sou · H4B344 · 2016-06-20 00:00:00 — Jag kan få de mest konstiga frågor, frågor som man aldrig skulle ställa till någon annan. Genom dessa frågor speglas fördomarna och de vanföreställningar som folk fått med sig sedan barnsben. Jag är mycket ute och föreläser. Jag försöker besvara folks frågor och slå hål på deras fördomar. Enda sättet att komma åt de invanda tankarna är genom upplysning. Det är med orden, både de skrivna och talade, som vi kan desarmera fördomar, ge ny kunskap och acceptans. Hur det gick det då med boken? Jo, jag sökte efter alla konstens regler, utan min kollega som medsökande, men fick avslag. Kanske hade bokförläggaren rätt, att den akademiska tyngden saknades i mitt projekt. Eller så var det fördomsspöket som visade sig. , redaktör och ledamot i förening , Ung, Ny och Gammal Publicerad på kommissionens webbplats, . Som 5-åring förstod jag vad antiziganism var Redan när jag var barn fick jag uppleva antiziganism. Jag kommer så väl ihåg att mina föräldrar alltid var måna om att vi barn skulle uppföra och bete oss på ett ”svenskt sätt” när vi till exempel skulle in i en butik. Jag förstod inte vad ”svenskt sätt” betydde. Vi var barn och skojade och skrattade som andra barn, begärde av våra föräldrar det omöjliga; alltid de dyraste och häftigaste leksakerna. Ett tillfälle har särskilt etsat sig fast i mitt minne, det hände i ett varuhus när jag var . Jag ville så gärna ha en dyr och fin radiostyrd bil. Jag började gråta för att min far inte ville köpa den. Jag gav mig inte, utan fortsatte att gråta. fick min far nog, han fick ett utbrott och förklarade med bestämd röst på chib att nu fick det vara slut med mitt beteende. Då kom det fram en äldre svensk kvinna och utbrast: ”Vad är det här för jävla zigenarfasoner?” Min mor försökte tysta ner mig och lugna ner min far, som hon lugnt förklarade situationen för den äldre kvinnan. Kort därefter kom två vakter och pratade framför allt med den äldre kvinnan. Sedan kom vakterna fram till oss: ”Om det ska vara så här så får ni zigenare inte längre handla här!” Jag var , och förstod jag vad antiziganism var. Och vad mina föräldrar menade med att vi måste uppföra oss ”svenskt”. Fastän mina föräldrar hade handlat i samma varuhus var de plötsligt inte längre välkomna som kunder. De var inte lika mycket, eller ens i närheten lika mycket, värda som de svenska kunderna. Våra pengar var ju svenska och jag har inget minne av att mina föräldrar någonsin inte kunde betala för de varor som de hade lagt upp på rullbandet. Vi var inte längre välkomna för att min far uppfört sig på ett ”zigenskt” sätt. Vad var då ett ”zigenskt” sätt? Att han inte ville köpa den dyra leksaken till sin tjutande son? När hans snälla förklaringar inte hade någon påverkan på mig, började han tala bestämt på vårt modersmål. Var det grunden till att vi nu inte fick komma in i varuhuset längre? Detta var och romerna var ännu inte en nationell minoritet och man sa fortfarande ”zigenare” utan att reflektera över innebörden. Då fanns ingen DO eller någon annan myndighet att klaga till, så mina föräldrar lät kränkningen passera. Precis som så i många olika sammanhang. Den här händelsen har påverkat mig under hela mitt liv. Jag har fem barn och upptäcker jag själv att jag omedvetet försöker få mina barn att uppföra sig på ett ”svenskt sätt” när vi handlar i till exempel varuhus. Det sitter i benmärgen att vi helst inte ska visa att vi är romer, som zombies putta kundvagnen framför oss, helst inte prata eller kommunicera med varandra och barnen ska helst vara som ljus. Då och då ser jag i varuhusen hur svenska barn stortjuter och deras föräldrar försöker frustrerat tysta ner dem. Men aldrig att det kommer fram någon till dem då för att säga: ”Vad är det här för jävla svenskfasoner?” Eller att en vakt kommer fram och ber dem att lämna varuhuset och aldrig mer återkomma. Människors lika värde, visst. Det gäller inte om man är rom. Barn som barn, visst. Inte om det gäller romska barn. Antiziganismen i