sou · H4B329 · 2016-03-29 00:00:00 — Kammarkollegiet har för utred- ningen påtalat att det i vissa fall inte har varit möjligt att stoppa utbetalningen av doktorandens stipendium trots att hen är från- varande på grund av sjukdom eller föräldraledighet, dvs. stipendiet bortfaller inte. Detta innebär att doktoranden har haft finansiering genom stipendiet hen behövt vara frånvarande p.g.a. sjukdom eller föräldraledighet men det har också inneburit att dok- torandens utbildning har förlängts i motsvarande mån. I sådana fall har Kammarkollegiet vidgat tolkningen av bestämmelsen i högskole- förordningen så att den försäkrade kan få ersättning för den tid som doktoranden har varit frånvarande från sina studier i syfte att kunna slutföra sin utbildning. Kammarkollegiet önskar dock att för- ordningen förtydligas på den punkten. Mot den bakgrunden anser vi att bestämmelserna i högskole- förordningen bör ändras så att försäkringen även ger rätt till ersätt- ning för förlängd studietid som motsvarar tiden för frånvaro, förut- satt att stipendium inte lämnas för den förlängda tiden. Trygga villkor för doktorander De föreslagna ändringarna i högskoleförordningen som möjliggör att Kammarkollegiets försäkring även ger rätt till förlängd studietid enligt ovan, föreslås träda i kraft . •Att lärosätena utvecklar rutiner så att de mest lämpade antas till forskarutbildning oavsett finansieringsform. •Att alla forskarstuderande erbjuds anställ- ning . •Att vad gäller undantag från huvudregeln att inte använda stipen- diefinansiering för forskarstuderande, ska beslut fattas på läro- sätesnivå för att kunna erbjuda likvärdiga villkor och för att kunna upprätthålla en restriktiv linje. •Att tillgång till stipendiatens villkor ska vara kända för lärosätet och utgöra en förutsättning för antagning. •Att lärosätena utarbetar gemensamma riktlinjer för antagning av stipendiater och tar fram skriftliga principer för forskarutbild- ning i , som kompletteras med villkor för det aktuella lärosätet. •Att villkoren för postdoktorer med stipendier belyses i särskild ordning. 5Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor I detta kapitel, författat av professor , görs en historie- beskrivning av det svenska karriärsystemet ur ett brett perspektiv med fokus på framväxten av ett svenskt karriärsystem med parallella uppgifter, med undervisning och forskning som två skilda aktivite- ter som inte systematiskt hålls samman. Vidare beskrivs relationen mellan hur olika uppgifter och uppdrag har formulerats under olika universitetspolitiska faser – under expan- sionen 1960–1980, under moderationen 1980–1990 och under de- centraliseringen . En beskrivning görs vidare av variationen av olika karriärstrukturer vid svenska lärosäten liksom villkoren för en tydligare roll som forskare. 5.1Vägen till två karriärsystem Det är inte alldeles uppenbart när frågan om ett akademiskt karriär- system väcktes på allvar i den svenska universitetspolitiska debatten, men en rimlig utgångspunkt är universitetsutredning (SOU 1957:24). Utredningens utgångspunkt var att den grundläggande utbild- ningen stod inför en enorm expansion, som krävde en modernisering av anställningsformerna. Utbildningen kunde inte längre, som tidi- gare, förmedlas av professorer och löst anknuten lärarpersonal som undervisade parallellt med avhandlingsarbete (assistenter och amanu- enser). Det gjorde att forskarutbildningen blev onödigt utdragen 1 och Kungl. Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor – en historik och undergrävde professorernas ansvar för forskningsmiljöerna. Lös- ningen var att tydligare separera utbildning och forskning och att inrätta en specifik tjänst som universitetslärare med ansvar för den grundläggande utbildningen, nämligen universitetslektoraten. I en central formulering fångade U55 in den doktrin som efterhand kom att bli den svenska universitetskarriärens utgångspunkt: …de ökade kraven på undervisning (kan) än mindre än tillgodoses uteslutande genom lärarbefattningar, som och i lika mån är forskningsbefattningar. Universitetens uppgift är veten- skaplig forskning och undervisning, men därmed är ingalunda givet, att denna dubbla uppgift bäst fylles genom att den i lika mån återspeglas i instruktionen för varje enskild befattning. Det kan i stället mycket väl tänkas, att både forskning och undervisning bättre skulle tillgodoses genom en högre grad av arbetsfördelning inom universitetens ram2. Slutsatsen blev att universitetslektorerna skulle hantera undervisnings- expansionen, och att denna lärarkategori huvudsakligen skulle ägna sig åt undervisning på grundläggande nivåer. Det skulle frigöra tid för professorer, amanuenser, assistenter och docenter att