sou · H4B317 · 2016-03-03 00:00:00 — Enligt utredningens bedömning finns det nationella bestämmel- ser om lokal behörighet i de situationer där insolvensförordningen ger svensk domstol internationell behörighet att inleda ett insol- vensförfarande. Det krävs således inte några författningsändringar i detta avseende. I skuldsaneringslagen anges att skuldsanering får beviljas fysiska personer som har hemvist i . Kravet på hemvist i prövades av i målet Radziejewski mot Kronofogde- myndigheten (C-461/11). Målet gällde en svensk medborgare som hade varit bosatt och arbetat för en svensk arbetsgivare i . Innan flytten till , hade han drivit en näringsverksamhet i som försatts i konkurs och som lett till att han personligen kom på obestånd. Därefter hade han varit före- mål för löneutmätning i . När mannen senare ansökte om skuldsanering i , avslog hans ansö- kan med hänvisning till att han inte hade hemvist i . I sitt förhandsavgörande konstaterade EU- domstolen att hemvistkravet kan utgöra ett hinder för den fria rör- ligheten eftersom en EU-medborgare kan avskräckas från att lämna sin ursprungsmedlemsstat, om detta innebär att han eller hon från- tas möjligheten att beviljas skuldsanering i den staten. En sådan begränsning kan endast tillåtas om den eftersträvar ett berättigat mål som är förenligt med fördraget och om den är motiverad av tvingande skäl av allmänintresse. Begränsningen får inte heller gå utöver vad som är nödvändigt. fann att det i och för sig är berättigat för en medlemsstat att vilja kontrollera gäldenärens ekonomiska och per- sonliga förhållanden innan en åtgärd beviljas som innebär att han eller hon helt eller delvis befrias från ansvar för betalningen av sina skulder. Emellertid utgör det förhållandet att gäldenären är bosatt i en annan medlemsstat inte något hinder för den kontroll av gälde- närens förhållanden som ska genomföras. Det går nämligen att fastställa de ekonomiska och personliga förhållandena för en gälde- när utan att det är nödvändigt att han eller hon har sin hemvist i . Skuldsaneringslagens krav på hemvist förbättrar inte heller kontrollmöjligheterna efter skuldsaneringens inledande, eftersom kravet begränsar sig till tidpunkten för ansökan om skuldsanering. Hemvistkravet går därför utöver vad som är nödvändigt. Inte heller ansåg att hemvistkravet är nödvändigt med hänvis- ning till att svenska skuldsaneringsbeslut inte er- känns i andra medlemsstater. Mot denna bakgrund fann att det svenska kravet på att gäldenären ska ha sin hemvist här för att beviljas skuldsane- ring utgör ett oberättigat hinder för den fria rörligheten för arbets- tagare och att kravet därför strider mot . Med anledning av dom har det föreslagits ändringar i skuldsaneringslagen, se Ds 2015:32 Anknytningskravet i skuldsaneringslagen. Promemorian har remissbehandlats och för- slaget till författningsändringar ingår i den lagrådsremiss som reger- ingen beslutade (Skuldsanering – förbättrade möjlig- heter för överskuldsatta att starta om på nytt). I förslaget till ny skuldsaneringslag anges att skuldsanering får beviljas om gäldenären har sina huvudsakliga intressen i . I lagrådsremissen utvecklas resonemanget om att det bör ställas krav på anknytning till för att kunna beviljas skuldsanering samt hur detta anknytningskrav bör se ut. Förslaget innebär att man använder samma begrepp i skuldsaneringslagen som i insol- vensförordningen, nämligen platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen (se lagrådsremissen, s. 179 f.). Utredningen ansluter sig till bedömningen i lagrådsremissen att det bör finnas ett svenskt rättskipningsintresse för att bevilja skuld- sanering och att det därför finns starka skäl som talar för att upp- ställa ett krav på anknytning till . Utredningen delar även uppfattningen att anknytningskriteriet, liksom i insolvensförord- ningen, bör vara platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen. Kravet på att gäldenären ska ha sina huvudsakliga intressen