är så djupt rotad i så många människor att de inte ens längre är medvetna om när de faktiskt begår ett brott mot mänskligheten. Som rom känner jag till i vilka varuhus jag är välkommen och det gör även majoriteten av romerna. Romska familjer är ofta stora och en köpstark grupp som många butiksinnehavare går miste om på grund av deras antiziganistiska inställning och uppförande. Tänk vad mycket mer pengar dessa människor skulle kunna tjäna på att se oss romer som alla andra människor… , ledamot i mot antiziganism Publicerad på kommissionens webbplats, . Jag befinner mig mitt i smeten. Det är vad jag vill tro. Frågor om romers rättigheter är aktuella och jag blir tillfrågad att delta i samtal med ministern och myndigheter. tror jag dock att jag befinner mig helt utanför. Utanför två samhällen, som jag befinner mig mellan två parallella världar. Så komplext är det. Jag anser att vi behöver bli bättre på att diskutera vad det är som faktiskt förenar oss – oavsett tro, hudfärg, nationalitet och andra särdrag. I stället för att diskutera kulturskillnader, som delar upp oss i olika kategorier. För det är just den förgivet tagna indelningen som har format mig och människor runt omkring mig. Det är den indelningen som får mig att känna mig både förvirrad och privilegierad. Låt mig gå tillbaka till min uppväxt och några avgörande händelser som jag har fått bevittna. När jag var liten lekte jag med mina jämnåriga kompisar här i och tänkte – ”Undrar varför jag inte ser ut som dom”. Många av mina vänner hade ljus hudton och ljusa ögon. Jag var mörk och kände mig annorlunda. Utanför på ett obestämt sätt och som var kopplad till hur vi ser ut. När jag blev något äldre fick jag bevittna förskräckliga saker. Det var när jag tillsammans med tv-produktionen för serien ”Första zigenaren i rymden” besökte , och Bosnien. Jag såg romska barn sniffa lim för att överleva hungern, romska barn som levde i kloakerna och som hade förlorat sina föräldrar. Det jag såg förändrade hur jag såg på mig själv. Jag började ifrågasätta mitt ursprung när jag var tillbaka på svensk mark. – ”Hur kan barn med samma bakgrund som min behandlas så fruktansvärt dåligt?”. var det jag som var annorlunda – nu var det de. Inte nödvändigtvis utseendemässigt utan snarare levnadsmässigt. Under gymnasiet beslöt jag mig för att läsa vidare på . Jag ville bli advokat. Jag hade mentorsamtal med min lärare och berättade för honom om mina funderingar. Han sa: ”, det är många romska barn som har drömmar, men det är få som går vidare och lyckas uppfylla dem.” Jag begrep inte varför han sa så, jag kände att han tog ifrån mig något och jag blev förtvivlad. På trodde jag att det skulle bli bättre. Jag tänkte att nu slipper jag klasskompisar som diskriminerar mig på grund av mitt ursprung och lärare som ifrågasätter mina val. Jag slipper personer som har fördomar och tråkiga åsikter om romer. Men situationen blev inte så mycket bättre – eller jo, jag utsattes inte för diskriminering eller rasistiska påhopp, vilket jag hade upplevt i andra sammanhang. Men det jag i stället fick möta nu var okunskap. Jag möttes av frågor som kändes mycket mer oförstående och nedlåtande än nyfikna och vänliga. Inom min romska grupp upplever jag både beundran och avstånd. Jag möter romska ungdomar som ser upp till mig och mina val i livet. Men jag möter också romer som anser att jag är för lite rom. Att jag inte förstår tillräckligt mycket om romer och vår verklighet för att jag har integrerats för mycket i det svenska samhället. Det här är ett utslag av vad antiziganismen gör med vår identitet, den splittrar och söndrar. Det är också något som kan förstås mot bakgrund av att vi måste förhålla oss till hur majoritetssamhället definierar oss. Vem är äkta och vem är oäkta? Jag tror att alla vi som vill verka för romers rättigheter ska utgå från den bakomliggande berättelsen, och från vår gemenskap. Vi behöver fråga oss varför vi romer har diskriminerats så . Finns det något vi kan göra annorlunda så att