ägna sig åt forskning. i samma utredning slogs en annan central princip fast: att tillväxten av grundutbildningen inte i sig motiverade någon ökning av antalet professurer. Grundutbildningsexpansion och forsk- ningspolitik svarade mot olika målsättningar och ambitioner. En utökad grundutbildning var inte i sig ett argument för växande forsk- ningsresurser – grundutbildning och forskning tillhörde olika policy- områden. Som vi har sett, var ett av argumenten i U55 att tillkomsten av universitetslektoraten skulle frigöra tid för forskning för andra tjänstekategorier. För den frågan reserverades ett särskilt betänkan- de av U55. I den förutsåg utredningen en karriärväg, beskriven som en pyramid med professuren i toppen, med forskardocenter och liknande i mitten (för dem som uppnått docentkompetens) och assistent- och forskarassistenttjänster för icke disputerade och licen- tiater i botten. Den tidsbegränsade forskarassistenttjänsten skulle göra en forskarkarriär mer attraktiv och ge ordentligt utrymme för meritering, till doktorsgraden och vidare. Den likaså tidsbegränsade extra ordinarie docenttjänsten (sexårig) var nästa steg i den veten- 2 SOU 1957:24. Den akademiska undervisningen. Forskarrekryteringen, s. 94. Se också , 2013, Visioner, vägval, verkligheter. : Nordic Academic Press. Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor – en historik skapliga karriärpyramiden, riktad alltså mot den relativt lilla gruppen av disputerade med docentbetyg. När docenttjänsterna gick ut, var tanken att flera olika utvägar skulle finnas: som universitetslektor (med undervisning som huvudsyssla), som verksam utanför univer- siteten (skola, näringsliv, sjukvård, etc.) eller undantagsvis vidare som forskardocent eller som professor. Forskardocenten skulle ge möjligheter för särskilt kvalificerade forskare att verka efter att en docenttjänst gått ut. För professurerna, slutligen, före- slogs ett mer flexibelt system för att hantera expansiva ämnen och områden, men också för att möjliggöra rekryteringen av internatio- nellt attraktiva krafter även om lediga tjänster inte fanns tillgängliga. I det sammanhanget pekade man också på möjligheterna att agera via personliga professurer och via forskningsråden. Efter U55 riktades det politiska engagemanget främst mot forskar- utbildningen, som gjordes till föremål för såväl en utredning som en genomgripande reform. En mer organiserad forskarutbildning upp- fattades som grundbulten för hur universitet och högskolor utbild- ar, rekryterar och befordrar sin personal. I direktiven till forskarutbildningsutredning framhöll departementschefen att en mer planerad forskarutbildning skulle följas av en strikt tidsbegränsad forskarkarriär i form av ett slags post-docsystem – benämnt aspiran- ter – för fortsatt meritering. Förslaget kom dock aldrig att genom- föras. I stället kom forskningsråden att bli viktigare när det gällde att inrätta särskilda forskartjänster liksom enstaka professurer, för en- skilda forskare och för områden som bedömdes vara särskilt viktiga och expansiva. U55:s tjänstemodell, som var den som formade de svenska univer- siteten , var tydligt uppdelad: tjänstesystemet utveck- lades för att hantera ökade utbildningsåtaganden. Det handlade, därutöver, om att skapa en något mer strömlinjeformad modell för forskarrekrytering, en modell som dock var tämligen komplex med många mellanstationer och få garanterade tjänsteövergångar. Den fortsatt mycket kraftiga utbildningsexpansionen, tillsam- mans med de kraftigt växande volymerna av myndighetsforskning (sektorsforskning) satte detta redan instabila system i ytterligare gungning. Den redan korta vägen inom en undervisningskarriär korta- des ytterligare genom tillväxten av olika typer av tillfälliga anställ- ningar utanför räckvidden för de ganska få (och av staten tillsatta) universitetslektorat som U55 lagt grunden för. Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor – en historik mande form av anställningar gällde behovsstyrning, med lokal till- sättning och flexibla meriteringskrav – ofta med omfattande under- visningsåtaganden. betänkande Högskolan (SOU 1973:2) var representativt för tidens syn på karriärvägar och anställ- ningar. U68 såg karriärvägarna ur ett rent praktiskt perspektiv; det gällde att förenkla rekryteringen av undervisande personal för att matcha efterfrågan. Mot bakgrund av en kraftig regional och pro- fessionell expansion av den högre utbildningen föreslog utredningen att anställningssystemet skulle decentraliseras och anpassas efter ut- bildningens dimensionering. Med undantag för tjänster med inrikt- ning på forskning och forskarutbildning, ansåg U68 att anställning- arna egentligen bäst sköttes