sou · H4B384 · 2016-11-30 00:00:00 — Som exempel kan nämnas att flygresan har ställts in så att resenären inte kommer iväg på resan. I dessa fall ska resenären inte bara ha rätt till återbetalning av vad som betalats för flygresan utan också av vad som betalats för inkvarteringen och andra resetjänster som inte kan utnyttjas som en direkt följd av att flygresan inte fullgörs. Har däremot flygresan kunnat genomföras men resenären nekas in- kvartering som ingår i paketresan ska resenärens rätt till återbetal- ning som utgångspunkt endast omfatta vad som betalats för inkvar- teringen. Har resenären betalat ett totalpris för paketresan utan att priset för de enskilda resetjänster som ingår i paketresan specifice- rats får en uppskattning göras av värdet av de resetjänster som inte fullgjorts. Av andra stycket framgår att om en passagerartransport ingår i paketresan ska resegarantin också säkerställa att resenären, för det fall passagerartransporten inte fullgörs till följd av arrangörens in- solvens, får skälig ersättning för de kostnader som tillkommer för hemtransport som ordnas i stället för denna och för inkvartering i avvaktan på hemtransporten. Det finns inte något krav på att rese- garantin ska säkerställa att resenären får praktisk hjälp att boka en alternativ hemtransport eller inkvartering. Resenären kan alltså bli tvungen att själv ombesörja detta. I dessa fall ska resegarantin säker- ställa att resenären får skälig ersättning för de kostnader som tillkom- mer för hemtransporten och för inkvartering i avvaktan på denna. Vad som är skälig ersättning får avgöras med utgångspunkt i om- ständigheterna i det enskilda fallet. Omständigheter som kan vara av betydelse kan vara t.ex. med vilket transportmedel hemtranspor- ten skulle utföras enligt avtalet, vilken kvalitet på hemtransporten och inkvarteringen som avtalats och vilka alternativ som stod till buds för resenären i den aktuella situationen. Att kostnaden för hem- transport överstiger vad resenären betalat för den passagerartrans- port som ingick i paketresan utesluter inte att kostnaden kan vara skälig, eftersom det i regel är dyrare att köpa en separat hemtrans- port, t.ex. i form av en enkelbiljett med reguljärflyg. Det kan emeller- tid i vissa fall vara skäligt att kräva att resenären blir kvar på res- målet i i avvaktan på en billigare hemtransport eller en hemtransport som samordnats av den som står för resegarantin, om detta innebär en väsentligt lägre kostnad. Som nämnts ovan ska till- kommande kostnader för inkvartering i dessa fall täckas av rese- garantin. Kostnaderna för hemtransport och inkvartering i avvaktan på hemtransporten är i regel inte kända på förhand och får därför upp- skattas till ett rimligt belopp vid bedömningen av om resegarantin kan godkännas. Även här kan det vara tillräckligt med ett åtagande från ett försäkringsbolag eller någon annan att stå för kostnaderna, eventuellt med ett kostnadstak som bedöms vara rimligt med hän- syn till vilka kostnader som kan förväntas uppkomma. Resegarantin behöver bara kunna tas i anspråk för det fall och i den utsträckning paketresan inte fullgörs till följd av arrangörens insolvens. Se vidare härom i kommentaren till 11 §. Vid bristande fullgörelse i andra situationer, t.ex. då en enskild resetjänstleveran- tör hamnar på obestånd, följer arrangörens skyldigheter att avhjälpa av paketreselagens bestämmelser. Resegaranti för ett kopplat researrangemang ska säkerställa att de betalningar som görs till den näringsidkare som underlättar det kopplade researrange- manget återbetalas till resenären, för det fall och i den utsträckning de rese- tjänster som ingår i det kopplade researrangemanget inte fullgörs till följd av näringsidkarens insolvens. Om näringsidkaren ansvarar för en passagerartransport som ingår i rese- arrangemanget ska resegarantin också säkerställa att resenären, för det fall passagerartransporten inte fullgörs till följd av näringsidkarens insolvens, får skälig ersättning för de kostnader som tillkommer för hemtransport som ordnas i stället för denna och för inkvartering i avvaktan på hemtransporten. