sou · H4B358 · 2016-09-15 00:00:00 — Avslutningsvis ska 3) inskränkningarna vara nödvän- diga i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose något av de ända- mål som anges i 2). Begränsningar i yttrandefriheten kan ske genom formföreskrif- ter, villkor, inskränkningar eller straffpåföljder. Det är alltså fråga inte bara om åtgärder som hindrar eller försvårar för någon att ge uttryck för åsikter och tankar utan också om påföljder, särskilt i form av straff, som drabbar någon i efterhand (, s. 461). I målet Bucur och mot (nr 40238/02, dom ) hade en befattningshavare vid underrättelsetjänsten på en presskonferens avslöjat att underrättelsetjänsten illegalt av- lyssnat journalisters och politikers telefonsamtal. Yttrandefrihet i internationell rätt dömdes för detta av rumänsk domstol till ett villkorligt fängelse- straff. ansåg att den rumänska domen var i strid med yttrandefriheten eftersom det rörde sig om viktiga frågor av allmänt intresse, försök först hade gjorts att uppmärksamma en chef inom underrättelsetjänsten om missförhållandena och påfölj- den varit sträng. Som exempel kan även nämnas målet Heinisch mot (nr 28274/08, dom ) där en sjuksköterska blev avskedad efter att ha klagat över missförhållanden på arbets- platsen. ansåg att avskedandet var oproportio- nerligt och i strid med yttrandefriheten i artikel 10. I målet mot (nr 64569/09, dom ) var frågan om yttrandefriheten hade kränkts då en nyhetsportal () av en estnisk domstol ålagts att betala skadestånd om för läsares kommentarer i anslutning till en artikel på internet. Kom- mentarerna var inte förhandsgranskade men kunde ta bort olämpliga kommentarer på eget initiativ eller efter påpekanden från läsare, ett s.k. notice-and-take-down-system. Vissa av kommenta- rerna var grovt kränkande mot det bolag och dess ägare som artikeln hade handlat om. kom fram till att inte hade kränkt yttrandefriheten. ansåg att den est- ländska domen var en rättfärdig och proportionerlig restriktion av nyhetsportalens yttrandefrihet. Bedömningen grundade sig på att läsarnas kommentarer var mycket kränkande och att inte hindrade dem från att offentliggöras, profiterade på deras existens och tillät de som skrev att vara anonyma. ansåg inte heller att skadeståndet var orimligt. kunde alltså hållas ansvarigt för kommentarer som skrivits av andra personer. I målet Magyar och Index mot (nr 22947/13, dom ) var det också fråga om ansvar för s.k. användar- kommentarer. Magyar, en internetleverantör, och Index, ägare till en av största internetnyhetssidor, hade publicerat artiklar på internet i vilka två fastighetsmäklare kritiserades bl.a. för att ha oskäliga avtalsvillkor. Artiklarna genererade flera användarkommen- tarer. Dessa kommentarer var inte förhandsgranskade och läsarna informerades om att de själva ansvarade för sina kommentarer. Ungersk domstol höll Magyar och Index ansvariga för användar- kommentarerna och ålade dem att betala skadestånd. ansåg dock att bolagens ansvar för användar- kommentarerna i det aktuella fallet var en inskränkning av yttrande- Yttrandefrihet i internationell rätt friheten som inte kunde rättfärdigas. hänvisade i stora delar till Delfi-målet men efter en bedömning av kommenta- rernas innehåll blev utgången den motsatta. skrev att användarkommentarerna inte innehöll något tydligt olag- ligt innehåll såsom förtal, hets mot folkgrupp eller uppvigling till våld, utan i stället bestod av olika åsikter och fördömande av en kommersiell verksamhet och delvis av människors egna upplevelser efter att ha blivit lurade av företagen. Därtill ansåg att det hade betydelse att Magyar var en icke-vinstdrivande före- ning för internettjänster och således inte hade något ekonomiskt intresse. Vidare konstaterade att det fanns flera klagomål rörande de två fastighetsmäklarna hos det ungerska konsu- mentverket och att artikeln därför var av allmänt intresse. Europa- domstolen skrev dock avslutningsvis att ett s.k. notice-and-take- down-system