på basnivån inom högskolorna. En annan faktor som fundamentalt ändrade villkoren för anställ- ningar och karriärvägar var den snabba tillväxten av myndighets- forskning eller sektorsforskning – forskning initierad och finansierad av myndigheter, med syftet att fungera som myndighetsstöd men bedriven som kontraktsforskning inom universitet och högskolor.3 Sektorsforskningen skulle främst tjäna samhällsintressen och bedrevs ofta i kort projektform, där ”sektorsforskarna” pusslade ihop anställ- ningar på basis av olika uppdrag och projekt. Detta skapade ytter- ligare tryck på anställningsformer och karriärvägar inom lärosätena, eftersom sektorsforskningen ansågs skapa en särväg med helt andra meriteringskrav än vad man kunde förvänta sig av akademiska lärar- anställningar. De blev projektanställda och fick anställningsformer som anpassades efter projektfinansieringens kortsiktiga logik.4 Det primära uttrycket för denna anställningsform var forskningsassisten- ten, som inrättades på basis av externa projektmedel, utan utlysning och utan tidsbegränsning, men därmed också utan karriärmöjlig- heter. Parallellt med U68 gjordes en översyn av rekryteringen till tjänst- er med ansvar för forskning och forskarutbildning, de ordinarie lektoraten och professurerna. Här var det framför allt de långa hand- läggningstiderna och de omständliga processerna bakom utnämning- arna som stod i förgrunden.5 För att hantera detta, föreslogs och 3Stevrin, 1978. Den samhällsstyrda forskningen. 4Elzinga, Aant 1985. Research, bureaucracy and the drift of epistemic criteria, i , , Aant, red. Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor – en historik genomfördes senare vissa procedurförenklingar för att hantera ett ökande antal professurer i landet, framför allt i form av att speciella tjänsteförslagsnämnder infördes. Förslaget innebar dock inga genom- gripande förändringar av professurernas status och ställning som sluttjänst, som fortfarande var utan koppling till tidigare stadier (lektor, docent, etc.). hade professorsrollen blivit lite mer flexibel eftersom möjligheten att inrätta professurer på lärosätena hade öppnats under det tidiga 1980-talet.6 Men, som sagt, ambitionen var inte att skapa en sammanhållen väg till professuren. fördes en aktiv diskussion om hur goda villkor kunde skapas för forskare och lärare. Forskningsrådens internatio- nella utvärderingar av olika ämnesområden hade återkommande pekat på egendomligheterna i det svenska systemet, med sina skarpa gränser mellan uppgifter och sina svaga och oöverskådliga karriär- vägar7. Denna kritik bildade utgångspunkten för det första försöket till en mer samlad syn på den akademiska karriären, i den s.k. lärar- tjänstutredningen . Utredningen kom vid en lämplig tid- punkt: den kraftiga expansionen av utbildningen hade stannat av och behovet av flexibel arbetskraft inom grundutbildning hade minskat. Ett viktigt element i förslaget8 var att utpeka en karriärväg, som byggde på ett antal olika befordringssteg, från högskolelärare (med grundexamen) över till högskolelektor (med doktorsexamen) och vidare till biträdande professor (med docentkompetens) och senare professor. Vissa av utredningens förslag genomfördes, till exempel att öka utrymmet för forskning i tjänsten och reglering av arbetstider för lärare, men de mer radikala – till exempel att avskaffa forskar- assistenttjänsten och ersätta den med en tjänst som gav rätt till pröv- ning för fast anställning – blev aldrig verklighet. Modellen med en fritt hängande meriteringstjänst utan befordringsmöjligheter bibehölls därför.9 En förklaring till detta val handlar om finansieringen. Vid tiden reform av tjänstesystemet var det myndigheter- nas forskningsuppdrag som till betydande del utgjorde underlaget för många tjänster inom högskolan; där ville man från regeringens sida bibehålla en viss flexibilitet och undvika att anställningsformer- 7Till exempel NFR 1986 om geologi. StockholM: NFR. Lärare i högskolan. 1984/85:57. En ny arbets- och tjänsteorganisation för lärare i den statliga högskolan. Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor – en historik na för dem som har externa forskningsmedel skulle bli alltför rigida.10 Inom lärosätena fanns också stora grupper lärare som anställts på kortare anställningar och som inte fick de nya läraranställningarna utan behöll sina gamla villkor. Reformen blev därför bara partiell och kom inte att etablera ett sammanhållet system för hur lärare an- ställs och befordras. 