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.2 och 7.3. samt i delbetän- kandet SOU 2016:56, s. 208 ff. Paragrafen genomför artiklarna 19.1 och 17.4–5 i direktivet. Paragrafen reglerar vilken omfattning resegaranti som ordnas för ett kopplat researrangemang ska ha. Definitionen av kopplat researrangemang finns i 4 § paketreselagen (0000:0000), se vidare kommentaren till den paragrafen. Av första stycket framgår att resegaranti för ett kopplat researrange- mang ska säkerställa att de betalningar som görs till den näringsidkare som underlättar det kopplade researrangemanget återbetalas till rese- nären, för det fall och i den utsträckning de resetjänster som ingår i det kopplade researrangemanget inte fullgörs till följd av närings- idkarens insolvens. Till skillnad från vad som gäller för resegaranti för en paketresa behöver alltså betalning som görs till andra rese- tjänstleverantörer inte omfattas av denna resegaranti. Det gäller även om resenären inte kan utnyttja dessa resetjänster därför att den resetjänst som resenären har köpt av den näringsidkare som under- lättat det kopplade researrangemanget har uteblivit. Av andra stycket framgår att om näringsidkaren ansvarar för en passagerartransport som ingår i researrangemanget ska resegarantin också säkerställa att resenären, för det fall passagerartransporten inte fullgörs till följd av näringsidkarens insolvens, får skälig ersätt- ning för de kostnader som tillkommer för hemtransport som ord- nas i stället för denna och för inkvartering i avvaktan på hemtrans- porten. Skälighetsrekvisitet ska tolkas på samma sätt som i 9 §, se vidare kommentaren till den paragrafen. Resegarantin behöver bara kunna tas i anspråk för det fall och i den utsträckning de resetjänster som ingår i det kopplade researrange- manget inte fullgörs till följd av insolvens hos den näringsidkare som underlättat det kopplade researrangemanget. Resegarantin be- höver inte täcka ersättning för det fall en resetjänst som ska utföras av någon annan resetjänstleverantör inte fullgörs till följd av insol- vens hos denne. Av paragrafen framgår också att resegarantin måste vara utfor- mad så att resenärens rätt till ersättning säkerställs, se vidare härom i kommentaren till 9 §. Resegarantin ska ge resenären rätt till ersättning som utan oskäligt dröjs- mål ska betalas ut när det står klart att en resetjänst som ingår i paketresan eller det kopplade researrangemanget inte kommer att fullgöras inom skälig tid och det framstår som sannolikt att det beror på insolvens hos arrangören eller den näringsidkare som har underlättat det kopplade researrangemanget. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.3 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 211 ff. Paragrafen genomför artikel 17.2 i direktivet, med beaktande av vad som sägs om effektivitet i skäl 39. Av paragra- fen framgår att resegarantin måste vara utformad så att resenären ges rätt till ersättning som utan oskäligt dröjsmål ska betalas ut när vissa förutsättningar är vid handen. Detta krav kan tillgodoses t.ex. genom att försäkringsvillkoren utformas så att resenären tillförsäk- ras denna rätt eller genom att resegarantin består av en betalnings- utfästelse som fullgörs vid anfordran, och som därmed ger utrymme för den myndighet som beslutar om ianspråktagande av resegarantin att besluta om ersättning när de angivna förutsättningarna är upp- fyllda. Rätt till ersättning ska föreligga när det står klart att en resetjänst som ingår i en paketresa eller ett kopplat researrangemang inte kom- mer att fullgöras inom skälig tid och det framstår som sannolikt att det beror på insolvens hos arrangören eller den näringsidkare som har underlättat det kopplade researrangemanget. Kravet på att det ska stå klart att resetjänsten inte kommer att fullgöras inom skälig tid knyter an till bestämmelserna om avhjälpande i paketreselagen. Att en resetjänst inte