kan vara ett sätt att balansera olika rättigheter mot varandra och i en situation där användarkommentarer utgör direkta hot kan ett ansvar åläggas internetaktörer om de misslyckas att, utan fördröjning, ta bort tydligt olagliga kommentarer, även om ingen har påtalat något. I målet mot , nr 1 och 2 (nr 3002/03 och 23676/03, dom ) framfördes en invändning om att en bestämmelse som innebar att ansvar gällde så länge yttranden finns kvar på internet (internetpubliceringsregeln) var i strid med yttrandefriheten i artikel 10. ansåg att frågan om preskriptionstider är något som får regleras i nationell lag. fann det inte nödvändigt att pröva internetpubliceringsregeln men uttalade dock att en ärekränknings- talan mot en tidning som väcks efter mycket kan innefatta ett oproportionerligt ingrepp i pressfriheten och därmed strida mot artikel 10. Artikel 8 – rätt till skydd för privat- och familjeliv Artikel 8 har följande lydelse. 1.Var och en har rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. 2.Offentlig myndighet får inte ingripa i denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till den nationella säkerheten, den allmänna säkerheten eller Yttrandefrihet i internationell rätt landets ekonomiska välstånd, till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter. Artikeln är uppbyggd på samma sätt som artikel 10, dvs. första stycket anger vad bestämmelsen skyddar och andra stycket under vilka förutsättningar skyddet får inskränkas. Artikeln skyddar vars och ens rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Rätten till respekt för privatlivet anses vara svårdefinierad och inrymma flera olika aspek- ter. Många företeelser kan hänföras till privatlivet och det är först genom rättspraxis som begreppet anses få en någorlunda tydlig avgränsning (, s. 364). Artikel 8 har beskrivits som den minst definierade och därmed mest oprecisa av rättighetsartiklarna. En konsekvens av att inget av skyddsintressena (dvs. privatliv, familjeliv, hem och korrespondens) är definierade, blir att räck- vidden av det skydd som artikeln erbjuder ständigt ökar. Det har anförts att expansiva förhållningssätt innebär att tolkningen av artikeln kan ske i linje med den tekniska och sociala utvecklingen (se m.fl.; of Convention on Human Rights, 3 uppl., 2014, s. 522 f.). I fråga om inskränkningar gäller ett krav på lagstöd och att begränsningen ska ske för att tillgodose ett visst angivet ändamål. Dessutom krävs att inskränkningen ska vara nödvändig i ett demo- kratiskt samhälle för att tillgodose det aktuella ändamålet. Konflikt mellan olika rättigheter De olika rättigheterna i kan emellanåt hamna i konflikt med varandra. Rätten till yttrandefrihet kommer inte sällan i konflikt med rätten till skydd för privatlivet. Dessa rättig- heter måste då balanseras mot varandra och en avvägning göras mellan de skyddade intressena för att fastställa vilket av dem som i den konkreta situationen är mest skyddsvärt. skydd för privatlivet är långtgående och de svenska yttrandefrihetsgrundlagarna saknar motsvarande skydd (se Axberger, Yttrandefrihetsgrundlagarna, 2 uppl., 2014, s. 27). För- hållandet mellan yttrandefriheten och skyddet för privat- och familjeliv aktualiseras i vårt uppdrag främst beträffande frågan om Yttrandefrihet i internationell rätt skyddet för den personliga integriteten i databaser med utgivnings- bevis är tillräckligt. praxis – avvägning mellan artikel 10 och artikel 8 Det ankommer på att göra en avvägning mellan motstående intressen, t.ex. mellan rätten till privatliv enligt arti- kel 8 och rätten till yttrandefrihet enligt artikel 10. I målet mot (nr 64569/09, dom ) uttalade Europa- domstolen bl.a. att de rättigheter som garanteras enligt artikel 8 och artikel 10 förtjänar samma respekt och att utgången av ett fall i princip inte ska variera beroende på huruvida klagomålet har gjorts utifrån artikel 8 eller 10. Domstolen uttalade vidare att det ska finnas starka skäl för att