sou · H4B37 · 2016-02-03 00:00:00 — Begreppet ”lidande” har numera utmönstrats i detta samman- hang, dels därför att psykiskt lidande också kan utgöra en person- skada i lagens mening (se 5 kap. 1 § SkL), dels eftersom det i alltför hög grad ansågs betona den kränktes personliga upplevelse. Det centrala begreppet har i stället blivit ”kränkning”. När skadeståndet fastställs ska domstolen främst bedöma den typiska kränkningen genom den brottsliga handlingen.1 Det objek- tiva betraktelsesättet vid prövningen av skadeståndsfrågan tar sin utgångspunkt i en skönsmässig bedömning baserad på förhärs- kande etiska och sociala värderingar.2 Man bör enligt förarbetena i första hand se till vilken kränkning som typiskt sett kan anses ha uppkommit genom angreppet. I särskilda fall kan man dock ta hän- syn till mer subjektiva faktorer, såsom intensiteten i den skade- lidandes upplevelser av kränkningen. Om det i det enskilda fallet framkommer att kränkningen har varit särskilt allvarlig eller klart 1Bengtsson m.fl., Skadeståndslagen (. 2014, Zeteo) kommentar till 2 kap. 3 §. 2Bengtsson m.fl., Skadeståndslagen (. 2014, Zeteo) kommentar till 5 kap. 6 §. lindrigare än normalt bör detta, enligt vad som sägs i motiven, kunna föranleda avvikelse från den schablonmässiga bedömningen. Skadestånd kan dömas ut även om skadevållaren inte har dömts för den gärning som är grunden till skadeståndsyrkandet. Skade- stånd med anledning av kränkning bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet (5 kap. 6 § första stycket SkL). Enligt den bestämmelsen ska det särskilt beaktas om handlingen 1.haft förnedrande eller skändliga inslag, 2.varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, 3.riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, 4.inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande, eller 5.varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet. Skyldigheten att betala ersättning för kränkning är alltså en särskild form av ideellt skadestånd som inte förutsätter att fysisk skada har uppkommit.3 I förarbetena till den nuvarande regleringen utveckla- des vad ersättningen innebär och syftar till att kompensera:4 Utmärkande för de brott som grundar rätt till sådan ersättning som avses i 1 kap. 3 § [numera 2 kap. 3 §] är att de innefattar ett angrepp på den skadelidandes personliga integritet, här närmast dennes privatliv och människovärde. Kränkningsersättningen avser att kompensera känslor som den kränkande handlingen har framkallat hos den skade- lidande, såsom rädsla, förnedring, skam eller liknande som inte tar sig sådana medicinska uttryck att det föreligger en personskada. Det ligger visserligen i sakens natur att själva kränkningen inte kan suddas ut genom ersättning i pengar. Ersättningen kan dock lindra verkningarna av kränkningen. Den kan bidra till att den skadelidande får upprättelse för den förnedrande och kränkande handlingen och därmed också bidra till att återställa självrespekten och självkänslan. Genom ersätt- ningen kan den skadelidande t.ex. unna sig något extra och därigenom skingra tankarna på kränkningen och den olust och det obehag som han eller hon har åsamkats. Den som utsatts för mycket grova kränk- ningar kan få en möjlighet att genom ersättningen göra nödvändiga förändringar i sin livssituation. Detta torde vara vad som gäller enligt 3Bengtsson m.fl., Skadeståndslagen (. 2014, Zeteo) kommentar till 2 kap. 3 §. 