historien inte upprepar sig? Och vi måste hjälpas åt. Samhället ska veta att vi vill samma sak, och att vi kan hålla ihop i vår strävan att få det bättre och att slippa diskriminering. Jag vill ha kvar mina två världar. Men jag önskar att jag kunde känna mig bättre hemma. , juridikstuderande vid och romsk aktivist Publicerad på kommissionens webbplats, . Den man inte vill se gör man blind, och den man inte vill höra gör man stum Om EU-migranterna och tiggeri har det debatterats flitigt , men människorna det debatteras om ges sällan utrymme i samtalet. Det ville fotograf råda bot på när han skapade sin utställning ”Starkare röst”. Han ville lyfta fram de mest utsatta människornas röst genom bild och text, med avsikten att överrösta myter, fördomar och förtryck. Men efter att den kom på plats förstördes den. Utställningen, som består av porträtt och berättelser, står utanför i och ska kunna ses . Men någon eller några som ansåg sig stå över allt vad demokrati, yttrandefrihet och humanism är, sprayade över dessa människors ögon och munnar med vit färg och märkte dessutom en av bilderna med ett stort Z. Den man inte vill se gör man blind, och den man inte vill höra gör man stum. Är det symptomatiskt för vår tid? , då utställningsplatsen var ny, invigdes utställningen ”The Journeys” med bilder av den danske fotografen . hade han levt tillsammans med romer i fem europeiska länder och i . Mot slutet av utställningsperioden kom någon och välte skärmarna och slängde tunga gatstenar på bilderna. Ett raseri av sällan skådat slag. Av fjorton utställningar har två saboterats. Och det har varit utställningar som handlar om romer. De andra fredas. Jag fick nog och polisanmälde den senaste händelsen. Polisens menade i en kommentar till anmälan att ingenting tyder på att det skulle vara ett hatbrott. Jag ringde och ifrågasatte denna rubricering. Det var obegripligt hur polisen kunde komma fram till den bedömningen. Hade Polisen inte förstått att tagen Z är rasistisk? Jag berättade hur nazisterna märkte romerna i bl. a. förintelselägret med bokstaven Z och jag erinrade Polisen om övergreppet i samband med romregistret i . Var det inte i boxar märkta med ett Z som registren uppdagades? Och det är då, i samtalet med polisen, som jag inser det verkliga problemet. Om polisen, en av de viktigaste samhällsinstitutionerna, inte har kunskap om vår svenskromska historia, hur ska man då kom- ma tillrätta med denna typ av rasism, som kallas antiziganism? Frustrationen över okunskapen hos en myndighet som inte bör sakna denna kunskap fick mig att ställa frågan i ett debattinlägg i . Rubriken löd: ”Vet polisen vad hatbrott är?”. Dagen efter stod det på : Polisen ändrar sig ”Det är ett hatbrott”. Dessutom medgav polisen att myndigheten måste ”bli bättre på att bedöma dessa fall mer enhetligt” och att den ”satsar på utbildning”. En tämligen banal men rimlig slutsats: Om en inte kan erkänna sina fel är det svårt att rätta till dem. Det gäller på alla nivåer. Därför tycker jag Polisen i ska ha en eloge för att den kunde det. är det bara resten kvar. Att i handling visa att man gör bedömningar som grundar sig på kunskap. Därtill behövs villighet och vilja att förändra. Och, visst går det… , producent på i och projektledare för utställningen ”Vi är romer – möt människorna bakom myten” Publicerad på kommissionens webbplats, . Varför tigger rumänska romer i ? I vårt land förs en märklig debatt om att ”tiggerifrågan” kan lösas genom att vi avvisar, förbjuder eller förflyttar rumänska romers problematik utanför våra egna gränser. Debatten förs bland folk i allmänhet, men jag kan också se hur våra ställningstaganden färgas av hur media och makthavare framställer argument som handlar om att försvåra dessa människors möjligheter att vistas i . reportageserie under vinjetten ”Därför kommer tiggarna” är ett tydligt exempel på vad jag menar. Artiklarna skapar en bild av romerna i som drogberoende, kriminella, maffiastyrda analfabeter utan känslor för anständighet