bet · H401MJU10 · 2017-02-17 00:00:00 — Innan vattenmyndigheten fattar beslut om kvalitetskrav, förvaltningsplaner och åtgärdsprogram eller i övrigt handlägger frågor enligt förordningen av större betydelse ska myndigheten samråda med de myndigheter, kommuner, organisationer, verksamhetsutövare och enskilda som berörs av beslutet (2 kap. 4 §). Enligt Havs- och vattenmyndigheten ska vattenmyndigheterna när de arbetar med de olika stegen i vattenförvaltningen göra detta i samverkan med de som berörs. Myndigheterna ska ha ett fortlöpande samarbete med aktörer utanför den egna organisationen. Intressekonflikter och problem kan då upptäckas på ett tidigt stadium, och det blir därmed lättare att hitta bra lösningar. I flera områden finns s.k. vattenråd. Vattenråden är lokala samverkansorgan där berörda aktörer kan mötas och diskutera fram gemensamma lösningar i vattenfrågor. Vattenmyndigheterna har ansvar för att ta fram information och genomföra samråd, men även stötta vattenråden i samverkansarbetet. Det innebär t.ex. att de bidrar med kunskap och resurser för samverkansaktiviteter. Intressenter såsom kommuner, länsstyrelser, företag som bedriver miljöfarlig verksamhet, jord- och skogsbruksnäringarna, naturvårdsorganisationer och enskilda personer berörs av vattenförvaltningen. Som intressent kan man enligt Havs- och vattenmyndigheten bidra till arbetet med en bättre vattenmiljö genom att aktivt delta i olika intresseorganisationer och i vattenrådens arbete. Som stöd till myndigheter i EU:s medlemsstater vid genomförande av vattendirektivet finns ett antal vägledningsdokument. Public Participation in relation to the Water Framework Directive är ett vägledande dokument som uppmuntrar allmänhetens engagemang och förklarar vilka delar av vattendirektivet som allmänheten kan påverka. I dokumentet finns bl.a. förslag på verktyg och tekniker att använda vid genomförandet. har tagit fram en handbok om samverkan om vattenförvaltning (handbok 2006:1). Enligt havs- och vattenmyndigheten deltar i Water Co-Governance, WaterCoG, som är ett Interreg-projekt (EU:s program för territoriellt samarbete) med syfte att stärka lokalt engagemang och förbättra samarbete mellan olika aktörer i vattenförvaltningen. Utöver deltar fyra länder. deltar i projektet med tre vattenråd, och Havs- och vattenmyndigheten. Projektet startade och löper . Det övergripande målet är att stärka samarbetet mellan lokala, regionala och nationella aktörer inom vattenförvaltningen, så att EU:s vattendirektiv kan genomföras på ett bra sätt i medlemsländerna. I detta sammanhang kan även nämnas Havs- och vattenmyndighetens rapport 2014:12 (Vägledning för 4 kap. 9–10 §§ vattenförvaltningsförordningen. Om förlängd tidsfrist och mindre stränga krav – undantag från att nå en god status/potential till 2015) och den EU-gemensamma vägledningen om undantag, CIS nr 20 (Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive (2000/60/EC) Technical Report – 2009 – 027, Guidance Document No. När det gäller åtgärder för att uppnå vattendirektivets mål har utskottet tidigare behandlat den frågan. I betänkande 2015/16:MJU14 anförde utskottet bl.a. följande. Utskottet anser emellertid att de samhällsekonomiska kostnaderna för genomförandet av åtgärderna bör analyseras, och därefter bör de mest kostnadseffektiva åtgärderna prioriteras. Vattenmyndigheterna bör lämna förslag på hur deras förslag ska finansieras, och kostnaderna som dessa medför bör vara tydliga. Vidare bör vattenmyndigheterna göra konsekvensanalyser av påverkan på jordbruk och vattenverksamheter samt möjligheten till jobb i hela landet i kombination med att miljömålen ska nås. Regeringen bör även presentera förslag på hur tillståndspliktiga vattenverksamheter kan få tillstånd på ett modernt och samhällsekonomiskt effektivt sätt i överensstämmelse med de miljökrav som ställs i och . Tillståndsprövningens och åtgärdernas eventuella ekonomiska konsekvenser, särskilt för mindre verksamheter, behöver