2000/01:68 s. 48. nuvarande bestämmelse, och enligt regeringens mening bör ersätt- ningen även i fortsättningen inriktas på dessa fall. Skyldigheten att betala skadestånd för kränkning gäller också an- grepp mot någon annans ära, vilket i första hand avser ärekränk- ningsbrott. Samtliga ärekränkningsbrott i 5 kap. (BrB), dvs. förtal, grovt förtal och förolämpning, kan medföra skyldighet att betala skadestånd för kränkning.5 Med angrepp på någons ära inbegrips även mened med uppsåt att skada oskyldig, falskt eller obefogat åtal, falsk eller obefogad angivelse samt falsk eller vårdslös tillvitelse.6 Också hets mot folkgrupp och olaga diskriminering kan medföra rätt till kränkningsersättning, om brottet innebär ärekränkning av en enskild person.7 I 5 kap. 4 § BrB finns regler om förtal av avliden. Även detta brott kan leda till skadeståndsskyldighet.8 Skyldigheten att betala skadestånd förutsätter enligt 2 kap. 3 § SkL att någon blir allvarligt kränkt. Vid bedömningen av om kränkningen är att anse som allvarlig, bör enligt författningskom- mentaren beaktas samtliga omständigheter kring handlingen. Man kan hämta viss ledning av den uppräkning som görs i 5 kap. 6 § SkL rörande de faktorer som påverkar skadeståndets bestämmande.9 Bagatellartade kränkningar bör alltså inte medföra att skade- stånd ska betalas enligt paragrafen. I författningskommentaren omnämns att BrOM i sin praxis har ansett att en allvarlig kränkning inte kan uppskattas till ett lägre belopp än . HD har i rättsfallet NJA 2015 s. 86 prövat frågan om kränk- ningsersättning vid grovt förtal. I domen anförde HD att förtals- brottet inte bara hade inneburit en allvarlig kränkning av målsägan- dens anseende och självkänsla utan även av hennes privatliv. Den film vars spridning förtalsmålet gällde hade avsett en rent privat angelägenhet, nämligen ett samlag mellan målsäganden och den tilltalade. Av betydelse för kränkningsersättningens storlek kan enligt domen vara om handlingen, utöver ett angrepp på det in- tresse som skyddas av den aktuella straffbestämmelsen (i detta fall 5Se bl.a. NJA 1989 s. 374 (förolämpning), NJA 1994 s. 637 (förtal och grovt förtal) samt NJA 2003 s. 567 (förtal). 2000/01:68 s. 65. 7Bengtsson m.fl., Skadeståndslagen (. 2014, Zeteo) kommentar till 2 kap. 3 §. 8Se , Kränkningsersättning, 2010, s. 571 och NJA 1966 s. 565. 2000/01:68 s. 65. anseende och självkänsla) även innefattar angrepp på något annat i 2 kap. 3 § SkL angivet intresse (i detta fall målsägandens privatliv). HD ansåg att ett angrepp på anseendet och privatlivet som sker genom film i allmänhet är allvarligare än om angreppet sker i tal eller skrift, mot bakgrund av filmmediets större genomslagskraft. Det förhållandet att filmen fanns på porrsajter var enligt domstolen ägnat att väcka särskild uppmärksamhet. Vidare uttalade domstolen att det typiskt sett också får anses allvarligare om uppgifterna avser en ung person. bedömde att ersättningen för kränkning skäligen skulle bestämmas till . Möjligheten att få brottsskadeersättning regleras i BrSkL. Brotts- skadeersättningen betalas av staten till skillnad från skadeståndet som är en civilrättslig skyldighet. Brottsskadeersättningens storlek ska bestämmas i huvudsak utifrån skadeståndsrättsliga principer, men det finns särskilda regler i BrSkL som på olika sätt innebär en skillnad mellan brottsskadeersättning och skadestånd. Syftet med brottsskadeersättning är att den skadelidande ska tillförsäkras viss ersättning om skadan inte ersätts från annat håll, i praktiken från skadevållaren genom skadestånd eller från en försäkring. Brotts- skadeersättningens storlek kan därför av olika anledningar skilja sig från vad en domstol har beslutat i fråga om skadestånd i en dom. Brottsskadeersättning betalas enligt 2 § som huvudregel om brottet begåtts i . Brottsskadeersättning för personskada och kränkning betalas även om brottet har begåtts utomlands, om den skadelidande för brottet hade hemvist i . Utöver vissa fall av uppsåtliga våldsbrott betalas inte brottsskadeer- sättning om brottet och den skadelidande har så ringa anknytning till att det inte är rimligt att skadan ersätts av staten. Brottsskadeersättning för personskada regleras i 4 §. Någon be- gränsning till att skadan ska vara en följd av vissa brottstyper finns inte. Brottsskadeersättningen bestäms enligt 5 kap. 1–3 §§ SkL. Brottsskadeersättning för kränkning regleras i 5 §. Brottsskade- ersättning kan betalas för den skada det innebär