5.2Dagens system tar form Trots att intentionen att skapa ett anställningssystem inte kunde genomföras fullt ut, kan ändå betraktas som av för- ändring där av flexibla anställningsformer städades upp. 1980- talet innebar helt enkelt ett försök till samordning av det svenska karriärsystemet, med tydligare förväntningar kring hur anställningar skulle skötas och hur befordringsgångarna var uppbyggda. Utveck- lingen stärktes av att grundutbildningen stabiliserats och att forsk- ningsfinansieringssystemet reformerades, med mer långsiktighet och mindre av kortsiktig projektfinansiering. Denna utveckling hann dock precis börja när den återigen bröts. Det som hänt är nämligen att anställningarna återigen baseras på fluktuerande strömmar av utbildningsåtaganden och tilldelning av forskningsmedel, och att anställningarnas form blivit allt mer flexibelt och variabelt – alltså egentligen en återgång flytande modell med mängder av anställningsformer an- passade efter resursströmmar. Det mest remarkabla i denna väg var reform av organisa- tion och anställningar inom universitet och högskolor – Högskolans ledning, lärare och organisation (prop. 1996/97:141) – som främst föreslog att lektorer skulle kunna befordras till professorer. Efter många års utredande och relativt begränsade reformer av pro- fessorsinstitutionen, som i sin tur drev fram en ökad användning av lokala anställningsformer för att tillgodose expansionsmöjligheter- na, släpptes i praktiken hela professorssystemet fritt i och med att befordringsvägen gjordes individuell; det var individen som begärde befordran. Propositionen, som byggde på en utredning (som var Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor – en historik mindre vittgående i sina förslag11) tog sin utgångspunkt i just inter- nationella erfarenheter och återkommande kommentarer om den svenska befordringsmodellens egenheter: uppdelat karriärsystem, av- saknad av karriärvägar och en insnävning av professorkollektivet när tjänster bara kunde tillsättas i samband med pension eller annan av- gång. Man ville från regeringens sida ha en större och mer heterogen grupp av professorer. Men huvudmotivet var att det behövdes ”en enda karriärväg, där arbetsuppgifterna på alla nivåer innehåller både forskning och utbildning och där det sker successiva prövningar av lärarens/forskarens kompetens”12. skulle också kunna vara platt så till vida att uppgifterna skiftade efter hand och inte skulle regleras annat än mycket översiktligt; parallellt hade det stat- liga tjänstebegreppet avskaffats (med fasta anställningstitlar och upp- drag) och en motsvarande utveckling förutsågs inom högskolan. Särskilda privilegier, som den låga tjänstgöringen för professorer i grundutbildningen, skulle, förväntade man sig, avskaffas och ersättas med en mer ändamålsenlig och flexibel fördelning av uppgifter. Efterhand kompletterades denna karriärväg med ytterligare en anställning med samma utgångspunkt som anställning som forskar- assistent men kopplad till rätten att prövas för tillsvidareanställ- ning, biträdande lektor. Motiven här var att öka mobiliteten men också jämställdheten med en sammankopplad anställningsform, till skillnad från den fristående anställningen som forskarassistent13. Sam- tidigt kom denna anställning inte att få den förväntade rollen som introduktionstjänst – av flera anledningar. Detta var alltså ambitionerna – att med en uppluckrad och mer flexibel professorskonstruktion och med en karriäranställning skulle tydlighet och förväntningar kommuniceras. innebar utveck- lingen i anställningsordningens omgivning – forskningsfinansiering och utbildningsplanering – att flexibilitet snarare än tydlighet kom att bli ledordet för anställningspolitiken. Vi har tidigare behandlat samspelet mellan externfinansiering och tjänste- och karriärsyste- met. Utvecklingen innebar en kraftig ökning av de externa medlens andel av universitetens forskningsfinansiering: från 1990 till (2013) . Lärare för högskolan i utveckling. 1996/97:141. Högskolans ledning, lärare och organisation, s. 25. 2000/01:3. Forskning och förnyelse. Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor – en historik med avregleringen av tjänsteinnehållet som kom 1997 innebar detta att anställnings- och befordringssystemet blev en i huvudsak indivi- duell fråga. gick mycket långt i riktning mot att låta olika finansieringsströmmar forma innehållet i en anställning och att göra innehållet i en anställning till en förhandlingsfråga (var det också kollektivavtalsbundet vad som skulle ingå i tjänsterna). Några konkreta uttryck för detta är att de försök att skapa sammanhållna anställningar som lärare och forskare – till exempel biträdande lektorat – inte används särskilt ofta eller systematiskt. Tillväxten av externa forskningsmedel har medfört att det inrättats en mängd anställningar där basen är externa medel och där engage- manget i grundutbildningen är lågt eller