och omtanke om sina barn. Det är samma stigmatiserande bild som man alltid har skapat av romer och resande för att kunna motivera att hålla dem kvar i utanförskapet och för att främja synen på dem som en ”sämre människoras”. Bilden är naturligtvis mycket onyanserad och orättvis. En mer anständig artikelserie hade försökt synliggöra varför romer i tvingas att leva utan social trygghet och utan att få del av skolutbildning. Varför de är arbetslösa och lever utan tillgång till anständiga bostäder. Varför de reser flera för att sitta i snålblåst och kyla utanför våra affärer med en mugg i näven och bo under en presenning eller i en gammal husvagn utan värme. För bara hade så gott som alla romer arbete i och många bodde i anständiga lägenheter. Barnen gick i skolan. Så vad hände? När marknadsekonomin infördes i landet lades industrier och jordbruk ner eftersom de ansågs olönsamma och romerna, som betraktades som rumäner och likvärdiga medborgare, blev nu åter sedda som parior. Många kördes bokstavligen ut från sina bostäder och från sina jobb. Deras barn sorterades bort från den grundskola som kan leda till vidareutbildning och sattes istället i specialklasser där man inte kan studera vidare efteråt. Så sent som , 2015, rapporterades det om hur den romska befolkningen kördes bort från staden i med sopbilar ut till soptippen utanför staden där de uppmanades att bosätta sig. Är detta en människosyn du vill stödja? Lägg märke till att makthavare och media inte ställer staten till svars för dessa kränkningar. Istället ger de oss en bild av romer som ska få oss att rynka på näsan och avstå från att hjälpa dem som kommer hit som migranter. Möjligen kan vi sträcka oss så långt att vi ger en slant till de biståndsorganisationer som arbetar för att hjälpa romerna. Vad vi alla måste förstå är att inte ens alla biståndsorganisationer tillsammans kan skapa rättvisa villkor för de mer än 2 000 000 romer som bor i (och de 800 000 som bor i ). Det blir, som bäst, punktinsatser och tillfälliga hjälpinsatser, . Den nödvändiga förändringen kommer enbart om staten erkänner sina romer som fullvärdiga medborgare. Och framförallt så ska du inte se detta som ett alternativ till att avstå från att ge pengar till dem som tagit sig hit. Varje hundralapp du ger dem kommer ju ograverad fram till dem som behöver den, utan att biståndsorganisationernas administration äter upp en del av den. Att ge migranterna pengar visar också att du tror på den som sitter där. På hans eller hennes insikter om sina egna behov. , författare och resanderomsk aktivist Publicerad på kommissionens webbplats, . Antiziganismen nu och då Vi kom med chartrat plan direkt från till . Där möttes vi av en delegation från . Vi fördes vidare till ett ställe där vi duschades och blev nedsprutade med något slags medel. Vi barn och yngre reagerade inte mycket på det, men de äldre blev rädda och oroliga. Ställde frågor om vad som höll på att hända. Duschen påminde dem om koncentrationslägren och arbetslägren i under . Jag kom till som 10-åring tillsammans med mina föräldrar. Vi var de första romska kvotflyktingarna som fördes från till . Vår grupp bestod av ungefär 40 personer. I den ingick mina föräldrar, syskon, kusiner, pappas morföräldrar, pappas morbror med familj, deras barn samt svärsöner och svärdöttrar. Efter den brutala duschen transporterades vi med buss till en förläggning i . Där tillbringade vi vår första tid i . För oss barn var det spännande och nytt! Det var exotiskt att hamna i ett land där man bara såg skogar, sjöar och väldigt få människor. Efter en månads vistelse började många dock känna sig frustrerade och oroliga. En del funderade på att åka tillbaka till . De kände sig isolerade, ensamma och innestängda. Efter samtal med ansvariga på och regeringen, kunde vi efter sex månaders vistelse på förläggningen äntligen kommunplaceras. Gruppens önskemål, som tydligt framfördes från början, var att hela klanen/gruppen skulle komma till samma kommun. Det var viktigt