fullgörs i enlighet med avtalet kan i det enskilda fallet bero på en försening eller på ett missförstånd och det är inte meningen att resegarantin ska tas i anspråk i dessa fall. Att en buss inte kommer eller ett flyg ställs in utgör en indikation på att rese- tjänsten inte kommer att fullgöras. Ett inställt flyg kan emellertid ersättas av ett annat och en buss som inte kommer kan vara försenad. Först då det står klart att resetjänsten inte kommer att fullgöras inom skälig tid, antingen därför att resenären får besked om det eller där- för att skälig tid redan har förflutit, ska resenären ha rätt till ersätt- ning ur resegarantin, förutsatt att det framstår som sannolikt att den uteblivna fullgörelsen beror på insolvens hos arrangören respektive den näringsidkare som underlättat det kopplade researrangemanget. Vad som är en skälig tid får avgöras med utgångspunkt i om- ständigheterna i det enskilda fallet. Sådana omständigheter kan t.ex. vara vilken typ av resetjänst det rör sig om och vilken betydelse det har för resenären att resetjänsten fullgörs utan dröjsmål. Varje brist i fullgörandet innebär inte att resetjänsten inte full- görs. Att en resetjänst inte håller den kvalitet som resenären har rätt att förvänta sig är inte detsamma som att resetjänsten inte full- görs. Med att resetjänsten inte fullgörs avses emellertid även den situationen att resetjänsten endast delvis utförs eller att den utförs endast under förutsättning att resenären betalar för den en gång till, t.ex. då resenären vägras inkvartering på ett hotell, om denne inte betalar för inkvarteringen direkt till hotellet. Bedömningen av om det är sannolikt att det är insolvens hos arrangören eller näringsidkaren som är orsaken till att resetjänsten inte fullgörs får göras mot bakgrund av omständigheterna i det en- skilda fallet. En omständighet som talar för att det kan vara fråga om en insolvenssituation kan t.ex. vara att det trots upprepade för- sök inte går att få kontakt med arrangören eller någon som företrä- der denne, för att få besked om varför resetjänsten inte fullgörs. Resegarantin får innehålla villkor om att ersättning kan komma att betalas ut till den som tillhandahåller inkvartering eller hemtransport åt resenären. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.3. En motsvarande be- stämmelse finns i 6 § andra stycket i den nuvarande resegaranti- lagen (1972:204). Av paragrafen framgår att resegarantin får utfor- mas så att den innehåller villkor om att ersättning kan komma att betalas ut till den som tillhandahåller inkvartering eller hemtrans- port åt resenären. Till följd av bestämmelsen i 20 § ska ett sådant villkor anses föreligga när frågan om ersättning prövas av en myndig- het, se vidare kommentaren till 20 §. Resegarantin får innehålla villkor om att ersättningen ska minskas med mot- svarande belopp som resenären har fått i ersättning på annat sätt för att rese- tjänsten inte fullgjorts. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.3. Genom paragrafen klargörs att ersättningen ur resegarantin ska minskas med motsva- rande belopp som resenären har fått i ersättning på annat sätt för att resetjänsten inte fullgjorts. Som exempel kan nämnas att resenä- ren har fått ersättning genom kortreklamation eller genom en annan försäkring för att den aktuella resetjänsten eller de aktuella rese- tjänsterna har uteblivit. Avdrag får inte göras för ersättning som resenären har fått som kompensation för att andra resetjänster än dem som ska ersättas genom resegarantin har uteblivit. Till följd av bestämmelsen i 20 § ska ett sådant villkor som avses i paragrafen anses föreligga när frågan om ersättning prövas av en myndighet, se vidare kommentaren till 20 §. Av 14 § framgår att resenären kan krävas på återbetalning om denne har lämnat oriktiga uppgifter, bl.a. om sådan ersättning och därigenom överkompenserats, se vid- are kommentaren till 14 §. Resegarantin får innehålla villkor om att ersättning får återkrävas i de fall och i den utsträckning resenären genom att lämna oriktiga uppgifter har fått högre ersättning än vad som annars skulle ha betalats ut. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.3. En bestämmelse som delvis motsvarar innehållet i paragrafen finns i 6 § fjärde stycket i den nuvarande resegarantilagen (1972:204). Av paragrafen framgår att resegarantin får utformas så att den innehåller villkor om att er- sättning får återkrävas i de fall och i den utsträckning som resenä- ren genom att lämna oriktiga uppgifter har fått högre ersättning än vad som annars skulle ha betalats ut. Till följd av bestämmelsen i 20 § ska ett sådant villkor anses föreligga när frågan om ersättning prövas av en myndighet, se vidare kommentaren till 20 §. Vilka upp- gifter som helst omfattas. I praktiken torde det dock främst bli fråga om att resenären lämnat oriktiga uppgifter om ersättning som resenären har fått från annat håll för att resetjänsten ställts in eller om kostnader som denne påstår sig ha haft. Resegarantin får innehålla villkor om att rätten till ersättning ur resegaran- tin upphör om begäran om ersättning inte har gjorts från det att den resetjänst som avses med begäran skulle ha fullgjorts. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.3. Av paragrafen fram- går att resegarantin får innehålla villkor om att rätten till ersättning ur resegarantin upphör om begäran om ersättning inte görs från det att den resetjänst som avses med begäran skulle ha fullgjorts. Till följd av bestämmelsen i 20 § ska villkoret tillämpas när frågan om ersättning ur resegarantin prövas av en myndighet. Enligt den nuvarande resegarantilagen gäller en preskriptionstid , vilket också fått till följd att utbetalningar ur rese- garantin inte gjorts förrän de tre månaderna löpt ut och det därmed stått klart vilka krav som ska ersättas ur garantin. Den rätt till er- sättning utan oskäligt dröjsmål som föreskrivs i 11 § innebär att frågan om ersättning bör behandlas löpande och att beslut om er- sättning som utgångspunkt inte kan skjutas upp i avvaktan på att samtliga krav på ersättning ska ha framställts. Prövningen av skyldigheten att ordna resegaranti Den myndighet som regeringen bestämmer prövar om det föreligger skyl- dighet att ordna resegaranti enligt denna lag. Myndigheten ska också pröva om resegaranti som ordnats uppfyller de krav som föreskrivs i denna lag och om det i övrigt finns förutsättningar för att godkänna resegarantin. Prövningen ska göras med utgångspunkt i reseverksamhetens art och omfattning samt de villkor som gäller för resegarantin. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.4. Av första stycket framgår att prövningen av om skyldighet att ordna resegaranti föreligger ska göras av den myndighet som reger- ingen bestämmer. Vilken myndighet som avses framgår av en sär- skild förordning. Av 7 § framgår att en näringsidkare som avser att bedriva verksamhet som arrangör, näringsidkare som underlättar kopplade researrangemang eller återförsäljare för en arrangör som är etablerad i ett land utanför EES måste anmäla sin verksamhet till myndigheten, även om näringsidkaren har ordnat resegaranti som uppfyller kraven i lagen. Prövningen av om skyldighet att ordna resegaranti föreligger görs utifrån den skyldighet som föreskrivs för dessa aktörer i 5 och 6 §§ att se till att paketresor och kopplade researrangemang omfattas av resegaranti, se vidare kommentaren till dessa paragrafer. När det gäller återförsäljare kan myndigheten behöva göra en bedömning av om skyldigheten att se till att paket- resorna omfattas av godkänd resegaranti har fullgjorts av en arran- gör som är etablerad i ett land utanför EES. Av andra stycket framgår att myndigheten också ska pröva om resegaranti som ordnats uppfyller de krav som föreskrivs i lagen och om det i övrigt finns förutsättningar för att godkänna rese- garantin. De krav som avses är de som anges i 9–11 §§, se kommen- taren till dessa bestämmelser. Av tredje stycket framgår att prövningen ska göras med utgångs- punkt i reseverksamhetens