att någon allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid. Att ”ära” inte uppräknas, innebär att brottsskadeersättning inte kan betalas ut för kränkning genom något av ärekränkningsbrotten eller kränkning genom andra brott som innebär angrepp på någons ära.10 Däremot finns det inget hin- der enligt BrSkL att betala ersättning för personskada (t.ex. för psykiskt lidande av övergående natur, dvs. sveda och värk) som uppkommit genom ett ärekränkningsbrott. Brottsskadeersättning för kränkning ska bestämmas i enlighet med vad som sägs i 5 kap. 6 § första stycket SkL. I tredje stycket i 5 § anges att, i den utsträckning en domstol i sak har prövat ett yrkande om skadestånd för kränkning, får brottsskadeersättningen i denna del inte bestämmas till ett lägre belopp än vad som följer av domstolens avgörande, om inte annat följer av BrSkL. Under vissa särskilda förutsättningar betalas brottsskadeersätt- ning för sakskada och ren förmögenhetsskada (6 och 7 §§). Brottsskadeersättning betalas enligt 10 § till den del skadan inte täcks av annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan. Vid bestämmande av brottsskadeersättning av- räknas skadestånd dock endast till den del skadeståndet har betalats eller bedöms bli betalat. Brottsskadeersättning får enligt 12 § jämkas om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande eller, om skadan har lett till döden, den avlidne genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Vid bestämmande av brottsskadeersättning ska enligt 13 § ett grundavdrag göras. Beträffande brottsskadeersättning för viss per- sonskada samt för sakskada och ren förmögenhetsskada anges i 14 § vissa beloppsgränser. Någon beloppsgräns föreskrivs inte för ersättning för kränkning. I 15 § finns vissa bestämmelser om när ansökan om brottsska- deersättning senast måste göras. Det anges en gräns från det att en dom eller slutligt beslut vunnit laga kraft. Om åtal inte väckts men förundersökning inletts ska ansökan göras från det att förundersökningen lades ned. I övriga fall ska en ansö- 10 I avsnitt 17.3.4 redovisas att har beviljat brottsskadeersättning med anledning av grovt förtal, i den omfattning kränknings- ersättningen bedömdes utgöra en ersättning för kränkning av sökandens frid. kan göras från det att brottet begicks. Undantag får göras om det finns synnerliga skäl. En ansökan om brottsskadeersättning får enligt 16 § prövas endast om (1) brottet har anmälts till en brottsutredande myndig- het eller sökanden visar giltig anledning till att någon sådan anmä- lan inte har gjorts, samt (2) den skadelidande i skälig utsträckning har bidragit till att det anmälda brottet kan utredas. Rätten till brottsskadeersättning för personskada och för kränkning faller enligt 17 § bort om den skadelidande avlider innan en ansökan om brottsskadeersättning har gjorts. Detta gäller dock inte om han eller hon har framställt krav på skade- stånd för sådan skada. En ansökan om brottsskadeersättning till ett barn får enligt 18 § göras av endast en av vårdnadshavarna, om den andra vårdnadsha- varen har begått brottet eller det annars finns särskilda skäl. I 19 och 20 §§ finns bestämmelser om preskription. I 21–27 §§ finns det bestämmelser om förfarandet hos BrOM. Det framgår av reglerna att ansökan om brottsskadeersättning prö- vas av BrOM. myndig- heten ska avgöra ärenden som är av principiell betydelse eller annars av större vikt men får även avgöra andra ärenden. I 28 och 29 §§ finns det bestämmelser om regress. De innebär att staten inträder i den skadelidandes rätt till skadestånd. I 31–37 §§ finns det bestämmelser om förbud mot överlåtelse av anspråk, undantag från utmätning, återbetalning av brottsskade- ersättning i de fall sökanden lämnat oriktiga eller ofullständiga uppgifter, kvittning samt europeisk brottsskadeersättning. För att brottsskadeersättning ska kunna betalas krävs att sökanden har utsatts för ett brott. Om det finns en