bet · H501SoU4 · 2017-10-02 00:00:00 — Om man vill förändra och förbättra är effektivitet och kvalitetsstyrning naturligtvis något av det allra viktigaste. Inte minst gäller detta för oss som sitter här som lagstiftare och som har förmånen att se det lite mer i ett helhetsperspektiv för patienten i de gemensamma välfärdssystem som vi har. Detta är en av tio granskningsrapporter som vi har fått ta del av från . Det är såklart bra att kunna få den här typen av granskningsrapporter för att se vad vi kan ompröva och förbättra. Det är något förvånande att regeringen lutar sig tillbaka och slår sig till ro. Jag konstaterar att och regeringen ser en del av utmaningarna, men när svaret blir att produkten är slutbehandlad och lämnas utan åtgärd är det så att man säger en sak och gör en annan. Jag tänkte därför fokusera på de utmaningar som är väldigt tydliga för oss alla: de växande vårdköerna och patienter som hamnar mellan system i stället för att få hjälp och stöd av den patientlag som finns. Jag vill också fokusera på frågan om patientsäkerhet, som vi tycker är oerhört viktig. Ett exempel från gäller kvinnor som har fått äggstockscancer och som inte får del av den beprövade erfarenhet och operation som är rekommenderad i det nationella kunskapsstödet. De får i stället ta del av erfarenheter som vi vet inte har samma höga patientsäkerhet som andra. Regeringen har lutat sig tillbaka och sagt att man lämnar detta utan åtgärd. Min fråga till regeringen är: Vad är strategin och rekommendationen från regeringen för att komma åt detta som är så viktigt, vad gäller såväl kvalitet som effektivitet? Det gäller att göra lite mer rätt från början. Om inte denna riksrevisionsrapport duger, vilka rapporter duger då? Jag kan inte låta bli att fundera över hur många riksrevisionsrapporter som den förra regeringen tog till sig och gjorde verkstad av. Det kan inte vara så att alla riksrevisionsrapporter under den förra regeringens tid inte hade bäring på regeringens arbete. Jag tycker att detta är något av ett spel för gallerierna. Men jag tycker att det som vi diskuterar är så allvarligt att vi behöver göra detta. Ingen är nöjd med situationen i sjukvården. Om vi ska behålla den höga kvaliteten i sjukvården, tillgängligheten till den och förtroendet för den är det jätteviktigt att vi arbetar med stor seriositet och stort allvar för att förändra sjukvården, göra den mer effektiv och använda de resurser som vi har på bästa sätt. Inte minst är det viktigt att vi gör sjukvården attraktiv nog för att människor ska vilja arbeta i den, forska i den och göra den ännu bättre. Att kvinnorna i inte får ta del av den högspecialiserade vården är ett jätteproblem. Det har också påpekat i sin utredning som ligger till grund för en lagrådsremiss. Där konstaterar man att vi i behöver koncentrera den högspecialiserade vården, så att vi får skickliga läkare och sjuksköterskor som kan ta hand om de här fallen och leverera vård av högsta och mest moderna kvalitet. Det är detta som ingår i det här paketet, och jag tror att vi allihop behöver sätta oss ned, resonera och komma överens om att hit ska vi. I det ligger också att vi å andra sidan behöver ha en mer nära och effektiv vård för de behov som ligger nära människor - de gamla människorna och barnen - och mycket av psykiatri. Där ingår naturligtvis också den förebyggande vården för att undvika ohälsa, vilket kommer att ge mer resurser över till den högspecialiserade vården. Så tycker jag att vi behöver arbeta, och det tror jag att regeringen också gör. Det är bra att kunna konstatera att regeringen ser utmaningarna. Men det som har behov av, om vi ska lyssna in något om behovet av både effektivitet och kvalitet, är att man tar på sig ett nationellt ledarskap för att hälso- och sjukvårdslagen efterföljs på ett helt annat sätt än . Då står vi där igen. Det finns tankar och idéer och det finns utredningar, och dem känner ju vi till. Vi tillsatte nämligen flera av de utredningar som nu står här och talar om. Vi har väntat och väntat. Sedan har det kommit riksrevisionsrapporter. Ja, men dem ska vi lämna utan åtgärd. Vi har sett utredningarna, men när kommer man till verkstad? När kommer man till det läge att det är dags att också genomföra saker? Regeringen har suttit . Utredningarna har funnits på plats, och remissinstanserna har sagt sitt. Det är