sou · H4B334 · 2016-04-29 00:00:00 — Revisorn är bolagets syssloman men verkar inte enbart i bolagets och aktieägarnas intresse. Revisorn ska också skydda utomstående intressen, såsom kreditgivare, anställda, andra kontraktsparter och det allmänna. Revisorn besitter särskild kompetens samt står under tillsyn och disciplinärt ansvar. Revisionsverksamheten är vidare omgärdad av ett omfattande regelverk. Försäkringskravet enligt 27 § revisorslagen omfattar som nämnts den ersättningsskyldighet som revisorn eller revisionsbyrån kan ådra sig i sin revisionsverksamhet. Det är just beträffande revisionsverksamheten som det 1997/98:99 s. 192. 11Jfr SOU 1995:44 s. 241 f. från samhällssynpunkt ansetts motiverat att ställa krav på försäkring och det är mot denna bakgrund som försäkringskravet för revisorer måste betraktas.12 Även om det går att anföra skäl för att införa ett lagstadgat krav på VD- och styrelseansvarsförsäkringar väger enligt utredningens mening skälen emot en sådan lösning tyngre. Vid denna bedömning har utredningen särskilt beaktat de praktiska svårigheter som ett försäkringskrav för berörda organledamöter för med sig. Till det anförda kommer att ansvarsförsäkringar för VD och styrelseledamöter i stor utsträckning synes vara vanligt förekommande och även framöver lämpligen bör åstadkommas genom självreglering. I sammanhanget bör också beaktas att en revisor även utan lagstiftning torde kunna få till stånd försäkringar för företagsledningen genom att i uppdragsvillkoren ta in ett krav på att revisionsklienten ska se till att dess styrelse och VD har en ansvarsförsäkring som är minst lika omfattande som revisorns.13 Utredningen lämnar därför inget förslag om ett lagstadgat krav på ansvarsförsäkring för styrelseledamöter och VD. Däremot framstår det enligt utredningens mening som lämpligt att bolagen åläggs en skyldighet att lämna upplysningar om huruvida sådana ansvarsförsäkringar tecknats. Enligt utredningens mening skulle nämligen redan information om huruvida bolaget tecknat ansvarsförsäkringar för styrelseledamöter och/eller VD i viss mån kunna främja möjligheterna att åstadkomma en ändamålsenlig fördelning av ansvaret. En skyldighet för bolag att lämna information om tecknade ansvarsförsäkringar kan t.ex. antas underlätta överväganden om regress. En upplysning om tecknade ansvarsförsäkringar för styrelseledamöter och VD vore också en viktig information till aktieägare och borgenärer och kan inte anses utgöra ett särskilt stort ingrepp i näringslivets självreglering. Sammantaget anser utredningen att det finns skäl att ålägga bolagen en skyldighet att lämna upplysning om huruvida ansvarsförsäkringar tecknats för styrelseledamöter och VD. Det bör anmärkas att informationsplikten inte ska gälla för själva försäkringsbeloppet utan endast avse om sådana försäkringar överhuvudtaget har tecknats. 2000/01:146 s. 79. 13Nydén, Balans 2013:1 s. 44 f. Det aktuella informationskravet bör inte gälla alla bolag utan inskränkas till bolag som är skyldiga att upprätta bolagsstyrningsrapport, där upplysningen lämpligen bör tas in. Skyldighet att upprätta en sådan rapport åligger bolag vars överlåtbara värdepapper är upptagna till handel på en reglerad marknad, se 6 kap. 6 § årsredovisningslagen (1995:1554), 6 kap. 1 § lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag samt 6 kap. 1 § lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsbolag. 