sou · H4B331 · 2016-04-18 00:00:00 — En användning för sådan verksamhet ansågs dittills med andra ord inte vara samhällsnyttig i den mening som avses i fastighetstaxeringslagen. Då bör särskilt noteras att det första fjärrvärmenätet, som anges i avsnitt 5.3.3, togs 1948. På samma gång bör uppmärksammas att ett värmerelaterat undan- tag från skatteplikt tillkom i fastighetstaxeringslagen. Undantaget avsåg dock enbart anläggningar i överförings- och distributions- nätet för fjärrvärme i sig, vilka klassificeras som specialbyggnader i form av distributionsbyggnader (jfr avsnitt 5.3.1). I sammanfattning har anläggningar för produktion och distribu- tion av värme t.o.m. införandet av fastighetstaxeringslagen ansetts falla under huvudregeln, dvs. fastigheterna där dessa verk- samheter bedrevs var skattepliktiga och fick därför taxeringsvärden. för att indela de aktuella byggnaderna som specialbyggnader ansågs saknas. Ändringar i fastighetstaxeringslagen – skattebefrielsen av värmecentraler års allmänna fastighetstaxering infördes värmecentral som en undergrupp av kategorin specialbyggnad (SFS 1986:258). Begreppets innebörd har inte ändrats . Som redovisats i avsnitt 5.4.1 var ändamålet med regeländringen att undvika dubbeltaxeringen som uppstod genom att hyreshusfas- tigheter respektive med dessa sammanhängande lokala värmecen- traler taxerades separat när vattenburen värme redan ingick i hyran. Av de i avsnitt 5.4.1 återgivna förarbetsuttalanden följer att begrep- Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. pet värmecentral omfattar anläggningar för mer lokal produktion och distribution av vattenburen värme för de ”egna hyreshusen”. Skälet till skattebefrielsen av värmecentralerna var alltså inte de- ras samhällsnytta utan att åtgärda nämnda dubbeltaxering. Att så- dana centraler klassificerades som specialbyggnader får därför anses sammanhänga med att klassificeringen möjliggör att det åsyftade ändamålet uppnås med ett i fastighetstaxeringslagen redan existe- rande regelverk. En sådan tolkning stöds av vad departementsche- fen anför i förarbetena (prop. 1985/86:160, s. 23): Enligt min mening bör denna dubbeltaxering upphöra. Detta bör ske genom att som en undergrupp till specialbyggnad, och därmed bli undan- tagen från skatteplikt, hänföra sådan undercentral eller gemensam värme- central. Det är i själva verket svårt att tala om en samhällsnyttig användning när det gäller de aktuella värmecentralerna, eftersom de samman- hänger med ett definierat antal hyreshusfastigheter. Detta i kontrast till specialbyggnader i form av t.ex. försvarsbyggnader, kommu- nikationsbyggnader och vårdbyggnader vilkas nytta kommer ett mer obestämt antal människor till godo. Som nämnts ovan är det dess- utom så att värdet av värmen påverkar taxeringsvärdet på hyres- husfastigheten som en värmecentral är integrerad med. Mot ovanstående bakgrund kan inte heller införandet av kategorin värmecentral anses ha förändrat att fastigheter med anläggningar för produktion och distribution av värme är skattepliktiga. Som framgår ovan är det likväl ett faktum att taxeringsenheter med kommersiell produktion och distribution av värme inte syste- matiskt har åsatts taxeringsvärden. Det har även gällt sådan verk- samhet vid kraftvärmeverk, trots att det framgår av förarbetena att dessa inte omfattas av begreppet värmecentraler. Avslutningsvis kan det därför vara av intresse att kort kommentera hur taxering borde ha skett. Värmeproduktionsenheten skulle då ha indelats som övrig byggnad och marken normalt som tomtmark. Dessa skulle ha taxerats som en industrienhet (jfr prop. 1985/86:160, s. 23 angå- ende bestämmandet av separata taxeringsvärden för värmecentraler som industrienheter i äldre rätt). Denna hade följaktligen värderats som en sådan enhet och det enligt en produktionskostnadsberäk- ning. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Bör kommersiell produktion och distribution av värme medföra att en taxeringsenhet åsätts ett taxeringsvärde? Ovan har redogjorts för innebörden av äldre och gällande rätt samt den faktiska rättstillämpningen när det gäller åsättandet av taxe- ringsvärden avseende fastigheter med enheter för kommersiell pro- duktion och distribution av värme. Som också angivits tidigare lig- ger det dock i utredningens uppdrag att analysera om det är moti- verat att enheter med enbart värmeproduktion ska utgöra skattefria specialbyggnader samt i så fall i vilken utsträckning. En eventuell sådan skattefrihet bör i så fall av konkurrensneutralitetsskäl även omfatta värmeproduktionen vid kraftvärmeverk och motsvarande som inte omfattas av definitionen av värmecentral i ursprunglig men- ing. Vid en sådan undersökning är det naturligt att börja med att överväga om det finns någon anledning till förändringar vad avser begreppet värmecentral i ursprunglig mening. Grunden för att så- dana värmecentraler inte åsätts något taxeringsvärde är, som sagt, den dubbeltaxering som uppkom enligt äldre rätt, om lokala värme- centraler som är integrerade med hyreshusfastigheter, och värmen ingår i hyran, åsattes ett taxeringsvärde separat. Detta är alltjämt giltigt. Enligt utredningens mening bör sådana värmecentraler där- för av samma skäl som tidigare även fortsättningsvis klassificeras som specialbyggnader och vara skattefria. Därefter är frågan om övriga aktuella anläggningar för produk- tion och distribution av vattenburen värme bör indelas som special- byggnader. Med hänsyn till verksamhetens natur är detta i första hand en fråga om anläggningarna formellt bör likställas med de i gällande rätt reglerade egna och gemensamma värmecentralerna. För att bedöma om en sådan förändring är lämplig bör undersökas om dubbeltaxering, vilket är anledningen till skattebefrielsen i gällande rätt, förekommer i båda fallen. Den dubbeltaxering som uppkom tidigare hänger samman med de lokala värmecentralernas beskaffenhet i förhållande till hyres- hus. Dessa har samma ägare och integrerad produktion av värme vilken säljs till hyrestagarna via hyran. Vidare är fastighetstaxe- ringslagens sätt för indelning av byggnader och mark i taxerings- enheter, samt värderingen av dessa, avgörande i sammanhanget. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Dubbeltaxeringen uppkom, som framgår i avsnitt 5.4.1, genom att värmen inkluderas i hyran för lokaler eller bostäder i en hyres- husfastighet. Fastighetstaxeringslagens indelnings- och värderings- metoder gör då att värdet av värmen påverkar taxeringsvärdet för hyreshusenheten, eftersom detta i huvudsak baseras på den hyra som betalas och är oberoende av uppvärmningssättet. Av lagen föl- jer även att värmecentralen, som ingår i en annan taxeringsenhet – en industrienhet, skulle ha åsatts ett separat taxeringsvärde ytterst grundat i samma värde, om inte den fastigheten hade undantagits från skatteplikt. Om värmecentralens ”avkastning” i sin helhet så att säga tas ut genom hyran och påverkar taxeringsvärdet för hyres- husenheten, är det dubbeltaxering att åsätta värmecentralen ett taxeringsvärde (marknadsvärde) när den i sig inte skapar några in- täkter. Sakskälet till att värmen inkluderas i hyran får anses vara de kommersiella verksamhetsformer som följer av att både värmecent- ralen (t.ex. en undercentral [områdescentral]) och hyreshusfastig- heten tillhör en och samma fastighetsägare. I det fallet är det mind- re funktionellt att sälja värmen separat till hyrestagarna. För att värmens värde, i fastighetstaxeringsrättslig mening, ska taxeras två gånger krävs i sammanfattning att tillämpningen av fas- tighetstaxeringslagen och sakförhållandena, gör att värdet även på- verkar taxeringsvärdet för en annan taxeringsenhet än den där vär- men faktiskt produceras och distribueras. När det gäller övriga aktuella enheter för produktion och distri- bution av vattenburen värme, dvs. i huvudsak fjärrvärmeverk, tar företagen inte betalt för värmen via hyran för bostäder eller lokaler. Fjärrvärmeföretagets kunder är i själva verket fastighetsägarna