för oss att få vara tillsammans. I praktiken var det inte svårt att tillgodose våra önskemål, då det fanns gott om bostäder och möjliga lösningar. Trots det bestämde att vi skulle splittras och delas upp. Jag och mina föräldrar och syskon samt pappas morföräldrar hamnade i , medan pappas morbror med familj förflyttades till . Det var första gången som jag mötte fördomarna, diskrimineringen och antiziganismen i . Den vardagliga diskrimineringen var inte så märkbar . Till skillnad från nu kunde vi gå omkring i affärer utan att någon följde efter och vaktade. Men det som stod klart var att det fanns en institutionell och strukturell diskriminering. Det var tydligt att ville styra vårt boende och gjorde det utan att vi hade något att säga Det ansågs inte lämpligt att ”så många romer” skulle bo på ett och samma ställe. Vi som har kunskap om romernas historia i och har läst regeringens vitbok och okända historien, vet precis vad det är den beskriver. Vi har upplevt boken. Fördomar, normer, värderingar som samhället spred via lagar, förordningar och praktik på och statlig nivå. Att staten och kommunen tyckte sig veta vad som var bäst för oss romer. Att stöd var förenat med krav på anpassning. Att vi blev behandlade som barn som inte visste bättre. Efter flyttade vi till . Våra släktingar flyttade till och . Vi hade kontakt med varandra och hälsade på varandra minst en gång . i upplevde jag fler fördomar, trakasserier samt diskriminering på grund av mitt romska ursprung. Mina föräldrar och syskon nekades till exempel att byta bostad och senare flyttades de till ett hus som ägdes av socialförvaltningen ute i . Det fanns inget annat alternativ. Vi flyttade därefter till . Då kunde vi, , äntligen återförenas med våra släktingar. Det var också där jag och min familj beslutade oss för att stanna. och började jag möta en vardagsdiskriminering som fortfarande påverkar mitt liv. Den sker , när jag tillsammans med min fru är ute på stan eller besöker någon affär. Det kommer snabbt personal som vill ”hjälpa oss”. Känslan av att vara bevakad och att någon följer efter för att vakta och se till att du inte stjäl. Att du upplever det, slår ifrån dig händelser, låtsas som ingenting. Livet går vidare. , ledamot i mot antiziganism Publicerad på kommissionens webbplats, . Vi är inte kriminella Helgen är över och måndagen knackar på dörren. Frukosten är avdukad och det är dags för barnen att gå till skolan. Jag står i köket och har höjt tv:ns volym för att kunna höra halvåtta-nyheterna. Men denna morgons nyheter är början på en omtumlande period för mig och min familj. Barnen, som tar på sig skorna i hallen, ropar: ”Mamma nu pratar de om oss igen!”. Jag stänger av vattenkranen och går fram till tv:n, tänker att har nyheterna handlat om de romska EU-medborgar- na. Eller ”tiggarna”, som vi får höra. Jag är inte riktigt vaken . Jag rynkar på ögonbrynen och skakar lätt på huvudet i hopp om att jag ska vakna från det som verkar vara en mardröm. Men det är ingen mardröm. Verkligheten drabbar mig än mer när jag kommer till jobbet, jag möts av kollegor som är i chock. Arbetsplatsen är , där vi jobbar med utställningen ”Vi är romer”. Nyheten om Skånepolisens register på tusentals romer har inte undgått någon. ”, TV4 är här och de vill intervjua dig.”, säger en kollega till mig. Jag befinner mig fortfarande i ett chocktillstånd när jag får en mikrofon uppkörd under näsan med en journalist som ställer frågan: ”Vad har du för kommentar om Skånepolisens register med över 4 000 romer?” Vad ska jag göra? Vad ska jag säga? Förväntar de sig ett utbrott eller tårar? Kroppen svarar spontant, med reflex i nervositet och med ett skratt. Men i mitt huvud, i mitt hjärta och i min kropp är jag rädd. Tusen tankar rusar: Vad ska hända? Ska polisen komma och hämta mig? Paniken stiger och jag vill hämta mina barn från skolan. Alla frågor och en rädsla i kroppen som exploderar. Sedan morgonen är jag som en tickande bomb. Jag tar mig samman och kort efter mitt nervösa