obefintligt. Förklaringen till det ligger i den historiska frikopplingen mellan utbildningspolitik och forskningspolitik. Som nämnts tidigare, lade redan U55 fast att utbildningen och forskningen har skilda mål och att tjänstekategori- erna i huvudsak ska hållas isär. Tillväxten inom forskningsfinan- sieringen har främst skett inom områden med små grundutbild- ningsvolymer, och underlaget för att inrätta anställningar med både utbildning och forskning är därför begränsat. Dessutom saknas, efter att anställningen som forskningsassistent avskaffats, en anställning där externa uppdrag och uppgifter utgör grunden för inrättandet. I stället har det vuxit fram en mycket omfattande flora av anställ- ningar för att hantera de stora mängderna forskningsmedel. Detta har i sin tur skapat – vilket vi återkommer till nedan – en osäkerhet om rollen som projektmedarbetare. Den kan ibland vara benämnd lektor eller till och med professor, men den kan också heta forskare eller projektassistent. Det saknas en typ av anställning som bygger på att upprätthålla projektgemensamma uppgifter över tiden – det som i andra länder och system brukar benämnas ”staff scientist”. Omvänt har grundutbildningens expansion skett utan koordi- nering av forskningsresurserna, varför utrymmet för att skapa en anställnings- och befordringsgång som bygger på engagemang i både utbildning och forskning är starkt begränsat och egentligen helt av- hängigt den enskildes framgångar på en finansieringsmarknad.14 Karriärvägar och karriärgång är med andra ord inte systematiskt ut- vecklade. 14 Bienenstock, et al. 2014 Utbildning, forskning, samverkan. Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor – en historik Ett intressant experiment var när denna ökade lokala frihet att forma anställningar ytterligare underströks av den så kallade auto- nomireformen15, som ytterligare decentraliserade ansvaret för innehåll och form för anställningar och gjorde detta till föremål för lokala anställningsordningar. En vanlig formulering för en rekryterings- anställning som biträdande lektor är att åtminstone halva arbetstiden ska ägnas åt forskning. Motsvarande formuleringar kring professorer och lektorer är mer ovanligt. Två exempel från respektive kan illustrera detta: Professor är den främsta lärarbefattningen. Jämte lektorerna utgör pro- fessorerna stommen i befattningsstrukturen och fungerar i den rollen också som den främsta garanten för en högkvalitativ utbildning och forskning. Inom ramen för alla de olika arbetsuppgifter som kan ingå i en universitetslärares anställning betingas professorns arbete i hög grad av den kompetens som följer med befattningen men också av de skiftande uppdrag som ställs inför. Professor är den främsta läraranställningen och regleras i högskolelag och högskoleförordning. På denna övergripande nivå är alltså universiteten öppna med hur de olika tjänstekategorierna är konstruerade. Anställningarna formu- leras mer som ett mandat och ett emblem snarare än ett konkret innehåll; det får anpassas efter hur finansieringsmarknaden ser ut och hur många studenter som finns. har lärosätena i ökande grad orienterat sig mot rekrytering och att anpassa villkoren vid an- ställningar i den tidiga fasen av en rekrytering. Det innebär att anställ- ningarna kan skilja sig radikalt åt, beroende på de yttre omständig- heterna, bl.a. om rekryteringen är internationell eller nationell. Vissa utlysningar är internationellt influerade och erbjuder egen lön, medel för förbrukning och anställning av forskarbiträdanden, medan andra bygger helt på egna medel och egen finansiering. har en omfattande diskussion fött ett ökat intresse för en tenure track-modell.16 Det tar sig till exempel uttryck i inrättan- det av biträdande lektorat, som dock inte heller de är helt konsistent genomförda (de har till inte funnits vid 2009/10:149. En akademi i tiden – ökad frihet för universitet och högskolor. 16Det finns ingen direkt svensk översättning av begreppet tenure track men kan förklaras som en karriärväg bestående av (en) tidsbegränsad(e) anställning(ar) där den anställde kontinuer- ligt utvärderas och där karriärvägen slutligen leder till en tenure, dvs. en fast anställning. Karriärstrukturen vid svenska universitet och högskolor – en historik Annars är just den tydligaste markeringen av införandet av ett sammanhållet karriärsystem just inrättandet av biträdande lektorat, som här från : Framför allt kommer ett sådant befordringssystem (tenure track) till uttryck genom den tidsbegränsade befattningen biträdande universitets- lektor som är en meriteringsanställning där innehavaren, efter godkänd prövning, ska befordras till en tillsvidareanställning som universitets- lektor.