också beaktas. Ett hållbart finansieringssystem där hela vattenkraftsbranschen kan bidra till kostnadsdelning för de åtgärder som är mest angelägna ur miljösynpunkt behöver utvecklas, med utgångspunkt i de förslag som branschen själv presenterat. Utskottet föreslog ett tillkännagivande med denna innebörd. följde utskottets förslag (rskr. 2015/16:209). Enligt 6 kap. 1 § förordningen (2004:660) om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön ska upprätta förslag till och fastställa ett åtgärdsprogram för vattendistriktet. Vattenmyndigheterna har, när det gäller åtgärdsprogrammen –2021, gett regeringen möjlighet att pröva myndigheternas förslag till åtgärdsprogram enligt 6 kap. 4 § i förordningen. Regeringen prövade åtgärdsprogrammen för vatten genom ett beslut . Beslutet innebär att vattenmyndigheterna ska fastställa åtgärdsprogrammen men att åtgärderna ska ändras så att de uppfyller vissa krav som anges i beslutet, bl.a. om avvägningar, konsekvensanalyser, kostnadsredovisningar och åtgärder riktade till som rör kompetensutveckling och rådgivningsverksamhet. Vikten av samverkan mellan samtliga berörda aktörer framhålls också i beslutet. Regeringen anför bl.a. att en avvägning mellan olika samhällsintressen utgör en viktig del i bedömningen av hur åtgärder bör fördelas mellan olika typer av verksamheter, både utifrån deras påverkan på vattenmiljön och i förhållande till vilka åtgärder som är mest kostnadseffektiva. I detta sammanhang är det viktigt att beakta vilka konkreta nyttor som ett genomförande av åtgärdsprogrammen förväntas leda till i samhället. Avvägning mellan nyttor och kostnader utgör en integrerad del i att fastställa såväl miljökvalitetsnormer som ändamålsenliga åtgärder. Enligt en uppgift från Miljö- och har utskottets tillkännagivande (se ovan) beaktats vid regeringens prövning av åtgärds-programmen för vatten. Vattendelegationerna i de fem vattendistrikten fattade beslut om nya åtgärdsprogram, förvaltningsplaner och miljökvalitetsnormer för vatten. Åtgärdsprogrammen är ändrade utifrån regeringens beslut. Enligt regeringen (prop. 2016/17:1 utg. omr. 20) är den fortsatta hanteringen av vattenkraften, tillsammans med andra former av fysisk påverkan på sjöar och vattendrag, av stor vikt för möjligheter att leva upp till EU:s ramdirektiv för vatten. måste också avvägningar göras mellan olika intressen såsom t.ex. värnande av kulturmiljöintressen. (M 2012:01) har sett över dagens regler om vattenverksamheter, och utredningens förslag har remitterats. Förslagen bereds inom . slöts en ramöverenskommelse om den svenska energipolitiken. I överenskommelsen anges bl.a. att ska ha moderna miljökrav på svensk vattenkraft, men där prövningssystemet utformas på ett sätt som inte blir onödigt administrativt och ekonomiskt betungande för den enskilde i förhållande till den eftersträvade miljönyttan. betänkande Kraftsamling för framtidens energi (SOU 2017:2) baseras på ramöverenskommelsen. bedömer att vattenkraften spelar en central roll för förnybara elförsörjning. En fortsatt hög produktion av vattenkraft är en viktig del i arbetet för att uppnå en ökad andel el från förnybara energikällor. När det gäller vattenkraften bör enligt betänkandet gälla bl.a. att ska leva upp till och dess krav på vattenverksamheter. I betänkandet anförs vidare att vattenkraften är en värdefull tillgång i både det svenska och det nordiska elsystemet. Den fysiska påverkan från vattenkraften har dock betydande konsekvenser för ekosystem och biologisk mångfald. EU:s ramdirektiv för vatten (2000/60/EG) och art- och habitatdirektivet (92/43/EEG) ställer krav på svensk vattenkraft. Åtgärdsprogrammen enligt ramdirektivet för vatten är omfattande, och genomförandet av dem är av stor betydelse för att nå de uppställda målen. I det arbetet är det enligt betänkandet viktigt att avvägningar görs mot andra intressen, t.ex. vattenkraftens roll i energisystemet; detta utan att frångå EU:s ramdirektiv för vatten. hänvisar