i får till följd att skuldsanering endast kan vara ett huvudinsolvens- förfarande. Detta framstår, enligt utredningen, som rimligt. Det föreslagna anknytningskravet har utformats som ett materi- ellt villkor för att gäldenären ska beviljas skuldsanering. Det skulle kunna övervägas att i stället utforma det som en behörighetsregel. Det skulle innebära att man i skuldsaneringslagen inför en regel om internationell behörighet, dvs. föreskriver under vilka förhållanden svensk myndighet är behörig att pröva en ansökan om skuldsane- ring. Ett argument för en sådan lösning är att bestämmelser om krav på anknytning till för att en ansökan ska kunna prövas typiskt sett brukar uppställas i form av regler om svensk domstols behörighet (även kallat domsrättsregler). Den materiella regeln om anknytning till som föreslås i lagrådsremissen innebär dock, i brist på andra regler på området, i praktiken även en reglering av i vilka gränsöverskridande situationer som en svensk domstol eller annan myndighet ska anses ha behörighet att besluta om skuldsane- ring, dvs. i vilka situationer som svensk domsrätt föreligger. Mot denna bakgrund bedömer utredningen att det anknytnings- krav som föreslagits i lagrådsremissen är utformat på ett lämpligt sätt. Liksom enligt den tidigare insolvensförordningen ska domstolen självmant pröva sin behörighet. Om omständigheterna i ärendet ger upphov till tvivel om domstolens behörighet, bör domstolen enligt förordningen kräva att gäldenären lämnar ytterligare bevisning till stöd för sina påståenden och, om tillämplig rätt för insolvensförfar- andet så tillåter, ge gäldenärens borgenärer möjlighet att lägga fram sina synpunkter beträffande domstolens behörighet (se ingressen p. Beträffande konkurs framgår det av 2 kap. 1 § konkurslagen att sökanden ska ange de omständigheter som grundar rättens behö- righet. Om ansökan inte är komplett ska sökanden föreläggas att komplettera den vid äventyr att ansökan kan komma att avvisas. En gäldenärs ansökan prövas som huvudregel , dvs. utan att den kommuniceras med borgenärerna. En borgenärs ansökan prö- vas dock normalt vid en förhandling. På motsvarande sätt ska en ansökan om företagsrekonstruktion enligt 2 kap. 1 § lagen om företagsrekonstruktion innehålla upp- gifter om de omständigheter som grundar rättens behörighet. En- ligt 2 kap. 5 § samma lag ska sökanden, vid äventyr av avvisning, föreläggas att komplettera en ansökan som inte är komplett. Lagen (2005:1046) med kompletterande bestämmelser till insol- vensförordningen (kompletteringslagen) innehåller bestämmelser av likartat slag som innebär att sökanden ska ange grunderna dels för svensk domstols behörighet, dels för den typ av förfarande som ansökan avser (huvudinsolvensförfarande eller territoriellt begränsat förfarande). Kompletteringslagens bestämmelser avser alltså den internationella behörigheten och ska läsas tillsammans med bestäm- melserna om ansökans innehåll i 2 kap. 1 § konkurslagen och 2 kap. 1 § lagen om företagsrekonstruktion. Utredningen anser att det även i den lag som kompletterar den reviderade insolvensförordningen bör införas en bestämmelse som beträffande konkurs och företagsrekonstruktion motsvarar 2 § i den nuvarande kompletteringslagen. Beträffande skuldsanering förhåller det sig något annorlunda eftersom det i lagrådsremissen med förslag till nya skuldsanerings- lagar följer av 12 § förslaget till skuldsaneringslag och 13 § förslaget till lag om skuldsanering för företagare att ansökan ska innehålla uppgifter som visar att gäldenären har sina huvudsakliga intressen i . Av insolvensförordningen följer att gäldenären eller en borgenär får föra talan vid domstol mot ett beslut om att inleda ett huvud- insolvensförfarande på grundval av internationell behörighet (se artikel 5.1). Förordningen tillåter även, enligt artikel 5.2, att medlems- staterna föreskriver att ytterligare parter får angripa beslutet rätts- ligt liksom att det sker på annan grund än bristande