yttr · H405AU2y · 2016-10-11 00:00:00 — Däremot finns det gott om exempel på hur just mindre företag och deras anställda trakasserats av de större fackklubbarna. En modern arbetsmarknad bör präglas av flexibilitet, där löntagarens grundläggande trygghet garanteras i lagstiftning och där möjligheten att ansluta sig till en arbetstagarorganisation finns, men där det också finns möjlighet för såväl arbetsgivare som arbetstagare att lösa sina intressekonflikter utan annan inblandning. Grunden för vår marknadsekonomi är den fria företagsamheten och konkurrensen. Det för en kontinuerlig produktutveckling, innovationer och ett konkurrenskraftigt pris. När en helt vanlig aktör – en privatperson – på en marknad ska köpa en vara eller tjänst, gör man vanligen en bedömning av just förhållandet mellan pris och kvalitet. Detta förhållande bör om något gälla i än högre utsträckning för upphandlande myndigheter och enheter, eftersom dessa representerar skattebetalarna och det är skattebetalarna som finansierar själva upphandlingen. Att sittande regering försöker driva igenom delar av sin politik ”bakvägen” genom just upphandlingsreglerna så som föreslås i propositionen innebär dels en ökad kostnad för medborgarna eftersom upphandlingen i fråga kommer att präglas av lägre konkurrens och därmed högre pris, dels en kraftig försämring för framför allt de många mindre företagen som av praktiska skäl inte kommer att leva upp till kravbilden. Det rimliga är att principen om fri företagsamhet och likabehandlingsprincipen bör råda. Om det är politikens mening att vissa arbetsrättsliga hänsyn är så pass centrala att de inte går att negligera vore det mer rättframt att lagstifta direkt om dessa, i stället för att slå undan benen för företag som förvisso lever upp till befintlig lagstiftning och regelverk, men som kanske inte i varje enskild del når upp till varje enskild intention i vartenda ett av omkring 700 olika kollektivavtal. Exempelvis regleras frågan om föräldraledighet i lagstiftning medan frågan om tjänstepension regleras direkt mellan parterna (alldeles oavsett om det finns ett kollektivavtal eller inte). Som exempel kan finnas två mindre företag där det ena har lukrativa tjänstepensionsvillkor medan det andra inte har något sådant system alls för sina anställda, som det finns ett annat jämförbart kollektivanslutet företag som lever upp till minimikraven i ett specifikt kollektivavtal. I förekommande fall skulle de två förstnämnda bolagen i princip bli uteslutna från deltagande i offentlig upphandling, trots att det var det förstnämnda företaget som hade de bästa villkoren. Det är överlag problematiskt att påverka marknaden på det sätt som föreslås i propositionen. Det finns vidare ingen evidens för att företag som saknar kollektivavtal skulle erbjuda sämre villkor än kollektivavtalsanslutna företag. Vidare har förslagen om arbetsrättsliga hänsyn förkastats av Lagrådet med hänvisning till just de mindre företagen. Förslagen i propositionen innebär en fördyring av offentlig upphandling på skattebetalarnas bekostnad samt en försämring för främst småföretagen där en majoritet saknar kollektivavtal, detta oaktat om de tillämpar bättre villkor i direkta avtal med de anställda Det blir vidare problematiskt att bestämma vilket av 700 olika kollektivavtal som ska vara normerande. Det uppstår en sorts bisarr konkurrens mellan olika avtal. Det är fullt rimligt att ställa krav som motsvarar svensk lagstiftning och det är fullt rimligt att ställa krav inom s.k. hårda kärna. Det är dock olämpligt att ställa krav som sträcker sig vida bortom befintlig lagstiftning. Om upphandlande myndigheter och enheter måste välja mellan konkurrerande kollektivavtal uppstår inte bara ett problem för myndigheten eller enheten själv utan framför allt för de kollektivavtalslösa företagen som helt plötsligt måste konkurrera bortom det som lagstiftningen stadgar. Avsaknaden av transparens vore ett allvarligt tillväxthinder för dessa. Upphandlingslagstiftningen bör gå hand i hand med en öppen handel och en fri marknad. Det är vidare fullständigt oacceptabelt att dessa nya krav enbart kan ställas på företag med inhemsk arbetskraft, på grund av . Sådana villkor som föreslås i propositionen kan enligt befintlig rätt inte omfatta utstationerad arbetskraft utan enbart sådana krav som ställs inom ramen för ”hårda kärna”. I klartext innebär detta att vanliga svenska företag med vanliga löntagare, vare sig de är inrikes eller utrikes födda, får en omedelbar konkurrensnackdel gentemot företag som sysselsätter utstationerad arbetskraft. Detta gäller som den offentliga upphandlaren ställer krav om exempelvis tjänstepension. Detta är någonting inte kan acceptera.