till att Havs- och vattenmyndigheten tillsammans med flera myndigheter och andra intressenter har fört en dialog om miljöhänsyn i vattenkraftsproduktionen. Havs- och vattenmyndigheten och har föreslagit hur en avvägning bör ske mellan energimålet och miljökvalitetsmålet Levande sjöar och vattendrag samt hur båda målen ska kunna tillgodoses i ett nationellt perspektiv. Kommissionen föreslår i sitt betänkande att fastighetsskattesatsen för vattenkraftverk sänks till samma nivå som för de flesta övriga elproduktionsanläggningar, dvs. Förslaget lämnas mot bakgrund av att lönsamheten för svensk vattenkraft är låg som en följd av låga elpriser . Med omfattande investeringar i svensk vattenkraft är investeringssituationen ansträngd för ägare av både storskaliga och småskaliga anläggningar. Skattesänkningen ger vattenkraftproducenterna den förutsägbarhet de behöver för att kunna fatta beslut om investeringar som i sin tur möjliggör effekthöjningar och säkerställer en långsiktig drift med moderna miljötillstånd. Vidare hänvisar kommissionen till att och Havs- och vattenmyndigheten har föreslagit en fondlösning för att finansiera de kostnader som uppkommer vid omprövning av verksamheterna. Fondlösningen innebär en modell för fördelning av kostnaderna mellan samtliga kraftverksägare. Med en sänkning av fastighetsskatten och fondlösningen som grund bör enligt vattenkraftsbranschen på egen hand kunna finansiera kostnaderna för de åtgärder som krävs för att ska kunna leva upp till och dess krav på vattenverksamheter. Regeringen avser att återkomma till med en proposition i frågan. En översyn av vattendirektivet ska ske 2019. Översynen har diskuterats i en liten grupp medlemsländer och vid ett antal vattendirektörsmöten . En viktig fråga är hur undantagen ska hanteras i nästa förvaltningsplan 2021. Därför har medlemsländer tillsammans med enats om att tillsätta en tillfällig strategisk grupp som ska utreda bl.a. den frågan. I ett svar på en skriftlig fråga (2016/17:57) anförde miljöminister bl.a. att en väl fungerande vatten- och avloppshantering är angelägen av både miljö- och hälsoskäl. Miljökvalitetsmålet Ingen övergödning kommer inte att kunna nås utan ytterligare åtgärder, och både de kommunala och de små avloppen bidrar till övergödningen. Det stora antalet små avloppsanläggningar med bristfällig rening riskerar också att förorena dricksvatten och badvatten. Vidare anförde miljöministern följande: Lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster syftar till att säkerställa att vattenförsörjning och avlopp ordnas i ett större sammanhang, om det behövs med hänsyn till skyddet för människors hälsa eller miljön. Om det med hänsyn till skyddet för människors hälsa eller miljön behöver ordnas vattenförsörjning eller avlopp i ett större sammanhang för en viss befintlig eller blivande bebyggelse, skall kommunen se till att behovet tillgodoses. Storleken på verksamhetsområden och kostnaderna för anslutning varierar beroende på lokala förutsättningar och behov. Lokala förutsättningar och behoven i det enskilda fallet påverkar också valet av teknik och valet av organisatorisk form för VA-systemet. Kommunen har möjlighet att pröva och eventuellt godkänna en för flera fastighetsägare gemensam lösning utanför det kommunala nätet. Vattentjänstlagen ger visst utrymme för fastighetsägare, när det bedömts lämpligt, att själva ansvara för vatten och avlopp antingen enskilt eller tillsammans med andra i samfällighetslösningar. I de fall där en allmän VA-anläggning inte är påkallad med hänsyn till skyddet för människors hälsa och miljön kan en fastighetsägare inom ett område där det kommunala vatten- och avloppsnätet ännu inte är utbyggt enskilt eller i grupp ansöka hos kommunen om tillstånd till en egen lösning. Om man inte är nöjd med kommunens beslut i frågan kan beslutet överklagas till och sedan vidare till mark- och miljödomstol. Jag är medveten om att det finns problem relaterat till hur lagen