internationell behörighet. Enligt svensk nationell rätt kan ett beslut att inleda ett insol- vensförfarande överklagas även på andra grunder än bristande in- ternationell behörighet (se 4 kap. 11 § lagen om företagsrekon- struktion, 16 kap. 5 § konkurslagen och 29 § lagen om skuldsane- När det gäller frågan om vem eller vilka som får överklaga ett sådant beslut är utgångspunkten i svensk rätt att den som överklagar beslutet ska ha ett rättsligt intresse av att få till stånd en ändring. Det betyder att beslutet från rättslig synpunkt ska innebära en nackdel för klaganden. Enligt utredningens bedömning uppfyller svensk rätt förord- ningens krav på möjligheter att överklaga beslut om att inleda ett insolvensförfarande. Domstols behörighet att pröva en talan som är en direkt följd av insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta Domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium ett insol- vensförfarande inletts är enligt artikel 6.1 även behöriga att pröva en talan som är direkt hänförlig till insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta. I avsnitt 6.3.4 ovan redovisas insolvens- förordningens reglering av denna fråga. Svenska exempel på en sådan talan skulle kunna vara återvinning eller under vissa förut- sättningar kvarstad24. Utredningen konstaterar att såväl beträffande konkurs som företagsrekonstruktion kan det inte uteslutas att det uppstår situa- tioner då det föreligger svensk domsrätt enligt artikel 6 i insol- vensförordningen men inte pekas ut någon lokalt behörig domstol i reglerna i 10 kap. . Om det t.ex. i samband med ett svenskt konkursförfarande väcks en återvinningstalan mot en svar- ande med hemvist i en annan medlemsstat följer det av rättegångs- balken att talan som utgångspunkt ska väckas vid domstolen i den ort där svaranden har sin hemvist (alltså utomlands). anger den reviderade insolvensförordningen att domstolarna i den medlems- stat där insolvensförfarandet har inletts ska vara behöriga att pröva en sådan talan. Enligt utredningens bedömning bör detta föranleda att det i svensk rätt införs en regel om reservforum för det fall att artikel 6 i insolvensförordningen pekar ut svenska domstolar som behöriga och det saknas bestämmelser om lokal behörighet. 24 Kvarstad enligt 2 kap. 11 § konkurslagen. En bestämmelse om reservforum skulle antingen kunna peka ut en viss domstol som behörig i alla situationer eller den domstol som handlägger insolvensförfarandet. Insolvensförordningen ställer inte krav på att det ska vara fråga om samma domstol utan endast att domstolarna i den medlemsstat där insolvensförfarandet inletts ska vara behöriga. Utredningen konstaterar att det i och för sig skulle kunna vara praktiskt om en talan som har ett nära samband med insolvensförfarandet handläggs av den domstol som hand- lägger insolvensförfarandet. Det skulle emellertid innebära ett av- steg från vad som i övrigt gäller i svensk rätt och innebära att en återvinningssvarande med hemvist i ska sökas vid dom- stolen i den ort där han eller hon har hemvist som en talan mot en återvinningssvarande i en annan medlemsstat skulle väckas vid den domstol som handlägger insolvensförfarandet. En- ligt utredningens mening är det svårt att motivera en sådan skill- nad. Utredningen bedömer att det är mer lämpligt att peka ut en viss domstol som reservforum och anser att bör vara reservforum.25 25 Jfr utformningen av 2 § lagen (2014:912) med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden. Insolvensförordningen innehåller bl.a. vissa materiella bestämmel- ser men är i allt väsentligt ett internationellt privat- och process- rättsligt instrument. Förordningen tar i dessa delar över i förhållande till medlemsstaternas internationella privat- och processrätt. Såväl den tidigare som den reviderade insolvensförordningen anger för vissa situationer vilket lands lag som ska tillämpas. Hänvisningen till nationell rätt avser materiella och processuella bestämmelser och inte