art och omfattning samt de villkor som gäller för resegarantin. Med prövningen avses såväl den prövning som ska göras enligt första stycket som den prövning som ska göras enligt andra stycket. Med reseverksamhetens art och omfattning avses om- ständigheter såsom hur många paketresor som säljs eller researrange- mang som underlättas, vilka resetjänster som ingår, till vilka resmål paketresorna ska gå samt vilka priser och betalningsvillkor som gäller för paketresorna och researrangemangen. Med de villkor som gäller för resegarantin avses bl.a. vilken form resegarantin har, vad rese- garantin omfattar och vilka villkor som gäller för denna. De villkor som enligt 12–15 §§ får föreskrivas för resegaranti ska alltid anses godtagbara. En bedömning behöver också göras av hur säkert skydd rese- garantin utgör. Omständigheter som kan vara av betydelse vid den bedömningen är t.ex. vilka krav på soliditet, likviditet, riskhante- ring och tillsyn som gäller för den som står för resegarantin. Är det t.ex. fråga om en bankgaranti som ställts som säkerhet för flera arrangörer, en s.k. kollektiv garanti, måste en bedömning göras av hur stor risken är att dessa andra arrangörer eller näringsidkare hamnar på obestånd och resegarantin behöver tas i anspråk. Är det fråga om en försäkring som tecknats hos en försäkringsgivare som har tillstånd att bedriva försäkringsrörelse kan bedömningen i regel begränsas till frågan om försäkringsvillkoren är utformade så att försäkringen ger det skydd mot ekonomisk förlust som föreskrivs för resegaranti. Myndighetens kännedom om de omständigheter som ska bedö- mas utgår ifrån de uppgifter som lämnats av näringsidkaren i samband med anmälan enligt 7 § eller underrättelse om ändrade förutsättningar enligt 8 §. Myndigheten kan också förelägga näringsidkaren att lämna uppgifter, se 22 § och kommentaren till den paragrafen. Resegaranti som en näringsidkare har ordnat i enlighet med motsvarande bestämmelser i det land inom EES där näringsidkaren är etablerad ska er- kännas som godkänd resegaranti enligt denna lag. Bakgrunden till paragrafen finns i delbetänkandet, s. 216 ff. och i avsnitt 7.4. Paragrafen genomför artikel 18.1 i direktivet. I paragra- fen stadgas att resegaranti som näringsidkaren har ordnat i enlighet med motsvarande bestämmelser i det land inom EES där närings- idkaren är etablerad ska erkännas som godkänd resegaranti enligt lagen. Begreppet etablering definieras i 5 § 3 paketreselagen och ska enligt 3 § ha samma betydelse i resegarantilagen. Regeln innebär att resegaranti som näringsidkaren redan har ordnat i sitt etablerings- land, när detta är ett land inom EES, ska erkännas som godkänd rese- garanti enligt lagen. Resegarantin ska erkännas som godkänd rese- garanti för de paketresor eller kopplade researrangemang som den omfattar. Omfattar resegarantin även de åtaganden som närings- idkaren har gentemot resenärer här i landet behöver någon ytterli- gare resegaranti inte ordnas. I annat fall kan en kompletterande rese- garanti behöva ordnas. De uppgifter som myndigheten behöver för sin bedömning ska i första hand lämnas av näringsidkaren själv. Den näringsidkare som avser att bedriva verksamhet som arrangör, näringsidkare som underlättar kopplade researrangemang eller åter- försäljare för en arrangör som är etablerad i ett land utanför EES omfattas av den anmälningsskyldighet som föreskrivs i 7 § även om näringsidkaren är etablerad i ett annat land, om verksamheten rik- tas mot resenärer i . I de fall näringsidkaren är etablerad i ett land inom EES ska den myndighet som prövar skyldigheten att ordna resegaranti få information av etableringslandet om det insol- vensskydd som näringsidkaren har ordnat där och om de nationella regler som gäller för insolvensskyddet. Detta följer av artikel 18.2–4 i direktivet, som kräver att varje medlemsstat ger andra medlems- stater sådan information. Till följd av gäller bestämmel- serna även i förhållande till andra länder inom EES. För del regleras myndighetens skyldighet att bistå myndigheter i andra län- der inom EES med information av detta slag dels i 32 §, se vidare kommentaren till den paragrafen, dels i en särskild förordning. Om förutsättningarna ändras efter att myndigheten prövat en fråga om rese- garanti, ska myndigheten ompröva frågan. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.4. Genom paragrafen klargörs att den myndighet som prövat en fråga om resegaranti ska ompröva frågan om förutsättningarna ändras. Paragrafen tar främst sikte på omprövning av beslut om godkännande av resegaranti, i de fall förutsättningarna ändras efter att myndigheten har prövat frågan. Till skillnad från sedvanlig omprövning enligt förvaltningslagen är det alltså i regel fråga om en omprövning till nackdel för den enskilde. De förutsättningar som avses kan vara hänförliga till näringsidkarens verksamhet eller till resegarantin som sådan. Se vidare kommentaren till 8 § för exempel på ändrade förutsättningar. Om inte annat följer av de villkor som gäller för resegarantin ska den myn- dighet som regeringen bestämmer pröva begäran om ersättning ur rese- garantin. Om myndigheten förfogar över resegarantin ska myndigheten verkställa de utbetalningar som beslutats. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.5. Av första stycket framgår att det är möjligt för parterna att själva bestämma vem eller vilket organ som ska pröva begäran om ersätt- ning ur resegarantin. Myndighetens prövning enligt 16 § av om rese- garanti kan godkännas omfattar emellertid även en bedömning av om de villkor som reglerar detta kan godtas. Det innebär bl.a. att myndigheten måste ta ställning till om de villkor som gäller för rese- garantin på ett tillfredsställande sätt reglerar hur begäran om ian- språktagande av resegarantin ska prövas och hur beslut om ersätt- ning ska verkställas. Resegaranti i form av försäkring prövas i regel av försäkringsbolaget, som också verkställer utbetalning. Ska begä- ran om ersättning prövas av någon annan än en myndighet, t.ex. av ett försäkringsbolag, ska det framgå av de villkor som gäller för resegarantin. I andra fall, t.ex. när resegaranti har ordnats i form av en betalningsutfästelse som fullgörs vid anfordran eller genom att medel deponerats hos en myndighet, prövas begäran om utbetalning av den myndighet som regeringen bestämmer. Vilken myndighet som avses framgår av en särskild förordning. Bestämmelsen ersätter 9 § i den nuvarande resegarantilagen (1972:204), som pekar ut som den myndighet som prövar ärenden om ianspråktag- ande av resegarantin. Av andra stycket framgår att myndigheten ska verkställa de utbetal- ningar som beslutats, om myndigheten förfogar över resegarantin. Har resegaranti ordnats genom att t.ex. medel deponerats hos myn- digheten ska myndigheten alltså också betala ut den beslutade er- sättningen till resenären. Även vid resegaranti som ordnats i form av en bankgaranti kan det bli aktuellt för myndigheten att verkställa utbetalningen, förutsatt att myndigheten förfogar över denna, t.ex. genom att det framgår att utbetalning ska ske när myndigheten begär det. När begäran om ersättning ur resegarantin ska prövas av en myndighet får resegarantin tas i anspråk för att ersätta resenären i den utsträckning som framgår av 9–11 §§. Om inte annat följer av de villkor som gäller för rese- garantin ska de villkor som framgår av 12–15 §§ tillämpas. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitten 7.3 och 7.5. Paragrafen tar främst sikte på resegaranti som består av en betalningsutfästelse som fullgörs vid anfordran, t.ex. en bankgaranti, eller av depone- rade medel. Paragrafen är tillämplig även i andra fall då begäran om ersättning ur resegarantin ska prövas av en myndighet. framgår att resegaranti i dessa fall får tas i anspråk för att ersätta rese- nären i den utsträckning som framgår av 9–11 §§. Av de nämnda be- stämmelserna framgår under vilka förutsättningar ersättning ska utgå och vad som ska ersättas, se vidare kommentarerna till dessa bestäm- melser ovan.