misstänkt person och domstolen (eller åklagaren om brottet lagförts genom strafföre- läggande) har gjort en bedömning i skuldfrågan frångår BrOM i regel inte denna bedömning. Om det bara finns en möjlig gärningsperson krävs i princip en fäll- ande dom för att ersättning ska beviljas. Som exempel kan nämnas våld i nära relation, två bekanta som hamnar i slagsmål eller våld- täkt då det är ostridigt att parterna haft sexuellt umgänge. Om åklagaren lägger ned förundersökningen med motiveringen att det inte kan anses visat att den misstänkte gjort sig skyldig till brott, betalas ingen brottsskadeersättning. Detsamma gäller om dom- stolen har ogillat ett åtal med samma motivering, t.ex. på grund av att det inte är styrkt att den tilltalade har gjort det som påstås, att denne inte haft uppsåt eller att det är fråga om en nödvärnssitua- tion. Ansökan om brottsskadeersättning avslås då på den grunden att det inte är visat att sökanden har utsatts för brott. Det finns dock undantagssituationer när det finns en utpekad person och där ersättning kan lämnas, trots att det saknas fällande dom. Det gäller fall där det av olika anledningar inte har gjorts någon bedömning i ansvarsfrågan. Så är fallet när den misstänkte är , när denne lämnat landet eller när den utpekade perso- nen avlidit innan skuldfrågan har kunnat prövas. I dessa situationer gör BrOM en egen bedömning av frågan om personen har gjort sig skyldig till brott. Det krävs då att det av utredningen klart framgår att det är fråga om brott. I princip krävs ett erkännande i polisför- hör eller annan bevisning som klart visar att personen har begått brottet. När gärningspersonen är att betrakta som okänd har sökanden rätt till brottsskadeersättning om det är övervägande sannolikt att sökanden har utsatts för ett brott. BrOM:s bedömningar görs i detta fall utifrån målsägandens egna uppgifter. De fall som avses är sådana då polisen inte lyckats hitta förövaren, t.ex. vid personrån, misshandel på offentlig plats eller vid s.k. överfallsvåldtäkter. Polisen lägger då ofta ned utredningen med motiveringen att ”spaningsuppslag saknas” eller ”ej spaningsresultat”. kan det finnas en misstänkt person även i sådana fall. Om polis eller åkla- gare lägger ned förundersökningen på den grunden att det inte kan anses visat att den misstänkte gjort sig skyldig till brott, kan brottsskadeersättning ändå lämnas eftersom gärningspersonen då är att betrakta som okänd. En annan nedläggningsgrund i dessa fall, men med samma innebörd, är ”det går inte att bevisa vem eller vilka som begått gärningen.” Också när ogillas av domstolen kan i vissa fall brotts- skadeersättning beviljas. Så kan vara fallet om ogillandet grundar sig på att den åtalade inte kan bindas till gärningen (att det kan finnas alternativa gärningsmän). Om det däremot framgår av domen att ogillandet beror på att det inte är visat att sökanden har utsatts för ett brott så beviljas inte brottsskadeersättning. 17.3.3Bakgrunden till dagens reglering om brottsskadeersättning för kränkning genom ärekränkningsbrott11 Ordningen innan den första brottsskadelagen Enligt gällande bestämmelse i 5 § BrSkL kan brottsskadeersättning inte betalas ut för kränkning som har orsakats av ett ärekränk- ningsbrott, eftersom bestämmelsen om brottsskadeersättning för kränkning genom brott räknar upp angrepp mot ”person, frihet eller frid” men inte ”ära”.12 Regler om brottsskadeersättning har funnits länge och har sin bakgrund i det 1948 beslutade s.k. rymlingsanslaget i statsbudge- ten. Det innebar att staten i större utsträckning skulle ersätta skador som vållats av personer intagna i vissa anstalter och att sär- skilda medel skulle anslås för det. framfördes yrkanden om ett statligt system för brottsskador. Resultatet blev det s.k. brottsskadeanslaget som infördes . Det var regeringen som gjorde ersättningsprövningen. Ersättning av statsmedel kunde utgå med anledning av personskada på grund av brott som hade begåtts i eller utomlands mot en person med hemvist här i landet. Ersättningen var behovsprövad. Sveda och värk samt lyte 11Detta avsnitt bygger delvis på avsnitt 2.1 i SOU 2012:26 (En ny brottsskadelag). 