6.3Proportionellt ansvar eller annan begränsning av det solidariska ansvaret Bedömning: Skadeståndsansvaret mellan bolagsorganen bör även framöver vara solidariskt. Ett annat alternativ för att minska risken för samhällsskadligt stora skadestånd och att åstadkomma en rimligare ansvarsfördelning mellan revisorn och bolagsledningen är att se över bestämmelsen om det solidariska ansvaret. Som redogjorts för i avsnitt 3.3 ovan var en begränsning av det solidariska ansvaret ett av de alternativ som kommissionen lämnade i sin rekommendation. Utredningen om revisorer och revision lämnade också ett förslag om subsidiärt ansvar för revisorer. Regeringen ansåg dock att en sådan reglering utgjorde en alltför kraftig begränsning av de skadelidandes möjlighet till ersättning och ställde sig inte bakom förslaget. Utredningen anser inte att det nu finns skäl att göra en annan bedömning såvitt gäller frågan om subsidiärt ansvar. Frågan är då om ansvaret i stället bör vara delat. Att ansvaret är solidariskt när flera är skadeståndsskyldiga för samma skada är huvudregeln i svensk rätt. Denna skadeståndsrättsliga grundsats gällde redan före skadeståndslagens tillkomst.14 Regeln är dock inte undantagslös och enligt aktiebolagslagen faller det solidariska ansvaret bort vid jämkning (29 kap. 6 § ABL). Också enligt den allmänna skadeståndsrätten kan avsteg göras från det solidariska ansvaret om en eller flera av de skadeståndsskyldiga svarar bara för en del av skade- 1972:5 s. 588 ff. ståndet på grund av att detta satts ned av något skäl. Har skadeståndet reducerats för en av de skadeståndsskyldiga medan den eller de andra ansvarar fullt ut, blir ansvaret solidariskt upp till det reducerade beloppet. Den överskjutande delen får de vars ansvar inte begränsats betala själva (se t.ex. NJA 1986 s. 193). Principen om solidariskt ansvar är en så central del av skadeståndsrätten att det enligt utredningens mening inte framstår som en framkomlig väg att göra ytterligare avsteg från den principen än vad som följer av gällande regler. En regel om delat ansvar skulle, på samma sätt som ett subsidiärt ansvar, i alltför hög grad begränsa de skadelidandes möjligheter att föra en legitim skadeståndstalan mot en revisor som genom ansvarsgrundande handlande orsakat eller medverkat till att orsaka skadan. Ett delat ansvar får dessutom antas leda till betydande svårigheter för de skadelidande att visa vem som ska ansvara för vad. Mot detta kan anföras att denna problematik ändå uppkommer i ett senare skede vid prövningen av regressansvaret. Vid en avvägning mellan skadevållarens och de skadelidandes intressen framstår det emellertid som mer befogat att skadevållaren får ta risken för att han eller hon inte har möjlighet att regressvis kräva andra som är ersättningsskyldiga för samma skada, samt också bära ansvaret för att inom ramen för en regressprocess lägga fram omständigheter som kan föranleda en annan fördelning än efter huvudtalet. Det får också antas att det är enklare för en av flera skadevållare än för en skadelidande att visa hur långt det egna ansvaret går. Utredningen lämnar därför inget förslag om ändring av det solidariska ansvaret. 6.4En begränsning av skadeståndet till visst belopp Bedömning: Det bör inte införas en beloppsmässig begränsning av revisorers associationsrättsliga skadeståndsansvar. Införande av en beloppsmässig begränsning utgör ett effektivt och förutsebart sätt att begränsa skadeståndsansvaret. Beloppsbegränsningar finns i flera av EU:s medlemsstater, bland annat (se närmare avsnitt 5.4). Ett förslag om beloppsbegränsning lämnades av Utredningen om revisorer och revision men förslaget ledde inte till lagstiftning. Enligt regeringen fanns det såväl principiella som praktiska skäl mot att införa en beloppsmässig begränsning. Även om en beloppsbegränsning tveklöst är ett effektivt sätt att minimera risken för att en revisor åläggs att betala omfattande skadestånd, finns det tungt vägande skäl mot en sådan lösning. Det viktigaste argumentet mot en beloppsbegränsning är att en sådan innebär ett avsteg från den skadeståndsrättsliga principen om rätten till full ersättning, dvs. ersättning för hela skadan. I sammanhanget kan inte heller bortses från att en lagstiftad beloppsbegränsning kan medföra rättsförluster för en skadelidande i ett konkret fall även när de abstrakta risker som motiverar beloppstaket inte är aktuella. Om revisionsbyrån i det enskilda fallet har förmåga att betala hela skadeståndsbeloppet är en begränsning med hänvisning till allmänna risker svårligen motiverad.15 En beloppsbegränsning medför också