tolkas. Det tycks ha utvecklats en svårhanterlig praxis kring vem som ska ha ansvar för avloppshanteringen i mindre bebyggelseområden på landsbygden. En hantering kan ofta ge en tryggare och stabilare rening, men ibland till relativt stora kostnader för både enskilda och kommunen. En enskild avloppslösning kan ofta vara ett tillräckligt alternativ, men det förutsätter att det handlar om väl fungerande anläggningar. Det är inte alltid fallet. Regeringen är delaktig i den pågående diskussionen kring problemati-ken, bland annat med några av de berörda kommunerna. Ett liknande svar lämnade miljöministern på en skriftlig fråga (2016/17:468) om hinder för nybyggnation utanför tätort. I budgetpropositionen (prop. 2016/17:1 utgiftsområde 20) anför regeringen att enskilda avlopp ger utsläpp och påverkar vattnet ur både miljö- och hälsosynpunkt. Regeringen gav därför Havs- och vattenmyndigheten i uppdrag att föreslå förändringar i regelverket kring enskilda avlopp. Uppdraget redovisades och har remissbehandlats av regeringen. Enligt uppgift från Miljö- och har Havs- och vattenmyndigheten kommit in med ett kompletterande underlag som bereds inom . De krav som finns vid rening av avlopp framgår bl.a. av (1998:808). Avloppsvatten ska enligt avledas och renas eller tas om hand på något annat sätt så att olägenhet för människors hälsa eller miljön inte uppkommer. För detta ändamål ska lämpliga avloppsanordningar eller andra inrättningar utföras. Regeringen får föreskriva att det ska vara förbjudet att utan tillstånd eller innan anmälan har gjorts inrätta eller ändra sådana avloppsanordningar eller andra inrättningar. Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela sådana föreskrifter (9 kap. 7 §). Enligt 26 kap. 9 § första stycket får en tillsynsmyndighet i det enskilda fallet besluta om de förelägganden och förbud som behövs för att balken samt föreskrifter, domar och andra beslut som har meddelats med stöd av balken ska följas. Av 26 kap. 14 § framgår att beslut om förelägganden eller förbud får förenas med vite. Mark- och miljödomstolarna prövar som första instans mål om bl.a. utdömande av vite enligt ett föreläggande som har förenats med vite med stöd av balken. Domstolen prövar även sådana mål efter särskild ansökan av den myndighet som har beslutat vitesföreläggandet eller, om vitesföreläggandet har beslutats i förfarandet, med tillämpning av 6 § andra stycket lagen (1985:206) om viten, 21 kap. 1 § första stycket 8. Av förarbetena till lagen (1985:206) om viten (prop. 1984/85:96 med förslag till lag om viten m.m.) framgår att utdömt vite tillfaller staten om inte annat har föreskrivits. Vidare anges i propositionen att vitesinstitutet inte uppbärs av några statsfinansiella skäl utan syftar till att framtvinga prestationer respektive säkerställa efterlevnaden av förbud på särskilda områden som olika myndigheter och nämnder har till specialuppgift att bevaka. Enligt 7 kap. 21 § (MB) får ett mark- eller vattenområde förklaras som vattenskyddsområde av eller kommunen. Vattenskyddsområdet är till skydd för en grund- eller ytvattentillgång som utnyttjas eller kan antas komma att utnyttjas för vattentäkt. eller kommunen ska för ett vattenskyddsområde meddela sådana föreskrifter om inskränkningar i rätten att förfoga över fastigheter inom området som behövs för att tillgodose syftet med området (7 kap. 22 § MB). Enligt 7 kap. 25 § MB ska hänsyn tas även till enskilda intressen när frågor om skydd av områden prövas. En inskränkning i en enskild persons rätt att använda mark eller vatten som grundas på skyddsbestämmelse i 7 kap. får därför inte gå längre än vad som krävs för att syftet med skyddet ska tillgodoses. En fastighetsägare har rätt till ersättning på grund av beslut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras, om beslutet gäller föreskrifter enligt 7 kap. 22 § MB om åtgärder och inskränkningar som rör vattenskyddsområden (31 kap. 4 § 5 MB). Krävs tillstånd för viss verksamhet eller