skratt svarar jag journalisten: ”Det är fruktansvärt. Om Polisen har gjort detta, vad är då nästa grej?” Jag har inte en aning om jag och min familj finns med i registret. Vi får ett telefonnummer till en myndighet som vi kan vända oss till för att ta reda på om vi finns med. Kort tid efter att jag hade kontaktat myndigheten fick jag hem ett brev. Det var inga glada nyheter. Av brevet framgår att Polisen har registrerat mig och mina barn. Vi uppfattas alltså som ”kriminella”, utan att vi har gjort någon kriminell handling. Vårt enda brott är att vi är romer. Skånepolisens register är en skandal, en kränkning och det är oacceptabelt. Men den skandalen ska inte få stoppa oss romer från att våga stå upp för oss själva. Eller få oss, som så , att dölja vår identitet. Vi har inte gjort någonting fel! Vi är ett erkänt minoritetsfolk och var och en ska våga säga: Jag är rom! Publicerad på kommissionens webbplats, . Pinsam ledare i om de romska ”tiggarna” Under rubriken ”Tiggarna har ett eget ansvar” har i en huvudledare gett sitt bidrag till debatten om de romska EU-medborgarnas närvaro i landet. Ledarskribenten tar som utgångspunkt en nyutgiven bok med titeln ”Varför tigger romer” författad av en som presenterar sig som kalvinsk präst och hjälparbetare. Jag har aldrig stött på honom eller hört om honom i de kretsar som faktiskt arbetar för att stödja de fattiga besökarna från och . Men jag har läst boken. Det var längesen jag konfronterats med en så obehaglig text. Det förvånar mig storligen att väljer att ta den som avstamp för en kommentar om denna känsliga och komplexa fråga – och dessutom tycks instämma med många av bokens märkliga teorier och rena fördomar. I boken hävdas att romerna inte tigger för att de är fattiga utan för att de är just romer. Det skulle ingå i deras livsstil att tigga. Så har det alltid varit, menar , och så kommer det nog att fortsätta att vara även om förhållandena skulle bli bättre i hemländerna. På något ställe skriver han att romerna inte alls är fattiga, de ”har så tjocka sedelbuntar i sina fickor och behåar att de skulle kunna gå på vilken restaurang som helst”. På andra ställen i boken hävdar han motsatsen: att de valt att inte försöka ta sig ur fattigdomen och det skulle vara en sorts försvarsstrategi mot övriga samhället. ”Fattiga personer har en unik frihet att strunta i risken att bli straffade för smärre brott och lagöverträdelser. Denna frihet är särskilt viktig för romer.” Det spelar ingen roll att de flesta romer är bofasta, de är ändå nomader. ”De tänker nomadiskt”, skriver Emirov. ”Hus och lägenheter börjar förfalla så fort romer flyttar in”. En annan tes i boken är att de ”lever för dagen”. Och en följd skulle vara att ”den som inte tänker långsiktigt har inget behov av att anteckna saker och bevara informationen”. Det är hans förklaring till att skriftspråket varit så föga utvecklat. Dessa omformuleringar av gamla antiziganistiska teser framförs närmast aggressivt i boken. Medierna pekas ut som skyldiga för att ha vilsefört allmänheten genom ett bombardemang av okritiska snyft- Det är Emirov som har sanningen. Förlaget (Karneval) har hjälpt honom genom att presentera boken som den första i sitt slag som presenterats på något språk(! Som gamla tiders självutnämnda zigenarexperter blandar Emirov sina fördomar med ett skruvat romantiserande. Vi bör låta dem vara som de är och inte envisas med att till exempel uppmuntra barnen att gå i skola. Romerna borde få en egen stat i , dock utan territorium. Där skulle de få utveckla sig själva och inte belastas med att behöva lura oss icke-romer. Vilka konkreta åtgärder springer fram ur denna ”analys”? Ja, förstås att tiggeriet borde förbjudas. Men för att det ska bli effektivt måste andra åtgärder till. ”Förbudet ska vara förenat med dryga böter och utvisning. Vill eller kan tiggaren inte betala bötessumman får det bli ett kort fängelsestraff, en månad eller två utan rätt att arbeta och tjäna pengar på anstalten, och därefter utvisning.”