flera praktiska och processuella svårigheter. Vid skadeståndsskyldighet gentemot tredje man kan skadeståndet behöva fördelas mellan flera skadelidande. Om beloppet inte räcker till full ersättning åt alla kan fördelningen göras genom att ersättningen sätts ned med samma kvotdel för var och en av de skadelidande. En sådan lösning kräver dock att antalet skadelidande är känt. Inte förrän preskription har inträtt kan man emellertid säkert känna till antalet skadelidande och skadornas belopp. En jämförelse kan här göras med bestämmelserna om beloppstak för vårdnadshavares skadeståndsskyldighet (se 3 kap. 5 § tredje stycket skadeståndslagen). I förarbetena till de bestämmelserna uppmärksammades möjligheten att alla skadelidande av något skäl inte deltog i den första processen. Konsekvensen av att vårdnadshavaren invänder att han eller hon redan utgett maximibeloppet ansågs i det sammanhanget vara att domstolen ska ogilla ett käromål som vid bifall skulle innebära att vårdnadshavaren skulle åläggas att betala mer än maxbeloppet. Någon möjlighet att i efterhand sätta ned en redan utdömd ersättning för övriga skadelidande infördes inte.16 Ett annat problem är vad konsekvensen ska bli av att revisorn medger någons krav men helt eller delvis bestrider någon annans. Som framhållits när frågan om ett beloppstak har behandlats tidi- 15Schultz, SvJT 2009 s. 781 ff. 2009/10:142 s. 47. gare så framstår det i vart fall inte som en rimlig lösning att låta revisorn avgöra fördelningen.17 De beskrivna problemen med fördelning av ersättningen mellan flera skadelidande uppkommer inte när det gäller ansvaret gentemot bolaget eller bolagets konkursbo. De övriga skäl som kan anföras mot en beloppsbegränsning har dock samma tyngd även när det gäller detta ansvar. Till skillnad från när det gäller ansvaret i förhållande till tredje man finns i dessa fall vidare ett alternativ till att införa en ansvarsbegränsning i lag. Som utredningen återkommer till i avsnitt 6.6 nedan är det nämligen, när det gäller det interna ansvaret, möjligt att skapa en lösning som går ut på att revisorn och bolaget tillåts att avtala om en begränsning av revisorns skadeståndsansvar. I den mån en sådan begränsning anses önskvärd är detta enligt utredningens mening en mer tilltalande väg att gå än att införa beloppsmässiga begränsningar i lag. Utredningen föreslår därför inga sådana begränsningar. 6.5Förtydligande av den associationsrättsliga jämkningsbestämmelsen Förslag: Den associationsrättsliga jämkningsbestämmelsen förtydligas genom att det i bestämmelsen uttryckligen anges att ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen ska beaktas när frågan om jämkning avgörs. Enligt gällande rätt finns en möjlighet att jämka ett skadestånd efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek och omständigheterna i övrigt (29 kap. 5 § ABL). Bestämmelsen har beskrivits i avsnitt 4.9 ovan. Som framgår där är den avsedd att tillämpas i undantagsfall för att undvika oskäliga resultat. Den närmare tillämpningen av bestämmelsen har överlämnats till praxis, som dock är knapphändig. 2012/13:61 s. 52. Av jämkningsregelns ordalydelse framgår redan nu att jämkning kan ske med hänsyn till skadans storlek. Även om det inte anges uttryckligen medger jämkningsregeln också att hänsyn tas till flera omständigheter som kan vara aktuella när det gäller ansvarsfördelningen mellan företagsledningen och revisorn. Det kan dock ändå övervägas om regeln på något sätt kan ändras eller förtydligas så att den på ett bättre sätt medger att dessa hänsyn beaktas när frågan om jämkning ska avgöras. Ett skäl för att angripa de aktuella problemen genom att se över jämkningsregeln är att det vid tillämpningen av denna regel är omständigheterna i det enskilda fallet som ska beaktas. Genom en ändring eller ett förtydligande av jämkningsregeln skulle revisorns ansvar bara begränsas när det finns skäl för det och inte – som vid t.ex. en beloppsmässig begränsning – utan hänsyn till situationen i det