frångå den nationella domstolens bedöm- ning om denna har gjort en avvägning av de motstående rättig- heterna enligt de kriterier som lagts fast. har etablerat som utgångspunkt att alla män- niskor, även de som lever i offentligheten, är berättigade till en privat zon. I avvägningen mellan yttrandefriheten och skyddet för privatlivet gör dock skillnad på vem som fått sitt privatliv kränkt. Det kan alltså bli olika bedömningar beroende på om det är fråga om en privatperson, en politiker eller en s.k. kändis. tar även hänsyn till hur stort yttrandefrihets- intresset är och det har då t.ex. betydelse om det är fråga om sam- hällsintressanta uppgifter eller rent skvaller. Det finns många mål från där en avvägning har gjorts mellan yttrandefriheten och skyddet för privatlivet. För att illustrera hur avvägningen kan göras redogörs nedan för några av mål. I målet Alkaya mot (nr 42811/06, dom ) ansåg en välkänd skådespelare att hennes rätt till privatliv hade kränkts när en tidning hade publicerat hennes adress i sam- band med att det rapporterades om ett inbrott i hennes bostad. fann att det hade förelegat ett allmänintresse i att rapportera om inbrottet men inte i att publicera de exakta detaljerna kring hennes adress. fann alltså att hemadressen var personlig information som var skyddad av artikel 8. Yttrandefrihet i internationell rätt mot (nr 59320/00, dom ) gällde bilder av prinsessan av som s.k. paparazzi-fotografer hade tagit i helt privata situationer. Tyska domstolar hade kommit fram till att sådana bilder fick publiceras men ansåg att hade brutit mot artikel 8 då det inte hade gjorts en rättvis avvägning mellan de två rättig- heterna i artikel 8 och 10. uttalade att det måste finnas ett skydd mot fotografering av offentliga personer i en privat omgivning, om spridning av bilderna inte kan bidra till en debatt om allmänna frågor. ansåg att det inte hade fun- nits något legitimt allmänt intresse av information om hur prinsessan uppträdde privat. Även om det fanns ett visst allmänt intresse, vid sidan av sensationspressens rent kommersiella intresse, av att publi- cera närgångna bilder av prinsessan i en privat omgivning, ansåg att detta intresse borde få vika för hennes rätt till skydd för privatlivet. Prinsessan återkom i ytterligare två mål mot (nr 2 och 3 mot , nr 40660/08 med dom samt nr 8772/10 med dom ). I det andra målet (nr 2) var det fråga om publicering av bilder på prinsessan och hennes make under en skidsemester. Tysk domstol hade tillåtit publicering av ett fotografi och ansett att detta hade ett allmänt intresse eftersom det tagits då prinsessans far varit svårt sjuk. I det tredje målet (nr 3) var det fråga om publice- ring av en semesterbild på prinsessan och hennes make tillsammans med en artikel om deras semester på en ö utanför . Tysk domstol hade bedömt att även denna publicering var tillåten. ansåg inte att det förelåg något brott mot arti- kel 8 i fallen nr 2 och 3. I målet Ojala och samt Ruusunen mot (nr 73579/10, dom ) hade en kvinna gett ut en bok om sitt kärleksförhållande med landets statsminister. Boken hade lett till åtal och dom på böter för kränkning av statsministerns privatliv. Förläggaren hade också förpliktats att betala skadestånd och förlagets vinst på boken hade förverkats av staten. Europa- domstolen konstaterade att statsministern var en offentlig person och att boken hade innehållit ett element av allmänt intresse men den hade också innehållit beskrivningar av parternas samliv som kränkte statsministerns rätt till skydd för sin personliga integritet. Yttrandefrihet i internationell rätt Förpliktelsen att betala böter samt skadeståndet och förverkandet av vinsten ansåg därför inte vara oproportioner- liga sanktioner och utgjorde därmed ingen kränkning av yttrande- friheten. mot (nr 39954/08, dom ) gällde tidningsartiklar om en känd skådespelare som ertappats med innehav av kokain och dömts för narkotika- brott. Tysk domstol hade förbjudit fortsatt publicering av artiklar och fotografier. fann dock att allmänintresset övervägde och förbudet stred därför mot artikel 10. 