dags att agera. Jag tog ett exempel, kvinnor med äggstockscancer i . Där ser man utmaningen, men man har fortfarande inte agerat. Ett annat exempel är antalet organdonatorer i , som behöver öka. Det har legat en utredning på regeringens bord , men regeringen har valt att inte agera. Riksrevisionsrapporten handlar om styrning och ledarskap. Vi vet att regeringen vill göra saker, för vi hör väldigt många ord härinne. Men när kommer regeringen då att styra, leda och använda den beprövade erfarenhet och all den kunskap som regeringen säger finns? Den sätts ju inte i arbete! Regeringens roll är också att se till att de statliga myndigheterna verkställer de riksdagsbeslut som vi fattar utifrån kunskap och beprövad erfarenhet för att få ett ökat patientfokus. När kommer regeringen att göra detta, och vad är strategin för att gå från ord till handling? kommer ständigt tillbaka till detta att regeringen inte gör någonting. Regeringen har lagt fram två lagrådsremisser, en som bygger på utredning och en som bygger på utredning. Vad tycker om dessa? När duger det för ? Vad ska vi göra, och hur mycket ska vi skynda på en lagstiftning och utveckling på ett område som är oerhört komplext? Vi har modellen i att det är landsting, regioner och kommuner som är huvudmän och som har det stora ansvaret för att tillse att människor får en god och jämlik hälso- och sjukvård. har jag inte hört på ett tag vad tycker om huvudmannaskapet. KD liksom Liberalerna är tydliga i frågan. Ni ska försöka bilda allians med , som har en helt annan åsikt kring detta och brukar hålla brandtal här från talarstolen om hur viktigt det är med den kommunala självständigheten. Vad tycker i den här frågan? Är det ändå inte i den modell som vi har valt som vi måste ställa krav på att det här ska fungera? Åhörare, tittare och lyssnare! Den rödgröna feministiska regeringen arbetar, som ni numera alla vet, målmedvetet med att bygga det långsiktigt hållbara och solidariska samhället. betänkande 4 behandlar utskottets yttrande över regeringens skrivelse med anledning av om statens styrning på vårdområdet. Den granskning som har gjort omfattar en period av ungefär fram . Det innebär alltså att granskningen omfattar med alliansstyre och med rödgrönt styre eller, om man så vill, med alliansbudget och med rödgrön budget eftersom den första rödgröna budgeten inte antogs av , som i stället valde allianspartiernas budget. Budgeten är utan tvekan det viktigaste styrdokument som regeringen har att ta till när det gäller att styra. Granskningen handlar därför i huvudsak om den förra regeringens sätt att styra. Den kritik som riktar mot regeringen avser alltså inte den nu sittande regeringen utan i första hand den förra regeringen. Det gör inte kritiken mindre viktig eftersom alla regeringar har behov av att utveckla system för att styra. Alla vi som är förtroendevalda på olika nivåer i samhället är ju väljarnas förlängda arm och har till uppgift att så långt som möjligt försöka genomföra det som vi har fått som vårt mandat att genomföra. Det gäller oavsett om vi är kommunpolitiker, regionpolitiker, riksdagsledamöter eller ministrar. Det mandat som väljarna har gett oss är självklart lite olika beroende på vilket parti vi företräder, men allesammans har vi ett uppdrag i någon form. Därför kan det kännas lite märkligt med kritik mot styrning, för utan styrning blir det svårt att genomföra mandatet. Kanske övertolkar jag lite grann när jag tar deras kritik på det viset. är nog egentligen inte kritisk mot styrning i sig utan mer mot hur den genomförs. Konkret handlar den här debatten främst om i vilken grad styrningen ska kanaliseras via en myndighet eller via samverkan med Kommuner och Landsting. Jag har varit förtroendevald , först i kommunen hemma i och sedan här i , och jag tycker att jag under dessa år har sett en ganska tydlig glidning bort från enkelriktad styrning mot, eller till, samverkan som styrform. Jag tycker att det har varit tydligt att vi har gått åt det hållet att samverkanslösningar har varit det sätt som man på alla nivåer försöker styra på, även i näringslivet. Det har troligen inneburit ett delvis minskat politikerinflytande och ett ökat inflytande för något som man skulle kunna kalla för byråkrati på alla nivåer. Det är i alla fall en känsla som jag har fått. Kanske ska man därför se kritik som en