enskilda fallet. Mot det sagda kan, särskilt när det gäller problemet med ansvarsförskjutningen från bolagsledningen till revisorn, anföras att detta är ett strukturellt problem och att sådana problem bör lösas genom mer övergripande förändringar och inte i första hand genom en förändring av en jämkningsregel som ska tillämpas i undantagsfall. Skälen mot att göra mer övergripande förändringar – såsom att införa en beloppsmässig begränsning av revisorns skadeståndsansvar eller att frångå det solidariska ansvaret för bolagsledningen och revisorn – är emellertid starka och det finns därför enligt utredningens mening skäl att närmare överväga en ändring eller i vart fall ett förtydligande av den associationsrättsliga jämkningsregeln. Utredningen har övervägt om det, vid sidan av de kriterier för jämkning som anges i jämkningsregeln, bör införas ytterligare uttryckliga kriterier som ska beaktas när frågan om jämkning angörs. De tre kriterier som utredningen särskilt har övervägt är hänsyn till föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter, till graden av oaktsamhet samt till ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen. Dessa kriterier behandlas i tur och ordning i de följande underavsnitten. 6.5.2Hänsyn till föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter Som framgått kan de skadeståndsanspråk som riktas mot en revisor väsentligen överstiga de belopp som kan utgå ur revisorns ansvarsförsäkring. I debatten har också hävdats att det överhuvudtaget inte är möjligt att teckna ansvarsförsäkringar på de nivåer som det varit fråga om i vissa processer. Det kan därför övervägas om det i jämkningsregeln bör införas en bestämmelse om att föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter ska beaktas vid bedömningen av om jämkning ska medges.18 Syftet med en sådan bestämmelse skulle vara att klargöra att möjligheterna till jämkning är större när skadeståndsanspråket överstiger det belopp som den skadeståndsskyldige är försäkrad, eller borde vara försäkrad, för. Som redovisats närmare i avsnitt 4.3 avser skyldigheten för revisorer att teckna ansvarsförsäkring den ersättningsskyldighet som han eller hon kan ådra sig i sin revisionsverksamhet. Den lagstadgade skyldigheten för revisorer och registrerade revisionsbolag att ha en ansvarsförsäkring följer av 27 § revisorslagen. Något lägsta belopp för ansvarsförsäkringen framgår inte av den bestämmelsen. Föreskrifter om lägsta försäkringsbelopp lämnas i stället av . Innebörden av dessa föreskrifter är att det utifrån antalet revisorer som är verksamma i det aktuella revisionsföretaget ställs olika krav på lägsta försäkringsbelopp per skada och försäkringsår. För de största revisionsföretagen krävs att försäkringen ska gälla med ett försäkringsbelopp om lägst 200 prisbasbelopp () per skada och 600 prisbasbelopp () per försäkringsår. Den associationsrättsliga jämkningsregeln motiverades i de ursprungliga förarbetena med de särskilda förhållanden som gäller för aktiebolag, där flera personer ofta medverkar till samma skada och det då framstår som oskäligt att någon som endast varit mindre oaktsam får betala hela skadeståndet. Även enligt de tidigare motivuttalandena skulle dock också andra omständigheter, såsom de ekonomiska förhållandena hos den skadelidande och skadevållaren, beaktas.19 Frågan om ansvarsförsäkring hos den som ska betala skadestånd tas vidare upp i senare förarbeten. hänvisade till att viss ledning för tolkningen av den associationsrättsliga jämkningsregeln kunde hämtas från motiven till den allmänna skadeståndsrättsliga jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen.20 Bedömningen av om skadeståndet är oskäligt ska enligt den 18Se om denna fråga , SvJT 2009 s. 781 ff. 19NJA II 1946 s. 186 f. 20Se SOU 1995:44 s. 249 f. sistnämnda regeln göras med utgångspunkt i den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, och i förarbetena betonas att ett skadestånd inte kan anses oskäligt när skadeståndet täcks av en ansvarsförsäkring.21 