5.3.3TF och YGL i förhållande till artikel 6 Artikel 6 i skyddar rätten till en rättvis rätte- gång. Denna artikel är inte direkt relevant för vårt arbete men kan ändå vara av visst intresse. Nedan redogörs kortfattat för två mål från som rörde den svenska tryck- och yttrande- frihetsrättsliga regleringen och artikel 6. I målet mot (nr 14191/88, dom ) var det svenska jurysystemet under prövning. Målet gällde frågan om en enskild part hade fått en opartisk rättegång i ett tryckfrihetsmål. Klaganden invände att vissa medlemmar av juryn var jäviga eftersom de var medlemmar i . Talan i tryckfrihetsmålet grundade sig på vissa uttalanden som hade gjorts i en bok där såväl bokens författare som förlaget var starkt knutet till den socialdemokratiska rörelsen. Klagandens talan i tryckfrihets- rättegången ogillades och han gjorde då gällande att han på grund av juryns sammansättning inte hade fått en opartisk domstolspröv- ning enligt artikel 6. Klaganden fick framgång i som ansåg att förfarandet i det aktuella tryckfrihetsmålet stod i strid med regeln om rätt till rättvis rättegång. Domen har dock inte ansetts behöva föranleda ändring av rättegångsreglerna när det gäller tryckfrihetsmål. Regeringen ansåg att det var tillräckligt att man i rättstillämpningen fortsättningsvis beaktade artikel 6 när frågor om jäv mot jurymän uppkommer (se prop. 1997/98:43 s. 129 f.). I målet Arlewin mot (nr 22302/10, dom ) var frågan om genom tillämpning av de svenska tryck- och yttrandefrihetsrättsliga bestämmelserna hade nekat en person rätt Yttrandefrihet i internationell rätt att få sin sak prövad av domstol och därmed kränkt artikel 6. En man ansåg sig förtalad i tv-programmet , som sändes på TV3. Programmet sändes via en satellitlänk från till det och där- ifrån skickades programmet tillbaka till en satellit som förde över programmet till den svenska publiken. Genom enskilt åtal avseende grovt förtal stämde mannen programledaren. Program- met saknade ansvarig utgivare. Klaganden menade dock att program- ledaren var ansvarig eftersom han i egenskap av VD för produktions- bolaget svarade för att någon ansvarig utgivare inte hade utsetts. Programledaren invände att programmet inte hade sänts från och att YGL därför inte var tillämplig. Han invände vidare att han hade meddelarfrihet. Tingsrätten meddelade mellandom i fråga om YGL var tillämplig och kom då fram till att så inte var fallet efter- som programmet sändes från . Programledaren kunde alltså inte bli ansvarig enligt YGL. Hovrätten fastställde tings- rättens beslut och meddelade inte prövnings- tillstånd. Målet återförvisades därefter till tingsrätten för prövning av programledarens ansvar utanför YGL:s område. Klaganden åter- kallade dock sin talan i tingsrätten eftersom han ansåg att en sådan prövning på grund av bestämmelserna om meddelarskydd inte skulle ge framgång. konstaterade att det aktuella programmet hade producerats i , på det svenska språket och att annonsörerna riktade sig till den svenska marknaden. Vidare hade den påstådda skadan uppstått i . konstaterade att pro- grammet och dess sändning ”were for all intents and purposes entirely Swedish in nature”. uttalade att den svenska staten under dessa omständigheter hade en skyldighet enligt artikel 6 i att tillhandahålla en effektiv tillgång till dom- stolsprövning. konstaterade att de nationella domstolarna hade tillämpat regelverket på ett sätt som gjorde att klaganden inte kunde göra någon ansvarig för sändningen i . Att kräva att han skulle väcka talan i utgjorde inte ett rimligt alternativ för klaganden. Genom att avvisa klagandens talan hade de nationella domstolarna förnekat mannen rätt till domstolsprövning. Det förelåg därför en överträdelse av artikel 6 och mannen tillerkändes ett skadestånd om . Yttrandefrihet i internationell rätt Det bör framhållas att det finns