medlemsstaternas internationella privat- och processrätt. Om det av insolvensförordningen följer att svensk rätt ska tillämpas på en viss fråga ska detta alltså gälla även om svensk rätt skulle inne- hålla bestämmelser som pekar ut ett annat lands lag som tillämplig. Den tidigare insolvensförordningen innehåller lagvalsbestämmelser som anger att det som huvudregel är lagen i den medlemsstat där insolvensförfarandet har inletts som är tillämplig på förfarandet, s.k. lex concursus (se artikel 4). För att denna princip ska frångås krävs att detta uttryckligen anges i förordningen. Följande bestäm- melser innehåller undantag från huvudregeln. artikel 5 rörande sakrättsligt skydd, artikel 6 rörande kvittning, artikel 7 rörande återtagandeförbehåll, artikel 8 rörande avtal om förvärv av eller nyttjanderätt till fast egendom, artikel 9 rörande rättigheter och skyldigheter inom ramen för ett betalnings- eller avräkningssystem på en finansiell marknad, artikel 10 rörande anställningsavtal och anställningsförhållan- den, artikel 11 rörande vissa registrerade rättigheter, artikel 12 rörande gemenskapspatent och gemenskapsvarumärken, artikel 13 rörande tillgångar som kan återvinnas, artikel 14 rörande godtrosförvärv, och artikel 15 rörande pågående rättegångar. Lagvalsbestämmelsen i artikel 7 i den reviderade insolvensförord- ningen motsvarar den lagvalsregel som finns i den tidigare insol- vensförordningen. Även denna lagvalsbestämmelse anger således att huvudregeln är att det är lagen i det land som insolvensförfar- andet inletts i som är tillämplig på förfarandet om inget annat före- skrivs i förordningen. Denna lagvalsregel bör enligt förordningens ingress (p. 66) gälla för både huvudinsolvensförfaranden och terri- toriellt begränsade förfaranden. I ingressen anges även att förfarande- landets lag bör bestämma samtliga verkningar av insolvensförfar- andet, både processuella och materiella.1 Det finns dock ett antal uttryckliga undantag från denna huvudregel, vilka redovisas nedan. Artikel 7.2 innehåller en lista över ett antal situationer där det särskilt betonas att det är lagen i förfarandelandet som ska fastställa vad som gäller vid insolvensförfarandet. Av artikelns ordalydelse framgår emellertid att listan inte är uttömmande. Frågan om för vilka slags gäldenärer ett insolvensförfarande kan inledas anges här. Detsamma gäller vilka tillgångar som ska anses ingå i boet och hur tillgångar som förvärvats av gäldenären efter det att insolvensför- farandet har inletts ska behandlas. Vidare anges att frågor rörande 1 Utredningen använder sig omväxlande av begreppen ”förfarandelandet” och ”inledande- landet”. I bägge fallen avses det land där insolvensförfarandet inletts. gäldenärens rådighet och förvaltarens behörighet ska avgöras av inledandelandets nationella rätt. Samma sak gäller för frågor om förutsättningarna för kvittning och insolvensförfarandets verkningar på gäldenärens gällande avtal. Vidare ska inledandelandets natio- nella rätt tillämpas på frågor om insolvensförfarandets verkningar på förfaranden som inletts av enskilda borgenärer, med undantag för pågående rättegångar och de fordringar som ska anmälas gente- mot den egendom som insolvensförfarandet avser. Artikeln behand- lar också hur de fordringar som uppkommit efter det att insolvens- förfarandet har inletts ska behandlas. Även frågor som rör regler om hur fordringar ska anmälas, styrkas och godtas regleras. Samma sak gäller frågor om hur influtna medel ska fördelas, företrädes- ordningen och vilka rättigheter de borgenärer har som, efter det att insolvensförfarandet har inletts, delvis tillgodosetts till följd av sak- rättsligt skydd eller genom kvittning. Frågor om förutsättningarna för och verkningarna av att insolvensförfarandet slutförs, varvid bl.a. avses avslutande genom ett ackord, borgenärernas ställning efter slutfört insolvensförfarande, vem som ska stå för kostnaderna för insolvensförfarandet, samt slutligen frågor som rör vilka