Samma sak anges gälla när den ansvarige är en s.k. självförsäkrare som med hänsyn till den riskutjämning som förekommer inom den egna verksamheten anser att det är ekonomiskt fördelaktigt att inte teckna försäkring. Jämkning enligt 6 kap. 2 § skadeståndslagen anses inte heller kunna ske om den skadeståndsskyldige har underlåtit att teckna ansvarsförsäkring i sådana fall där han eller hon objektivt sett borde ha gjort det.22 En uttrycklig bestämmelse om jämkning med hänsyn till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter finns i 3 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen beträffande sakskada som ska ersättas till följd av arbetsgivares principalansvar eller det allmännas ansvar. Bakgrunden till den bestämmelsen framgår av förarbetena till skadeståndslagen. Där anfördes att reformarbetet allmänt sett borde inriktas på att ersättningsfrågorna i möjligaste mån ska kunna lösas genom försäkringsanordningar och att skadeståndsreglernas betydelse i motsvarande mån borde minskas. Beträffande sakskador angavs målet vara att sådana skador i största möjliga omfattning ska kunna ersättas genom skadeförsäkring på den skadelidandes sida.23 Genom bestämmelsen kan emellertid jämkning ske med hänsyn till försäkringar och försäkringsmöjligheter på såväl den skadelidandes som skadevållarens sida.24 I praktiken tycks regeln i skadeståndslagen innebära att om ett företag orsakar en sakskada som överstiger ansvarsförsäkringens belopp så kan ansvaret begränsas till ansvarsförsäkringsbeloppet under förutsättning att ansvarsförsäkringen var av ett för verksamheten normalt slag (jfr NJA 1996 s. 118). Både den associationsrättsliga och den allmänna jämkningsregeln i skadeståndslagen avser att förebygga klart oskäliga resultat för den skadeståndsskyldige. Även om den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden stått mer i fokus för jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen står det klart att förekomsten av en ansvarsförsäkring hos den som är skadeståndsskyldig också ska beaktas vid tillämpning av 29 kap. 5 § ABL. Att revisorn har en ansvarsförsäkring som 1975:12 s. 138. 1975:12 s. 138. 1972:5 s. 228 ff. 1972:5 s. 531 ff. samt och , Skadeståndsrätt, 9 uppl., 2014, s. 177. täcker skadeståndet är en omständighet som talar emot jämkning eftersom ett skadestånd inte kan anses oskäligt när det inte påverkar den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden. Däremot är det mer osäkert i vilken utsträckning det, som en omständighet som talar för jämkning, i gällande rättstillämpning beaktas att skadeståndet överstiger den försäkring som revisorn har eller är skyldig att ha. Detta skulle kunna tala för att det i jämkningsregeln införs en uttrycklig bestämmelse om att hänsyn ska tas till föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter vid bedömningen av om jämkning ska medges. Ett problem med en sådan bestämmelse är dock att takbeloppet i de tecknade försäkringarna i regel torde vara belagt med sekretess och att det ofta finns processstrategiska skäl för skadevållaren att inte avslöja försäkringsbeloppet. Som framgått är det vidare vanligt att de större revisionsbyråerna har interna försäkringslösningar, där det är än svårare för en utomstående att få klarhet i vilka nivåer som är aktuella. Det är inte heller självklart i vilken utsträckning förekomsten av sådana interna lösningar ska jämställas med försäkringar som tecknats hos fristående försäkringsbolag. Dessa omständigheter gör att utredningen har stannat för att en skrivning om att försäkringar och försäkringsmöjligheter ska beaktas vid bedömningen inte bör införas i jämkningsregeln. 