en be- stämmelse i 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen (RF) om att en rättegång ska genomföras rättvist. EU har bildats genom fördrag som ingåtts av suveräna stater vilka har beslutat sig för att bedriva ett fördjupat samarbete inom vissa politikområden. Inom EU-samarbetet finns dels överstatligt sam- arbete och dels mellanstatligt samarbete. Det överstatliga samarbetet innebär begränsningar i medlemsstaternas självbestämmanderätt medan det mellanstatliga samarbetet i princip inte inskränker den nationella suveräniteten. delas in i primärrätt och sekundrätt. primärrätt består bl.a. av tre grundfördrag som utgör basen för EU- samarbetet: fördraget om Europeiska unionen (), för- draget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) samt Euratom-fördraget. Utöver fördragen finns EU:s stadga om de grundläggande rättig- heterna (EU-stadgan). Till följd av ändringar genom det s.k. Lissabonfördraget räknas numera även stadgan till primärrätten. Genom EU-samarbetet avstår medlemsstaterna från makten att själva fatta beslut inom vissa områden och lämnar över denna till EU. Makten utövas i stället av staterna gemensamt genom EU:s institutioner. EU-organen kan således, inom de områden som berörs, sägas ha ersatt t.ex. de nationella parlamenten som besluts- fattare. I regeringens proposition inför ett svenskt medlemskap i EU benämndes detta som ”överlåtelse av beslutanderätt” och att staterna ”avstår från en del av sina statsorgans beslutsbefogenheter och överlåter dessa till EG-institutionerna” (prop. 1993/94:114 s. 12). Bestämmelser om överlåtelse av beslutanderätt inom EU-samarbetet finns i 10 kap. 6 § RF. Yttrandefrihet i internationell rätt kan inom ramen för samarbetet överlåta beslutanderätt som inte rör principerna för statsskicket. En fråga som i har varit föremål för diskussion är vad som avses med ”principerna för statsskicket”. I den diskussionen har bl.a. ställning som det främsta statsorganet särskilt betonats liksom den fria åsikts- bildningens stora betydelse för det svenska statsskicket (se bl.a. bet. 1993/94:KU21). Det är en etablerad EU-rättslig grundprincip att unionsrätten har företräde framför nationell rätt, även framför medlemsstaternas grundlagar (se bl.a. avgöranden i mål 6/64, /och mål 11/70, Internationale Handels- gesellschaft). tolkning av företrädesprincipen bety- der att medlemskapets innebörd helt och hållet bestäms av unions- rätten. Innehållet i en rättsakt som antas av EU kan inte, enligt praxis, överprövas mot nationella rättsregler, inte ens mot medlemsstaternas grundlagar. Det här synsättet har inte varit okontroversiellt. Särskilt på områ- det för grundläggande fri- och rättigheter har det i flera medlems- stater hävdats att i vissa situationer måste det på nationell nivå kunna prövas om en EU-rättslig regel är förenlig med det rättig- hetsskydd som tillkommer medborgarna enligt den nationella grund- lagen. Även i har en liknande diskussion förts med utgångs- punkt i bestämmelsen i 10 kap. 6 § RF om överlåtelse av beslutande- rätt. I samband med det svenska anslutningsavtalet till EU gjorde en ensidig förklaring rörande offentlighets- principen och meddelarfriheten. Regeringen förklarade att offentlig- hetsprincipen, särskilt rätten att ta del av allmänna handlingar, och grundlagsskyddet för meddelarfriheten, är och förblir grundlägg- ande principer som utgör en del av konstitutionella, poli- tiska och kulturella arv. Den ensidiga svenska förklaringen avspeglar regeringens och uttalanden i samband med överlåtelse av beslutanderätt (se bl.a. bet. 1993/94:KU21). I en svars- förklaring från medlemsstaterna förklarades att de förutsatte att som medlem i Europeiska unionen fullt ut kommer att följa gemenskapsrätten i detta avseende. De tryck- och yttrandefrihetsrättsliga frågorna blev återigen aktuella i samband med godkännande av Lissabonfördraget. Bak- grunden var att fördraget utökade EU:s behörighet på det straff- Yttrandefrihet i