åter- vinningsbestämmelser och liknande som är tillämpliga regleras också av artikel 7. Lagvalsregleringen i artikel 7 innebär att förfarandelandets lag har en stark ställning. Det finns emellertid ett antal undantag från huvudregeln som medför att förfarandelandets lag får stå tillbaka. Sådana undantag är placerade i förordningens artiklar 8–18 och överensstämmer i stor utsträckning med vad som gällde redan en- ligt den tidigare insolvensförordningen. Alla bestämmelser i de nu nämnda artiklarna är inte att betrakta som lagvalsregler i ordets rätta bemärkelse, men samtliga bestämmelser anknyter till lagvals- frågor på olika sätt. Artikel 8 behandlar tredje mans sakrättsliga skydd. Bestämmelsen anger att sakrättsligt skyddade anspråk inte ska beröras av att ett insolvensförfarande inleds. För att artikeln ska vara tillämplig krävs dock att den ifrågavarande egendomen finns i en annan medlems- stat än den där insolvensförfarandet inletts. Finns tillgången utan- för EU är bestämmelsen inte tillämplig.2 I punktform anges exempel på ett antal rättigheter som särskilt, men inte uttömmande innefattas i det sakrättsliga skyddet. Bestämmelsen överensstämmer i sak med vad som anges i arti- kel 5 i den tidigare insolvensförordningen, med den enda skillnaden att ordet särskilt har lagts till vad gäller vilka typer av sakrättsligt skydd som exemplifieras i bestämmelsen (se artikel 8.2). I den engelskspråkiga versionen3 har dock ingen ändring skett varför den svenska förändringen torde vara av rent redaktionell art. Bestämmelsen kan sägas utgöra en form av minimiharmonise- ring4 av vad som ska anses vara sådana sakrätter som skyddas av artikel 8. Det innebär att artikel 8 är tillämplig i de fall säkerhets- innehavaren har ett sakrättsligt skydd enligt nationell rätt och detta skydd uppfyller kraven i artikel 8. Artikeln i sig skapar därmed ingen rättighet.5 Förordningen innehåller inte heller någon defini- tion av vad som avses med sakrättsligt skydd men anger att det kan vara fråga om sakrätt till såväl materiell som immateriell egendom, fast eller lös egendom och att den kan avse såväl särskilda tillgångar som en samling obestämda tillgångar som helhet. Vilken rättsordning som reglerar om tredje man har sakrättsligt skydd anges dock inte i förordningen. För svenskt vidkommande gäller i allmänhet principen lex rei sitae, dvs. att det är rättsord- ningen i den stat där egendomen befinner sig som är tillämplig. För stora delar av gäller samma sak. I artikel 8.4 anges att det förhållandet att gäldenärens motpart har ett sakrättsligt skydd i enlighet med artikel 8 inte hindrar att återvinningstalan i enlighet med artikel 7.2 m) inleds mot denne. 2Jfr den förklarande rapporten till den tidigare insolvensförordningen FR 94. 3I både den tidigare och den reviderade insolvensförordningen lyder första meningen i 8.2 enligt följande. ”The rights referred to in paragraph 1 shall in particular mean”. 4Se , SvJT 2006 s. 460. 5Se , SvJT 2006 s. 459. Om någon medlemsstat har ett rättssystem där sakrättsligt skydd innebär att en person kan skydda sig mot återvinning tar artikel 8.4 över vad som i ett sådant fall föreskrivs i nationell rätt.6 Även om någon kan göra gällande sakrättsligt skydd enligt artikel 8.4 hindrar detta således inte att återvinningstalan förs. Den reviderade insolvensförordningen innehåller två bestämmelser som handlar om kvittning av fordringar. I artikel 7.2 d) slås det fast att huvudregeln är att förfarandelandets lag fastställer förutsätt- ningarna för kvittning. I artikel 9 anges dock att inledandandet av ett insolvensförfarande inte ska påverka borgenärens kvittningsrätt om kvittning är tillåten enligt det lands lag som är tillämplig på den insolvente gäldenärens fordran. Bestämmelsen finns i artikel 6 i den tidigare insolvensförordningen och har inte ändrats i sak. Avsikten med bestämmelsen i artikel 9 är att klargöra en borge- närs rätt att kvitta en fordran när ett konkursbo kräver betalt