uppmaning till politikerna att lite grann återta en del av den makt som kanske flyttat till en otydligare struktur av byråkrater. instämmer i regeringens bedömning att samverkan med SKL är en viktig del i statens styrning på vårdområdet och att rollfördelningen mellan och fungerar. Så långt hade jag tänkt att jag skulle försöka hålla mig till mitt manus. Men jag vill gärna kommentera en del av det som har sagts här. Jag undrar om oppositionen har läst betänkandet och utskottets ställningstagande eftersom man använder så stora ord som att regeringen har abdikerat och inte har lyssnat på . Jag försöker jämföra reservationen med utskottets ställningstagande och konstaterar då att det som man i reservationen hakar på när det gäller kritik besvaras i utskottets ställningstagande. På något sätt är det lite att slå in öppna dörrar. Utskottets majoritet instämmer ju i bedömningen att det finns ett värde i att man får den redovisning som efterfrågas i några strecksatser i reservationen. Det tycker också vi är viktigt; vi har ingen annan uppfattning där. När det gäller SKL:s roll tycker jag att utskottet svarar ganska tydligt att SKL inte ska ha någon myndighetsliknande roll, utan precis som i alla andra sammanhang behöver regeringen ha en part att diskutera med. Det är naturligtvis en praktisk lösning. Det är också att visa respekt för dem man som stat har att agera mot. Om kommuner och landsting har en gemensam företrädare, som ju SKL är, är det den man ska samverka med. Man ska kanske inte skriva samverkansavtal med varje enskild region, även om det har förekommit historiskt sett. Jag noterade att tog upp det kommunala självbestämmandet och den egna finansieringen som en viktig faktor. Jag tycker att detta är något som regeringen måste ta hänsyn till, så här har och delvis samma uppfattning. Jag yrkar bifall till utskottets förslag och avslag på reservationen. Vem ska göra vad och varför? diskuterar vi utmärkta rapport, men vi har lite olika ingångar. Det finns stora skillnader i hälsa och tillgång till vård i . De skillnader som finns hos befolkningen speglar även vilken vård vi får. För är frågan om jämlik hälsa och vård helt överordnad. Den ojämlikhet vi ser i är inte acceptabel. Det finns regionala skillnader, men det finns också socioekonomiska skillnader, könsskillnader och åldersmässiga skillnader som är helt omotiverade. Många vårdplatser står tomma i på grund av personalbrist och felaktiga prioriteringar. Fler stängda vårdplatser innebär också fler patientskador. Jag vill i detta sammanhang nämna den långa kön för cancersjuka barn, och de stora problem som det medför för dem, i specifikt två regioner, och . Det är inte försvarbart. Vårdplatserna måste svara mot behoven. De kan bara öppnas om personalen kommer tillbaka. Personalen kommer tillbaka om den får bättre villkor, bättre arbetstider, bättre löner och större möjlighet att vara delaktig i sitt arbete. Det är min ingång. Vem ska då stå för de nationella tagen? Att det finns stora systemfel inom hälso- och sjukvården vad gäller styrning är vi ganska eniga om, och detta måste vi ändra långsiktigt. Skillnaderna mellan landstingen är för stora vad gäller innehåll, struktur och vård. Vi behöver en tydligare nationell styrning utan att detaljstyra. Hälso- och sjukvården får inte se för olika ut runt om i , för olikheten drabbar enskilda patienter, oavsett om det handlar om regionala skillnader eller social status. Att låg social status ger sämre förutsättningar finns det ett antal intressanta mätningar som visar på. Det kommunala självstyret är en utgångspunkt i det svenska systemet. Hälso- och sjukvårdslagens utformning som en ramlag är tänkt att ge stort utrymme för landstingen att utforma vården efter lokala behov, vilket är bra. är likvärdigheten en portalparagraf i hälso- och sjukvårdslagen. Jag anser att oavsett majoritet har man tagit för lite hänsyn till de stora regionala skillnaderna och de skillnader som drabbar personer på grund av klass, kön etcetera. Detta är ett gemensamt ansvar som ingen kan svära sig fri från. konstaterar att regeringen har försökt att komplettera ramlagstiftningen och den decentraliserade vårdorganisationen med olika styrningsinsatser för att öka den nationella likvärdigheten. Detta gjordes också , vilket jag själv kan konstatera eftersom jag satt i SKL 2006-2014. Det var exakt