eller hyresvärdarna, inte hyrestagarna. Någon dubbeltaxering uppkom- mer följaktligen inte i detta fall och fastigheten med fjärrvärmever- ket eller motsvarande har ett marknadsvärde med grund i värme- försäljningen. Detsamma gäller om t.ex. ett fastighetsbolag, via ett fjärrvärmenät, säljer överskottsvärme som produceras på en fastig- het till andra fastighetsägare eller hyresvärdar. Även här får betal- ningssättet för värmen anses följa av sakomständigheterna. Ett fjärrvärmeverk eller motsvarande som levererar värme via ett fjärr- värmenät till fastighetsägare eller hyresvärdar, är inte integrerat med några hyreshusfastigheter genom att dessa har samma ägare. Det saknas i detta fall ett icke-kommersiellt led som medför att vär- mens värde, genom fastighetstaxeringslagens konstruktion, påver- Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. kar hyreshusfastigheten marknadsvärde i stället för marknadsvärdet för fastigheten med värmeproduktionsenheten. En ytterligare fördel med att skattebefria värmecentraler i ursp- runglig mening är att det skapar neutralitet på uppvärmningsmark- naden. Lika situationer behandlas lika medan skillnad görs när sak- omständigheterna skiljer sig åt. Icke-kommersiell produktion av värme i egna pannor likställs oberoende av om det sker i en fysiskt fristående byggnad (värme- central) eller i hyreshusbyggnaden. Inte i något av dessa fall får värmeproduktionsenheten ett separat taxeringsvärde. Detta eftersom värmecentralen kategoriseras som en specialbyggnad respektive att enheten, genom den så kallade övervägandeprincipen i 2 kap. 3 § FTL, indelas som byggnadstypen hyreshus. I båda fallen får det anses lämpligt att värmens värde via hyran påverkar hyreshusfastig- hetens marknadsvärde. Även kommersiell produktion av värme likabehandlas och det oberoende av om uppvärmningen sker med hjälp av varmvatten, el, bergvärme eller annat. För fastigheter med kommersiell värmepro- duktion bestäms taxeringsvärdet med grund i det marknadsvärde på fastigheten som intäkterna från värmeförsäljningen genererar. För- utsättningarna för produktionen är lika på uppvärmningsmarkna- den när det gäller fastighetstaxering. Mot ovanstående bakgrund bör inte värmecentraler i ursprung- lig mening likställas med enheter för kommersiell produktion och distribution av varmvatten. Det saknas dubbeltaxeringsskäl att indela sistnämnda enheter som specialbyggnader. Värmens värde påverkar nämligen inte taxeringsvärdet för andra taxeringsenheter än den som omfattar fjärrvärmeverket eller motsvarande. Nästa fråga är om de aktuella anläggningarna för produktion och distribution av varmvatten bör indelas som specialbyggnader med hänvisning till byggnadernas samhällsnyttiga användning. Det bör då initialt understrykas att vad som avses med sådan använd- ning i princip fortfarande definieras av regelverket som antogs (jfr prop. 2000/01:121, s. 46). Här bör även betonas att be- gränsningar av skattefriheten generellt sett framstår som mer moti- verade än utvidgningar av densamma (jfr SOU 2000:10, s. 215). För skattefrihet ska samhället kort sagt ha större nytta av byggnadens användning än egendomen har av det allmännas verksamhet i form av t.ex. vägar, gatubelysning, vatten och avlopp. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. I aktuellt fall skulle en eventuell skattebefrielse avse byggnader som används för kommersiell produktion och distribution av varm- vatten. Fråga är då om sådan användning av en byggnad kan anses utgöra ”statsändamål” i fastighetstaxeringsrättslig mening. Enligt gällande rätt anses användning för kommersiell verksamhet som utgångspunkt inte ha ett sådant syfte. Om så undantagsvis däremot är fallet, krävs att verksamheten har särskilda ändamål eller former. Det nu sagda kan illustreras med exempel avseende hur defini- tionerna av några olika byggnadstyper som indelas som spe- cialbyggnader förhåller sig till användning för kommersiell verk- samhet. Försvarsbyggnad omfattar inte en fristående industriell