insolvensförfarandet pågår. I vissa medlemsstater kan det vara så att kvittning över huvud taget inte är tillåtet vid ett pågående insolvensförfarande. Artikeln innebär i ett sådant fall att en insol- vensborgenär ändå har möjlighet att kvitta en fordran med stöd av artikel 9, dvs. under förutsättning att rätt till kvittning finns enligt den lag som är tillämplig på gäldenärens fordran. I artikel 9.2 anges att innehållet i artikel 9.1 inte hindrar en åter- vinningstalan enligt artikel 7.2 m). I litteraturen har det uttalats att det är svårt att föreställa sig en situation där detta skulle kunna bli aktuellt eftersom bestämmelsen reglerar förutsättningarna för kvitt- ning under förfarandet och återvinning är ett institut som under vissa förutsättningar möjliggör en återgång av rättshandlingar som är vidtagna innan ett insolvensförfarande inleds.7 6Se , , EU:s insolvensförordning – en kommentar (), s. 229. 7Se , s. 232. I artikel 10.1 i den reviderade insolvensförordningen regleras tillämp- lig lag beträffande återtagandeförbehåll. Bestämmelsen anger att en säljares återtaganderätt inte påverkas av att ett insolvensförfarande inleds under förutsättning att varan finns i en annan medlemsstat än där förfarandet inleds. Artikel 10 motsvarar, utan ändringar, artikel 7 i den tidigare insolvensförordningen. I artikel 10.2 återfinns en bestämmelse som föreskriver att häv- ning inte får ske beträffande en levererad vara i händelse av en sälja- res insolvens och att en köpare inte ska hindras från att förvärva en vara om den då förfarandet inleds finns i en annan medlemsstat än inledningsstaten.8 Det är således inte fråga om en egentlig lagvals- regel utan snarare om en bestämmelse som medför att en köpare ges vissa materiella rättigheter som genom förordningen blir gällande i hela EU.9 För att artikel 10.2 ska vara tillämplig måste leverans av varan ha skett till köparen. Bestämmelsen får anses utgöra en form av minimiharmonisering. Enligt artikel 10.3 hindrar inte det förhållandet att säljaren har en sakrättsligt skyddad återtaganderätt att en återvinningstalan i enlighet med artikel 7.2 m) inleds mot denne. Avtal rörande fast egendom Artikel 11 rör fast egendom. Enligt artikel 11.1 ska verkningarna av ett insolvensförfarande på avtal om förvärv av eller nyttjanderätt till fast egendom uteslutande regleras av rättsordningen i den medlems- stat där fastigheten finns. Att denna princip gäller är internationellt vedertaget.10 För att kunna tillämpa artikeln krävs att det fastställs huruvida tillgången i fråga är att se som fast eller lös egendom. Olika länder har emellertid olika definitioner av vad som är fast egendom. Vilket lands lag som ska avgöra detta regleras dock inte av förordningen. 8Jfr även den förklarande rapporten till den tidigare insolvensförordningen p. 112 och 114. 9Se , s. 234. 10Se , s. 236. Ofta – men inte alltid – torde det vara lagen i den stat där egen- domen finns som ska styra valet av lag (lex rei sitae).11 Artikel 11.1 är begränsad till avtal om förvärv eller nyttjanderätt till fast egendom. Andra förfoganden över fastigheten (t.ex. pant- rätt) faller utanför artikelns tillämpningsområde. Ordalydelsen i artikel 11.1 motsvarar artikel 8 i den tidigare insolvensförordningen. Artikel 11.2 saknar motsvarighet i den tidigare insolvensförord- ningen. Artikeln tar sikte på det förhållandet att det i vissa medlems- stater föreskrivs att en uppsägning eller ändring av ett avtal om förvärv eller nyttjanderätt till fast egendom måste godkännas av den domstol där insolvensförfarandet handläggs. Om så är fallet, och inget insolvensförfarande har inletts i den stat där den fasta egendomen är belägen ska den domstol som inlett ett huvudinsol- vensförfarande vara behörig att godkänna uppsägningen eller avtals- ändringen. Bestämmelsen innebär inte bara en reglering av inter- nationell behörighet utan även av lokal sådan. Det är just den dom- stol som har inlett huvudinsolvensförfarandet som är behörig.