samma system då. Jag kunde inte se att ni lyfte ett finger för att förändra det, eller så var jag kanske både blind och tondöv. SKL är den part som länge har varit parhäst till staten när medel ska fördelas. Men SKL är ingen myndighet. roll skulle ha behövt stärkas för länge sedan. händer det saker, vilket är bra. får en bättre plattform. Vi instämmer i det som framhållit men betonar att slutsatser avser en period som sträcker sig ett tiotal år tillbaka och , med tyngdpunkt på 2015. Så det är den förra alliansregeringens politik som granskas mer än den nuvarande regeringens, som tagits fram tillsammans med . Det är intressant. kan det låta som att allt blev fel när regeringen tillträdde och budgetförhandlade med . Fallet måste i så fall ha varit extremt under det år som rapporten avser. Men det är snart val, så det gäller att ta i från tårna. Vi delar bedömning att det givet den ansvarsfördelning som finns mellan staten och vårdens huvudmän kommer att finnas behov av nationell styrning av vården, exempelvis mot ökad likvärdighet. Detta har också regeringen lagt fram. Här spelar en stor roll. innebär det kommunala självstyret att det kommer att finnas skillnader eftersom landstingen har ansvaret att prioritera, anpassa och utveckla verksamheten efter regionala behov. Men dessa skillnader får inte innebära att patienter får sämre möjlighet till vård och överlevnad. Så är det , och så har det varit länge, vilket är ett gemensamt ansvar. har lyft fram intressanta iakttagelser och slutsatser i sin rapport, och vi delar flera av bedömningar. Men det krävs större och andra tag för att vi ska kunna arbeta vidare med en bättre struktur som gynnar patienterna. Då räcker inte utomordentliga rapporter. Vi måste ha mer på fötterna och göra stora förändringar, och det kommer att ta tid. Jag yrkar bifall till utskottets förslag och avslag på reservationen. Liberalerna har tagit granskning på stort allvar. Den innehåller många kloka och viktiga iakttagelser. Vi finner att det i regeringens svar på detta finns en stor lyhördhet. Såvitt jag kan se finns denna lyhördhet hos alla partier. Det är viktigt att vi tar vara på den också över nästa val, för vi vet inte vem som sitter vid makten då. Detta att skrivelsen läggs till handlingarna betyder inte att hela tänket läggs ned, tvärtom. är det socialutskottets betänkande som gäller. Vi har tagit vara på både vad har sagt i sin granskning och vad regeringen har sagt. Det är ett komplicerat område på grund av det kommunala självbestämmande vi har i vårt land. Det gör att statens styrning begränsas till förmån för lokala initiativ och ansatser. Staten kan styra genom lagar, men de ska förhandlas med de kommunalt ansvariga för att man ska få något som fungerar. Det är därför en del propositioner låter vänta på sig. Som flera har sagt styr staten också med generella bidrag. Jag finner att det är en stor samstämmighet i att det ska vara den stora delen men att det ibland också behövs riktade satsningar. För att dessa ska fungera väl måste man, med tanke på kommuners och landstings självbestämmande, ha överläggningar om hur dessa pengar kan användas på bästa möjliga sätt. Det är där SKL kommer in i bilden, för det är naturligtvis bättre om man kan förhandla med en part i stället för med kanske 20 eller 290. Då skulle vi inte komma någonvart. SKL är ingen myndighet. Men SKL har ett stort ansvar genom att samla synpunkterna från sina medlemmar och ta med dem till förhandlingsbordet för att vi i nationella överenskommelser ska kunna nå framgång med våra satsningar så att pengarna verkligen gör nytta. Det finns goda exempel. Jag tänker på läkemedelsområdet. Den nationella strategin där har varit framgångsrik och fortsätter att vara det, även om vi har långt kvar till en optimal användning av läkemedlen. Detta ska fortsätta. Det är klart att vi måste vara tydliga med rollerna och tydliga också med ansvar. har nu fått väldigt många regeringsuppdrag. Det har tagit resurser från egna initiativ som har velat ta som den kunskaps- och erfarenhetsförmedlande myndighet den är. Detta är någonting som jag tror att vi alla ska tänka på. Det har inte kommit in i , men det är en viktig sak för och även för oss i att föra diskussioner med om vad de egentligen tycker är viktigast att göra. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under § 9.)