12Som påpekas i avsnitt 17.3.1 kan dock brottsskadeersättning utgå för personsskada som orsakats av ett ärekränkningsbrott, t.ex. sveda och värk (psykiskt lidande av övergående natur). Det har i praktiken även förekommit att BrOM har beviljat sådan ersättning. I avsnitt 17.3.4 redovisas att har beviljat brottsskade- ersättning med anledning av grovt förtal, i den omfattning kränkningsersättningen bedöm- des utgöra en ersättning för kränkning av sökandens frid. eller annat stadigvarande men ersattes bara om det fanns särskilda skäl. Den nya ordningen tog i första hand sikte på att tillgodose de socialt mest ömmande behoven. Kränkning ersattes inte. En samlad reglering tillkom då brottskadelagen (1978:413) trädde i kraft. Bestämmelserna innebar bl.a. att person- skador skulle ersättas utan behovsprövning efter principen om full ersättning för skadan men med ett beloppstak. Brottsskadeersätt- ning skulle i vissa fall även utgå för sakskada och ren förmögen- hetsskada. En fråga som diskuterades i samband med införandet och ut- vidgningen av brottsskadeersättningen, var grunden till att det bör utgå statligt finansierad ersättning till brottsoffer för de skador de drabbats av genom brott.13 Från brottsofferperspektiv hade det hävdats att brottsskadeersättning utgör en rättighet och att staten – som inte har lyckats skydda medborgaren – är skyldig att kompen- sera för den skada som har uppkommit. I lagstiftningssammanhang avfärdades dock tanken på ett rättighetsbaserat eller moraliskt motiv till statlig brottsskadeersättning. I stället motiverades ett ersättningssystem till just brottsoffer, framför ekonomiskt bistånd till ekonomiskt svaga grupper i anledning av t.ex. olycksfall, med en uppfattning om ”samhällsmedborgarnas inbördes solidaritet”. Det anfördes att det ekonomiska skydd som skadeståndsreglerna och olika försäkringslösningar ger var otillräckligt, och det ansågs där- för finnas ett särskilt behov av ekonomisk hjälp från det allmännas sida. Brottsskadeersättning är alltså ett behovsinriktat system där staten griper in för att tillförsäkra ersättning till den som utsatts för brott. Vid sidan av behovs- och solidaritetsargument hade tidigare även kriminalpolitiska aspekter framförts – att allmänheten skulle inta en positivare attityd till en mer öppen och human kriminalvård och att den dömdes återanpassning till samhället skulle främjas om han eller hon inte belastas av tunga skadeståndsanspråk. 13 , Kränkningsersättning, 2010, s. 423 ff. talet och framåt har dock diskussionen främst fokuserat på brotts- offerperspektivet.14 En viktig ändring trädde i kraft den 1 juli 1988.15 Den innebar att brottsskadeersättningen utvidgades så att ersättning kunde betalas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som in- nefattar brott (vilket motsvaras av regeln om ersättning på grund av kränkning). fanns det inte möjlighet att få brottsskadeersättning för lidande som inte hade samband med en personskada. Departementspromemorian Översyn av brottsskadelagen (Ds Ju 1987:1) låg till grund för denna lagändring. I den promemorian konstaterades att det, i ett skede av samhällsutvecklingen där det görs allt större ansträngningar för att på olika sätt hjälpa våld- täktsoffer och andra som varit utsatta för sexuella övergrepp, var otillfredsställande att det i sådana fall inte kunde beviljas brottsska- deersättning om inte brottet lett till personskada i egentlig mening. Det ansågs motiverat att vidga det ersättningsberättigande området enligt den dåvarande brottsskadelagen till att avse också vissa av de ersättningsmöjligheter som omfattades av 1 kap. 3 § (numera 2 kap. 3 §) SkL. Ersättning borde kunna lämnas för lidande som någon tillfogas genom ”brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott.” I promemorian föreslogs att ersättning skulle utgå om det fanns särskilda skäl. Med det åsyfta- des att ersättning i första hand skulle kunna lämnas till dem som utsatts för olika former av sexuella övergrepp. I propositionen konstaterades inledningsvis att det knappast fanns skäl att införa en allmän rätt till brottsskadeersättning för lidande vid brott mot den personliga integriteten.16 Ersättnings- möjligheten framstod inte som lika angelägen i alla situationer. Av de brott som omfattades av 1 kap 3 § SkL (jfr nuvarande 2 kap. 3 §) 1987/88:92. ansågs endast brott mot den personliga friheten och brott som innebär ofredande komma i fråga för sådan ersättning. Till skillnad mot förslaget i promemorian ansåg regeringen att brottsskadeersättning skulle kunna komma ifråga utan att det förelåg särskilda skäl. Även utan denna begränsning förutsattes att brottsskadeersättning skulle lämnas bara vid allvarligare kränk- ningar av den personliga integriteten. Brottsskadeersättning skulle alltså – som det angavs i specialmotiveringen – kunna utgå för brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott men däremot inte för lidande genom de andra brott som räknades upp i 1 kap. 3 § skadeståndslagen, nämligen brytande av post- och telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning, olaga diskriminering och ärekränkningsbrott.17 Uttalandena i propositionen om vad som är det mest angelägna att ersätta gav uttryck för ett ställningstagande som ”där- efter helt enkelt har levt kvar” enligt vad som anförts i doktrinen.18 Den tidigare regleringen gällande kränkningsersättning i brotts- skadelagen hade korresponderat med dåvarande 1 kap. 3 § SkL. ändrades SkL på så sätt att bestämmelsen om kränkningser- sättning inte längre hänvisade till reglerna om ersättning för per- sonskada, utan utformades som en egen skadeståndsbestämmelse i 2 kap. 3 § samma lag (se i avsnitt 17.2 om denna förändring). Mot- svarande ändring gjordes i brottsskadelagen, vilket innebar att kränkning genom brott fortsättningsvis skulle utgöra en egen skade- eller ersättningstyp.19 I författningskommentaren till bestämmelsen om brottsskadeersättning för kränkning uttalades att ärekränk- ningsbrotten, liksom tidigare, inte skulle grunda rätt till brotts- skadeersättning.20 I allmänmotiveringen i propositionen fördes inga resonemang om det ställningstagandet. 18Friberg, Kränkningsersättning, 2010, s. 420. 2000/01:68. beslutade regeringen att ge en särskild utredare i uppdrag att göra en bred översyn av systemet med brottsskadeer- sättning. I direktiven till utredningen angavs att utredaren bl.a. skulle överväga om det fanns skäl att utvidga rätten till brottsska- deersättning för kränkning till vissa kvalificerade ärekränknings- brott. lämnades betänkandet En ny brottsskadelag (SOU 2012:26) – och det betänkandet lades till grund för den nu gällande regeringen brottsskadelag. ställningstagande och överväganden gällande ärekränkningsbrott Utredningen gjorde den bedömningen att någon rätt till brottsska- deersättning för kvalificerade ärekränkningsbrott inte borde införas. I betänkandet angavs först argument som talade för en utvidgad rätt till brottsskadeersättning för kränkning.21 En utvidgning skulle enligt utredningen innebära att det inte blir lika avgörande i ersättningshänseende om det brott som har begåtts är att bedöma som förtal, ofredande eller sexuellt ofredande. Ett annat argument som anfördes var att den enskilde kan upp- leva ett förtalsbrott som grovt kränkande. Det var dock enligt ut- redningen inte något bärande skäl i sig, eftersom så kan vara fallet även i fråga om andra brott som inte är ersättningsberättigande. Skillnaden låg enligt betänkandet möjligen i förtalsbrottets natur, särskilt när det begåtts med hjälp av internet. Därefter redovisades argument som talade mot en utvidgad rätt till brottsskadeersättning för kränkning.22