anlägg- ning (2 kap. 2 § FTL; jfr prop. 1927:102, s. 311 och 304). I äldre för- arbeten anges även att fullständig skattebefrielse av militära öv- ningsfält, vilka också används som betesmark eller för jordbruk, står i dålig överensstämmelse med den grundprincip som föranleder objektbeskattning i allmänhet i kommunerna (prop. 1927:102, s. 311). En kommunikationsbyggnad ska för skattebefrielse användas för allmänna kommunikationsändamål. Därmed förstås, beträffande transporttjänster, person- och godsbefordran som är öppen för allmänheten och utgör linjetrafik med viss regelbundenhet i turerna (prop. 1979/80:40, s. 72). Med dessa kvalifikationer är kommunika- tionsbyggnaden skattefri vid användning för kommersiell kommu- nikation. Vidare utgör t.ex. byggnader som används av vad som är de enskilda bolagen , sedan bolagiseringen av de affärsdrivande verken Tele- verket och , av konkurrensskäl inte längre per automatik skattebefriade kommunikationsbyggnader (jfr prop. 1992/93:200, s. 268 och prop. 1993/94:38, s. 164). Inte heller de rena teknik- byggnaderna för telekommunikation har därefter indelats som spe- cialbyggnadstypen kommunikationsbyggnad (se SOU 2000:10, s. 222 och prop. 2000/01:121, s. 45). Verksamheten som bedrivs vid vårdbyggnaderna av aktuellt slag är av sådan samhällsnytta – t.ex. i form av sjuk-, arbets- eller sundhets- vård – att dessa generellt undantas från skatteplikt (prop. 1979/80:40, s. 74). När det gäller bad-, sport- och idrottsanläggningar används dessa för det samhällsnyttiga syftet sundhetsvård. Det har dessutom be- dömts vara av betydelse för skattefriheten att anläggningarna ger män- Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. niskor möjlighet till meningsfulla fritidsaktiviteter (prop. 1979/80:40, s. 74 f.). Verksamheten kan vara kommersiell, men för skattefrihet krävs att allmänheten har tillträde till anläggningen (jfr prop. 1979/80:40, s. 40). För skolbyggnad gäller att det förhållandet att staten genom olika åtgärder stödjer en skola eller har åtagit sig att ha tillsyn över undervisningen vid en skola ger uttryck för att den verksamhet – undervisning eller forskning – som bedrivs vid skolan är av sådan samhällsnyttig karaktär att den bör gynnas i skattepliktshänseende (prop. 1979/80:40, s. 75). Användningen av kulturbyggnader, t.ex. teatrar, biografer och museum, är inte sällan kommersiell, men motiverar likväl skattefri- het eftersom den gynnar samhällsnyttig kulturvård. Slutligen ska en byggnad som används för statens affärsdrivande verksamhet inte indelas som en skattefri specialbyggnad i form av allmän byggnad (2 kap. 2 § FTL). Sammanfattningsvis kan konstateras att kommersiell använd- ning av en byggnad normalt inte är samhällsnyttig i fastighetstaxe- ringsrättslig mening. En fastighet där sådan verksamhet bedrivs undantas följaktligen vanligtvis inte från skatteplikt vid fastighets- taxeringen. Likväl kan så undantagsvis ske, men då krävs att ända- målet med byggnadens användning i sig är samhällsnyttigt, t.ex. för allmänna kommunikationer, sjukvård, sundhetsvård, undervisning eller kulturvård. I sistnämnda fall ställs dessutom, som framgår ovan, regelmässigt olika ytterligare krav på verksamhetens former. Mot ovanstående bakgrund konstaterar utredningen att grun- derna för undantagen från skatteplikt inte ger utrymme för att undanta byggnader som används för kommersiell produktion och distribution av varmvatten. Sådan användning är inte i sig ett sam- hällsnyttigt ändamål i aktuell mening. Det förhållandet att fjärrvärmeanläggningarna i jämförelsevis stor omfattning är kommunägda förändrar inte bedömningen. Skatteplikt bör gälla för dessa anläggningar på samma vis som för exempelvis fristående statsägda industriella försvarsanläggningar och byggnader som används för statens affärsdrivande verksamhet. För fjärrvärmeanläggningarnas skatteplikt talar även samma slags konkurrenshänsyn som gjorde sig gällande vid bolagiseringen av t.ex. . värmeverk, kraftvärmeverk, mottrycksanläggningar