling ska flyttas från till landstingen i bl.a. . Dagens ordning fungerar enligt motionären väl. Den statliga närvaron i denna del av landet, som ligger långt från och där inga statliga myndigheter har sina huvudkontor, är dessutom viktig för länets fortsatta utveckling. är indelat i 21 län. I varje län finns en länsstyrelse som enligt förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion svarar för den statliga förvaltningen i länet, i den utsträckning inte någon annan myndighet har ansvaret för särskilda förvaltningsuppgifter. Länsstyrelserna ska verka för att nationella mål får genomslag i länet som hänsyn ska tas till regionala förhållanden och förutsättningar. Länsstyrelserna har också i uppdrag att samordna olika statliga myndigheters insatser. leds av en landshövding, som utses av regeringen. Landet är också indelat i kommuner och landsting. Landstingen ansvarar främst för hälso- och sjukvård samt i viss utsträckning för bl.a. viss utbildning, kultur och kollektivtrafik. Ett landsting omfattar normalt ett län. politiska beslut fattas av en folkvald församling, . utser en landstingsstyrelse som leder och samordnar arbetet. Dessutom finns ett antal nämnder som har till uppgift att bereda ärenden som ska tas upp i fullmäktige och att verkställa fullmäktiges beslut. Av lagen (2010:630) om regionalt utvecklingsansvar i vissa län följer att landstingen i några angivna län, i stället för länsstyrelserna, ska ha det regionala utvecklingsansvaret i respektive län. I förarbetena angavs som ett skäl till denna ordning bl.a. att eftersom förutsättningarna för regional tillväxt varierar över landet är ett tydligt regionalt och lokalt inflytande över det regionala tillväxtarbetet nödvändigt, liksom behovet av att tydliggöra att ett politiskt ledarskap på regional och lokal nivå är en förutsättning för att skapa ett engagemang och förankring hos berörda aktörer (prop. 2009/10:156 s. 14 f.). Den nya lagen hade föregåtts av försöksverksamhet, som bl.a. inkluderade möjligheten att bilda s.k. kommunala samverkansorgan, med vilket avses en kommuns beslutande församling med särskild uppgift att svara för regionala tillväxtfrågor inom ett län. Ansvaret för det regionala tillväxtarbetet är därmed numera organiserat på i huvudsak tre olika sätt i landet: ansvaret i ett län kan ligga på antingen , eller ett samverkansorgan. Propositionen Ändrat regionalt utvecklingsansvar i vissa län Regeringen föreslog i proposition 2015/16:176 Ändrat regionalt utvecklingsansvar i vissa län att landstingen i ytterligare några län skulle ta över det regionala utvecklingsansvaret i respektive län. Det gällde landstingen i , , och . gällde denna ordning i , , , , , , , och . antog regeringens förslag till ändring i lagen (2010:630) om regionalt utvecklingsansvar och biföll därmed propositionen (bet. 2016/17:KU2, rskr. 2016/17:15). Ändringarna trädde i kraft . (Fi 2015:09, dir. 2015:77), vars uppdrag beskrivs mer utförligt i nästa avsnitt, föreslår i delbetänkandet Regional indelning – tre nya län (SOU 2016:48) att ska vara indelat i sex län och landsting. Kommittén lämnar vidare förslag på tre nya län och landsting, som för landstingens del enligt kommittén kan träda i kraft : , och . Kommittén menar att landstingen i dessa tre nya län bör ha det regionala utvecklingsansvaret (bet. s. 278 f.). En central utgångspunkt är enligt kommittén att den regionala tillväxtpolitiken ska bidra till utvecklingskraft i alla delar av landet med stärkt lokal och regional konkurrenskraft.