internationell rätt rättsliga och polisiära området, vilket ansågs göra viss överlåtelse av beslutanderätten nödvändig. Regeringen betonade att det var svårt att förutse hur det samarbetet skulle utvecklas. Regeringen ansåg dock att överlåtelsen inte kunde anses leda till att ställ- ning som det främsta statsorganet skulle urholkas i väsentlig grad och rörde inte heller någon av de grundläggande konstitutionella principer som framhölls av i betänkandet 1993/94:KU21 (se ovan). Den s.k. nödbromsen medförde, enligt regeringen, att det fanns ett tillräckligt gott skydd för den svenska tryck- och yttrandefrihetsrättsliga regleringen. Nödbromsen inne- bär att medlemsstaterna har möjlighet att i vissa fall begära att ett utkast till direktiv överlämnas till för ställnings- tagande (prop. 2007/08:168 s. 66 f. och s. 216). uttalade dock i ett yttrande inför Lissabon- fördraget att utskottet vidhöll sin tidigare uppfattning att en rätts- akt från EU, som från svensk sida framstår som konstitutionell oacceptabel, inte ligger inom det område där beslutanderätten har överlåtits (yttr. 2008/09:KU3y). Det grundläggande förhållandet mellan och nationell rätt har inte varit föremål för domstolsprövning här. Det finns även i olika uppfattningar i frågan om den svenska grundlags- regleringens förhållande till . Detta framgår bl.a. av en debatt som fördes i (se inlägg av och i SvJT 2014, s. 201 och 2015, s. 8, i SvJT 2014, s. 440 samt i SvJT 2014, s. 520 och 2015, s. 199). Relationen i sak mellan TF och YGL och En annan fråga när det gäller relationen mellan svensk rätt och EU- rätt är om det finns områden där det särskilda skyddet för tryck- och yttrandefriheten enligt TF och YGL inte är förenligt med EU- rätten. anlitade , docent i offentlig rätt, för att kartlägga tänkbara sådana konflikter. Lerwalls kartläggning resulterade i rapporten yttrandefrihetsgrundlagens förhållande till . Rapporten ut- gick från rättsläget som det såg ut innan Lissabonfördraget trädde i kraft . Yttrandefrihet i internationell rätt Enligt Yttrandefrihetskommitténs sammanfattning av rapporten var det i huvudsak tre områden där relationen till TF och YGL framstod som problematisk. Dessa områden var 1) internationellt rättsligt bistånd, 2) förhållandet mellan tryck- och yttrandefriheten enligt TF och YGL och skyddet för den personliga integriteten, samt 3) områden som handlade om marknadsföring och tv-sänd- ningar (SOU 2012:55 Del 1 s. 243 f.). Det kan noteras att samtliga dessa tre områden är aktuella i vårt uppdrag. EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna godtogs politiskt av EU:s medlemsstater vid toppmötet i med ett uttryck- ligt tillägg om att den inte var rättsligt bindande. I stadgan behand- las medborgerliga, politiska, ekonomiska och sociala rättigheter. Det främsta syftet med stadgan är att befästa och klargöra den skyldighet som EU redan hade att respektera grundläggande rättig- heter. Genom Lissabonfördraget blev EU:s stadga juridiskt bindande. I Lissabonfördraget anges även att EU som organisation ska an- sluta sig till och därmed bl.a. kunna vara part inför . EU:s anslutning till har dock av olika anledningar försenats. I ett yttrande 2014 konsta- terade att ett då aktuellt avtal om EU:s anslutning till inte var förenligt med unionsrättens be- stämmelser (yttrande 2/13 ). tillämpas dock och medlems- staternas skydd för de grundläggande rättigheter som ”allmänna principer” inom unionsrätten. Rättigheterna i EU-stadgan återfinns i RF och Europakonven- tionen med i princip samma utformning (se och i Tre rapporter till , SOU 2008:43 s. 17 f.). Stadgan går dock längre på vissa områden. Stadgan är indelad i sju kapitel varav de sex första behandlar olika rättigheter och det sjunde kapitlet innehåller allmänna be- stämmelser om tolkning och tillämpning av stadgan. Yttrandefrihet i internationell rätt Yttrandefriheten regleras i artikel 11 och har följande lydelse: 1.Var och en har rätt till yttrandefrihet.