6.5.3Hänsyn till graden av oaktsamhet Som nämnts syftar jämkningsregeln enligt de ursprungliga motivuttalandena till att komma till rätta med det oskäliga i att en av flera skadevållare som genom ringa oaktsamhet i liten utsträckning medverkat ändå får svara för hela skadan.25 Av förarbetena till aktiebolagslag framgår att de ändringar som då genomfördes i jämkningsregeln innebar en utvidgning av möjligheten till jämkning.26 Hänsyn till handlingens art ger bland annat utrymme för att beakta skuldgraden dels i en situation där skadevållaren genom endast mindre oaktsamhet orsakat en stor skada, dels där flera skadevållare medverkat till skadan och den oaktsamhet som ligger dem till last är 25NJA 1946 II s. 185. 1975:103 s. 541. När det gäller jämkning av en revisors skadeståndsskyldighet på grund av en vårdslös revision kan med stöd av jämkningsregeln beaktas omfattningen av den oaktsamhet som ligger bolagsledningen, som tagit fram det felaktiga underlaget, till last. Det finns alltså utrymme för att med stöd av jämkningsregeln jämka skadeståndet för en revisor vars agerande i en sådan situation framstår som mindre klandervärt. Det är emellertid inte säkert att en revisor, som genom vårdslös revision tillsammans med bolagsledningen orsakat en skada, generellt sett är att betrakta som mindre klandervärd än den bolagsledning som ansvarat för upprättandet av det bristfälliga underlag som revisorn haft att granska. Även om det finns en koppling mellan företagsledningens oaktsamhet och den efterföljande oaktsamhet som en revisor i ett sådant fall gör sig skyldig till måste hänsyn tas till bolagsorganens olika uppgifter. Revisorns rapporteringsplikt utlöses av att bolagsledningen har brustit i fullgörandet av sina uppgifter. I doktrinen har detta uttryckts som att revisorns uppdrag är parallellt med bolagsledningens.27 Det sagda innebär att det inte är givet att det finns skäl för jämkning av revisorns skadeståndsskyldighet på den grunden att revisorn ”endast” ansvarat för granskningen och inte för upprättandet av det bristfälliga underlaget. För att jämkning ska kunna komma till stånd torde enligt detta resonemang fordras att det finns en mer betydande diskrepans mellan den culpa som åvilar revisorn respektive bolagsledningen. Utifrån nu nämnda ståndpunkt kan jämkning enligt gällande rätt främst komma i fråga om bolagsledningen agerat grovt oaktsamt och revisorns oaktsamhet varit förhållandevis ringa. Enligt utredningens mening framstår gällande rätt på denna punkt som rimlig. Om jämkning ska ske för en av flera medverkande till en skada på den grunden att den oaktsamhet som ligger honom eller henne till last i sig är mindre allvarlig än den som andra medverkande gjort sig skyldig till bör skillnaden i graden av oaktsamhet dem emellan vara påtaglig. Det saknas därför skäl att justera jämkningsregeln i avsikt att ändra det rådande rättsläget. Med hänsyn till att ett syfte med rekvisitet ”handlingens art” i jämkningsregeln är just att möjliggöra hänsyn till graden av culpa hos de skadeståndsskyldiga framstår det vidare som obehövligt att i regeln införa en ny skrivning 27 Diamant, JT 2006/07 s. 172. som ska bekräfta att regeln ska tillämpas på det sätt som sker. Utredningen föreslår därför inga förändringar i jämkningsregeln i det nu aktuella avseendet. 6.5.4Hänsyn till ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen I associationsrättsliga sammanhang är det som framgått inte ovanligt att flera skadevållare medverkat till samma skada. Det är också, som anförts ovan, detta som ursprungligen motiverat den associationsrättsliga jämkningsregeln. De associationsrättsliga skadeståndsreglerna har en stark koppling till uppdraget som bolagsorgan. Vid bedömningen av om organledamoten har varit oaktsam måste beaktas vilka uppgifter som åvilat ledamoten på grund av hans eller hennes uppdrag (se avsnitt 4.6.3). Det är därför naturligt att ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen och innehållet i den ersättningsskyldiga organledamotens uppdrag tillmäts betydelse när frågan om jämkning ska avgöras. I NJA 2006 s. 136 uttalade att hänsyn vid jämkning, på samma sätt som vid fördelning av regressansvar, kan tas till bland annat ”de plikter som åvilat envar av de medverkande på grund av hans organställning och till graden och arten av de olika personernas medverkan”.28