eller motsvarande bör med andra ord likabehandlas vid fastighets- Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Ytterligare konkurrenshänsyn bör dessutom tas efter- som uppvärmningen av bostäder och lokaler kan ske på andra sätt än med varmvatten, t.ex. med elvärme (jfr prop. 2007/08:60, s. 66). Elproduktionsanläggningarna utgör inte skattefria specialenheter. Det är vidare av särskild betydelse att fjärrvärmeverksamhet som utförs av kommunala bolag och andra juridiska personer, som avses i 3 kap. 16 a–18 b §§ kommunallagen (1991:900), ska bedrivas på affärsmässig grund (38 § fjärrvärmelagen [2008:263]). I avsaknad av uttryckliga direktiv kan utredningen inte heller ut- föra det omfattande arbetet att överväga om ändrade samhällsför- hållanden m.m. motiverar reviderade grunder för indelningen av byggnader som specialbyggnader. Det är inte möjligt att, enligt till utredningen framförda önskemål, överväga om t.ex. fjärr- värmens bidrag till att användningen av biobränslen har kunnat öka snabbt, bör ha betydelse vid fastighetstaxeringen. Överväganden om användningen av byggnader för fjärrvärmeproduktion skulle kunna anses vara samhällsnyttig, med tanke på fjärrvärmens be- tydelse för uppnåendet av målen om effektivare energianvändning och ökad andel förnybara energikällor i den samlade energitillför- seln (se avsnitt 5.3.3), ryms med andra ord inte inom utredningens ramar. Att sådana överväganden också kräver stor noggrannhet med tanke på effekterna på skattebasen är uppenbart med tanke på att inte bara biobränslen, utan även t.ex. sol-, vatten-, vind- och vågkraft räknas som förnybara energikällor. I sammanhanget kan noteras att det förslag om slopad statlig fastighetsskatt för vind- kraftverk, med bl.a. hänvisning till de energipolitiska målen, som läm- nades i SOU 2004:36 del 1 (s. 232 ff.) inte har genomförts. Utredningen erinrar om att regeringen har anfört att det finns ett behov av att göra en total översyn av indelningen i specialbygg- nader (se prop. 2000/01:121, s. 46). Enligt regeringens uttalande bör detta omfattande arbete framför allt inriktas på om och i vilken utsträckning vissa fastigheter ska vara skattebefriade. Allt som allt bör, enligt utredningens mening, värdet av kom- mersiell produktion och distribution av värme beaktas vid fastig- hetstaxeringen. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. 5.4.3Kommersiell produktion och distribution av kyla Utredningens förslag: Byggnad som ingår i överförings- eller distributionsnätet för kyla ska indelas som specialbyggnad av typen distributionsbyggnad. Utredningens bedömning: Inverkan av kommersiell pro- duktion och distribution av kyla på en fastighets marknadsvärde bör beaktas vid fastighetstaxeringen. Allmänt sett är regleringen av kommersiell produktion och distri- bution av värme och kyla närliggande med tanke på verksamheter- nas natur. Utredningens direktiv berör inte uttryckligen frågan om sådan produktion och distribution av kyla bör påverka en taxe- ringsenhets värde. Däremot anges i direktiven att avsikten inte synes ha varit att kommersiella bolag ska distribuera varmvatten skattefritt. Samma synsätt gör sig gällande avseende kyla. Utred- ningen finner därför, och eftersom taxeringsproblematiken delvis är gemensam på så sätt att produktionen av el och kyla måste hållas isär, att även sistnämnda fråga bör behandlas här. För denna slut- sats talar också att det kan vara samma anläggningar, t.ex. ett kraft- värmeverk eller värmeverk, som producerar och distribuerar vatten- buren värme och kyla. Produktion och distribution av kyla omfattas överhuvudtaget inte av begreppet värmecentral. Utredningen har dock erfarit att kylenheter har förekommit i rättstillämpning i ensta- ka fall. Verket har i åtminstone ett fall avslagit yrkanden om att en ”kylcentral” skulle taxeras i analogi med värmecentralerna. Fastigheten taxerades i det fallet i stället som industrienhet, annan tillverknings- industri (typkod 426). Fastighetstaxeringen av kylans