åtgärd, betalas ersättning endast om tillstånd har vägrats eller förenats med särskilda villkor (31 kap. 5 § MB). Av förarbetena till framgår att även innehåller förhållandevis långtgående hänsynsregler och att en verksamhetsutövare ska iaktta dessa regler på eget initiativ och ansvar. Tillsynsmyndigheter kan ingripa direkt med stöd av hänsynsreglerna för att kräva rättelse, och reglerna ska ligga till grund för villkor vid domstolars och andra myndigheters tillståndsprövningar och omprövningar av tillstånd. En underförstådd och självklar begränsning i uttrycket pågående markanvändning är att endast lagenlig användning av mark eller byggnad berättigar till ersättning. Någon rätt till ersättning finns därför inte vid myndighetsingripanden i syfte att se till att en lags aktsamhets- eller hänsynskrav följs. Förutom de specifika föreskrifter som gäller för ett visst vattenskyddsområde finns det även generella föreskrifter som gäller för vattenskyddsområden. Dessa generella föreskrifter är meddelade med stöd av andra bemyndiganden än 7 kap. 22 § . För tillstånd till användning som har sin grund i dessa föreskrifter föreligger ingen rätt att få frågan om ersättning prövad, till skillnad från tillståndsplikt som regleras genom vattenskyddsföreskrifter. Föreskrifter till skydd för ytvattentäkter och enskilda grundvattentäkter kan också meddelas med stöd av 40 § 5 förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Där anges att kommunen får meddela sådana föreskrifter om det behövs för att hindra att olägenheter för människors hälsa uppkommer i en kommun. Det är kommunen som gör bedömningen om föreskrifter behövs och som tar fram underlaget. Sådana kommunala föreskrifter får inte medföra onödigt tvång för allmänheten eller annan obefogad inskränkning i den enskildes frihet (9 kap. 13 § MB). Dessa föreskrifter är inte ersättningsgrundande, till skillnad från inskränkningar som beslutas med stöd av 7 kap. 22 § MB. Dock kan föreskrifter som beslutats med stöd av 40 § förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd inte begränsa de tillstånd till olika verksamheter som har beslutats enligt , vilket däremot föreskrifter om vattenskyddsområden som har beslutats enligt kan. Detta innebär t.ex. att ett jordbruksföretag som har tillstånd inte behöver följa en föreskrift utfärdad enligt 40 § förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd i den mån föreskriften begränsar tillståndet. Regeringen beslutade att utse en särskild utredare för att se över den lagstiftning som möjliggör inskränkningar i användningen av mark eller byggnader (rådighetsinskränkningar) av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl. presenterades ett betänkande av Utredningen om ersättning vid rådighetsinskränkningar (SOU 2013:59). I betänkandet anfördes bl.a. att det låg utanför utredningens uppdrag att granska och föreslå ändringar i de bestämmelser som möjliggör rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Med hänsyn till den mängd bestämmelser det rör sig om och hur vitt skilda områden som omfattas bedömdes det heller inte möjligt. Utredningen kom fram till att en sådan omfattande granskning troligen görs bäst i samband med en allmän översyn av regelverket inom varje särskilt område. Ett av områdena där det ansågs finnas ett behov av en sådan översyn var rådighetsinskränkningar i samband med att vattenskyddsområden inrättas. Regeringen beslutade (dir. 2013:75) att tillkalla en särskild utredare för att gå igenom dricksvattenområdet med syfte att identifiera nuvarande och potentiella utmaningar för en säker dricksvattenförsörjning i landet, . lämnade sitt slutbetänkande En trygg dricksvattenförsörjning (SOU 2016:32). lyfter fram förhållandet att vissa rådighetsinskränkningar till följd av bildande av vattenskyddsområden kan berättiga till ersättning. anger dock särskilt att det inte ingår i uppdraget att se över fastighetsägarens rätt till ersättning på grund av beslut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras (dir. 2014:73). Utredningen går därför inte närmare in på frågan om grunderna för rätt till ersättning och lägger inte heller några förslag i den delen. Däremot belyser utredningen frågor relaterade till ersättning och hur frågor om ersättning påverkar förutsättningarna och processen för att inrätta vattenskyddsområden. Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkanden om vattenskyddsområden, bl.a. frågan om ersättning (bet. 2014/15:MJU12). Utskottet ville i det sammanhanget inte föregripa som då pågick. Enligt uppgift från är betänkandet En trygg dricksvattenförsörjning under beredning inom . Det pågår dock inget arbete när det gäller frågan om ersättning till markägare vid vattenskyddsområden. Av allmänna råd NFS (2003:16) om vattenskyddsområden (till 7 kap. 21, 22 och 25 §§ ) framgår bl.a. att ett vattenskyddsområde bör omfatta vattentäktens tillrinningsområde, såvida inte beslutsunderlaget visar att skyddssyftet kan uppnås genom att fastställa ett mindre område som vattenskyddsområde. Vid avgränsningen av ett vattenskyddsområde för yt- eller grundvattentäkt bör man särskilt överväga om befintliga verksamheter eller anläggningar, som kan ha betydelse för att uppnå syftet med vattenskyddsområdet, behöver ligga inom skyddsområdet för att på så sätt omfattas av föreskrifterna för vattenskyddsområdet. Av de allmänna råden framgår även att föreskrifter för vattenskyddsområden bör utformas så att de säkerställer ett tillräckligt skydd på både kort och lång sikt, dvs. i ett flergenerationsperspektiv. De bör anpassas efter lokala förhållanden och efter skyddsbehovet. Vid bedömningen av hur långt en inskränkning i enskilds rätt får gå för att syftet med ett vattenskyddsområde ska tillgodoses bör man beakta att det är vanligt att syftet kan uppnås endast genom höga skyddsnivåer och långt gående restriktioner. EU:s ramdirektiv för vatten I förordningen (2004:660) om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön finns ett krav på att samråd ska ske med berörda. Vattenmyndigheterna ska planera sitt arbete så att alla som berörs av förvaltningen av kvaliteten på vattenmiljön får möjlighet och uppmuntras att delta. Vid samverkan inom ett avrinningsområde är vattenråden viktiga forum. Utskottet konstaterar att det finns en reglerad samrådsskyldighet och att ett antal vägledningsdokument finns att tillgå som stöd för samverkansarbetet. Med det anförda avstyrks motion 2016/17:253 (S). När det gäller åtgärder för att uppnå vattendirektivets mål lämnade som framgår ovan på förslag från utskottet ett tillkännagivande om att regeringen skulle vidta vissa åtgärder och presentera vissa förslag m.m. Utskottet konstaterar att regeringen i sitt beslut , om prövning av vattenmyndigheternas förslag till åtgärdsprogram enligt förordningen om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön, angav att programmen ska ändras så att de uppfyller vissa krav. Kraven gäller bl.a. avvägningar, konsekvensanalyser, kostnadsredovisningar och åtgärder riktade till om kompetensutveckling och rådgivningsverksamhet. När det gäller regler för vattenverksamheter är (M 2012:01) förslag under beredning inom . Slutligen har behandlat frågan om en sänkning av fastighetsskatten för vattenkraftsanläggningar och en fondlösning för att finansiera de kostnader, för t.ex. omprövning av verksamheter, som gör att lever upp till och dess krav på vattenverksamheter. Även denna utredning bereds inom . Mot denna bakgrund ser utskottet inte nu behov av något ytterligare tillkännagivande som rör åtgärder för att uppnå målen i vattendirektivet. Utskottet avstyrker därför motionerna 2016/17:272 (S) och 2016/17:2023 (C) yrkande 20. Som miljöministern anför i det redovisade frågesvaret ovan kommer miljökvalitetsmålet Ingen övergödning inte att kunna nås utan ytterligare åtgärder, och både de kommunala och de små avloppen bidrar till övergödningen. En väl fungerande avloppshantering är därför viktig.