värde såsom återspeglat i en taxe- ringsenhets taxeringsvärde ska vara likformig (jfr 1 kap. 2 § FTL). Utredningen konstaterar att några dubbeltaxeringsskäl, av samma anledningar som redovisats för värmeproduktionsenheterna ovan, inte synes finnas i fråga om kylanläggningarna. Några undercent- raler eller motsvarande för icke-kommersiell produktion och distri- bution av kyla som betalas via hyran torde alltså inte förekomma alls i praktiken (jfr avsnitt 5.3.4 under rubriken ”Marknaden för fjärrkyla, m.m.”). Det förändrar alltså inte bedömningen om kost- naden för kylan utgör ett påslag på hyran och följer hyresavtalet Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. mellan hyresvärden och hyrestagaren. Produktionen och distribu- tionen av kylan kan med andra ord inte anses vara icke-kommer- siell. Kylans värde kan nämligen inte i avsaknad av en ”egen” under- central eller motsvarande även komma att beaktas när en annan taxeringsenhet än hyreshusenheten taxeras. Vidare gäller att på mot- svarande vis som för en användning för produktion och distribution av varmvatten, att användningen för sådan verksamhet avseende kyla, inte heller den anses samhällsnyttig i fastighets- taxeringslagens mening. Sammantaget finner utredningen att värdet av kommersiell produktion av kyla bör beaktas vid fastighetstaxe- ringen, se vidare avsnitt 5.4.5 nedan. Slutligen uppkommer frågan om byggnad som ingår i överförings- eller distributionsnätet för kyla bör indelas som specialbyggnad av typen distributionsbyggnad. I SOU 1979:32 (s. 260) bedömdes att sådana byggnader för fjärrvärme användes för distribution av samhällsnyttigt slag, vilket godtogs av lagstiftaren. Enligt utred- ningens mening får även distribution av kyla anses vara av sådant slag med tanke på värmen och kylans närliggande funktioner. Direk- tiven kan därför inte anses resa några hinder mot ett förslag som innebär att distributionen av dem båda behandlas lika. Utredningen föreslår följaktligen att byggnad som ingår i överförings- eller dis- tributionsnätet för kyla ska indelas som specialbyggnad av typen distributionsbyggnad. Förslaget föranleder en ändring i 2 kap. 2 § FTL. Utredningens förslag: Värmecentral ska definieras som bygg- nad vilken är inrättad för icke-kommersiell produktion och dis- tribution av varmvatten eller annan värmebärare för uppvärmning. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. definieras en värmecentral som en byggnad för produktion och distribution av varmvatten för uppvärmning, dock inte sådan anläggning som även är inrättad för produktion av elektrisk stark- ström för yrkesmässig distribution (2 kap. 2 § FTL). En första fråga är hur denna definition bäst bör modifieras för att förtydliga att den normalt enbart avser hyreshusfastigheters egna värmepannor och för flera sådana fastigheter gemensamma undercentraler (områdescentraler). I avsnitt 5.4.1 ovan anges att den aktuella problematiken sammanhänger med att den vattenburna värmen ingår i hyran och att det uppkommer en dubbeltaxering om de egna integrerade värmecentralerna taxeras separat i det fallet. Detsamma gäller om värmen ingår i avgiften till en bostadsrätts- förening. Sådan produktion och distribution av varmvatten kan anses vara icke-kommersiell, eftersom värmen inte säljs separat till hyresgästen utan ingår i hyran. Den kommersiella verksamheten består i uthyrningen av uppvärmda bostäder eller lokaler. I fjärr- värmefallet rör det sig däremot regelmässigt om kommersiell för- säljning av vattenburen värme till en hyresvärd eller en fastighets- ägare. Enligt utredningens mening är det därför lämpligt att avgräns- ningen av de skattefria värmecentralerna sker genom att produk- tionen och distributionen av den vattenburna värmen ska vara icke- kommersiell. En sådan bestämning ansluter till begreppsapparaten i den gällande lydelsen av fastighetstaxeringslagen där ”kommersiell” används i definitionen av kraftverksbyggnad och ”yrkesmässig” i definitionen av värmecentral (2 kap. 2 § FTL).