sou · H4B352 · 2016-08-22 00:00:00 — Detta hindrar emellertid inte att hemarrest eller områdesarrest redan vid det första häktningstillfället kan bedömas vara ett möjligt alternativ till häktning. Häktningstiden kan då begränsas till den tid det tar att genomföra lämplighetsutredningen. Ytterligare en faktor som talar för att alternativen kommer att bli aktuella först efter viss tids häktning är att hemarrest och områdesarrest inte torde komma i fråga så länge det föreligger mer allvarlig kollusionsfara. Av den kartläggning som vi har låtit göra av förekomsten av mycket långa häktningstider följer att av de 9 056 personer som var häktade var 486 personer frihetsberövade i minst ett halvår.3 Även om de flesta således sitter häktade och endast få av dem kommer att komma i fråga för hemarrest eller områdesarrest anser vi att alternativen hemarrest och områdesarrest kan fylla ett viktigt syfte för dem som sitter häktade . torde hemarrest eller områdesarrest vara tillräckligt efter att huvudförhandling har hållits i tingsrätten. Även de som sitter häktade bör kunna bli aktuella för hemarrest eller områdesarrest under förutsättning att restriktionsbehovet avtar eller upphör under häktningstidens gång. Om ett beslut om hemarrest eller områdesarrest överträds ska den misstänkte, på samma sätt som gäller vid överträdelse av rese- 3 Statistiken kommer från . Uppgifterna är behäftade med viss osäkerhet. Se även bilaga 2, Kartläggningsuppdraget. förbud och anmälningsskyldighet, anhållas eller häktas om det inte är uppenbart att det saknas skäl för det. Vi anser att tidsfristen för när huvudförhandling i tingsrätten och hovrätten ska hållas ska vara densamma när den tilltalade är föremål för hemarrest och områdesarrest som när den tilltalade är häktad. Skälet är att frihetsinskränkningen i regel kommer att vara betydande och inte bör förlängas av administrativa skäl. Av 45 kap. 14 § andra stycket RB gäller som huvudregel att huvudförhandling i tingsrätt ska hållas från den dag då åtalet väcktes. Av 51 kap. 15 § andra stycket RB gäller som huvudregel att huvudförhandling ska hållas efter utgången av tiden för ett eventuellt anslutningsöverklagande. Anslutningsöverklagande får ske för tingsrättens dom. Detta innebär i praktiken enligt vårt förslag att huvudförhandling i hovrätten som huvudregel ska hållas för tingsrättens dom när den tilltalade har hemarrest eller områdesarrest. Hemarrest och områdesarrest bör inte kunna tillgodoräknas som tid för verkställighet av påföljd. Ingripandegraden kommer att variera och vi anser att det inte vore lämpligt att bedöma varje situation lika. Inte heller anser vi att det bör skapas ett system för att kunna ta hänsyn till de olika formerna av inskränkningar i den enskildes frihet. Vi menar att det är lämpligare att domstolarna i det enskilda fallet beaktar frihetsinskränkningarna vid straffmätningen genom sådan billighetshänsyn som möjliggörs genom tillämpning av 29 kap. 5 § första stycket 9 BrB, jämför Högsta domstolens avgörande i mål B 410-15 och avgörande i mål B 5801-15. har, i betänkandet En ny strafftidslag (SOU 2016:18) lämnat förslag som kan påverka frågan om avräkning. Eftersom reseförbud och anmälningsskyldighet kan beslutas utan föregående häktning anser vi att det finns skäl att behålla reseförbud och anmälningsskyldighet som alternativ till häktning. Reseförbud och anmälningsskyldighet skiljer sig även åt från hemarrest och områdesarrest genom att den misstänkta brottsligheten kan vara lindrigare och genom att de inte övervakas med elektroniska hjälpmedel. Reseförbud eller anmälningsskyldighet ska enbart kunna beslutas vid flyktfara och inte, som , även vid recidivfara eller Anledningen till det är att reseförbud och anmälningsskyldighet inte kan sägas förhindra vare sig risken för att en misstänkt begår nya brott eller risken för att en misstänkt försvårar en utredning. Enligt direktiven ska utredaren ta ställning till om det fortfarande ska finnas en presumtion för häktning vid brott som inte har lindrigare straff än fängelse i straffskalan eller om det finns anledning att på något annat sätt reglera de särskilda skälen för häktning vid allvarlig brottslighet. 6.4.2Ska presumtionen för häktning vid allvarlig brottslighet, dvs. tvåårsregeln, tas bort? Bedömning: Tvåårsregeln skapar osäkerhet och tillämpningsproblem. Regeln innebär dels att proportionalitetsprincipen riskerar att bli åsidosatt, dels att häktning kan komma att ske även om inget av de särskilda häktningsskälen i paragrafens första stycke föreligger. Ett häktningsbeslut bör enbart grunda sig på behovet av häktning i det enskilda fallet. Tvåårsregeln bör därför tas bort. Förslag: Presumtionen för häktning vid allvarlig brottslighet i 24 kap. 1 § andra stycket RB ska tas bort. I finns det en presumtion för att häktning ska ske om misstanken avser ett brott som inte har lindrigare straff än fängelse i straffskalan (24 kap. 1 § andra stycket RB). Denna presumtion kallas för tvåårsregeln och fanns redan vid tillkomsten av rättegångsbalk. Till grund för tvåårsregeln låg, enligt förarbetena till , uppfattningen att det vid allvarligare brottslighet finns en risk för flykt, kollusion eller nya brott. För att undvika häktning måste det därför enligt tvåårsregeln finnas omständigheter som visar att det är uppenbart att det saknas skäl till häktning. Tvåårsregeln kan ifrågasättas av flera skäl. Rekvisitet att det ska vara uppenbart att det saknas skäl till häktning kan förstås på det sättet att häktning får ske även om det inte har presenterats stöd för något av de särskilda häktningsskälen, det vill säga flyktfara, kollusionsfara eller recidivfara. har visserligen, i NJA 1985 s. 868, uttalat att det även vid grova brott är erforderligt att pröva om förutsättningar för häktning föreligger i det enskilda fallet. Å andra sidan påtalades också att utrymmet för att underlåta häktning vid grova brott var begränsat. Särskild hänsyn ska med andra ord tas till brottets minimistraff. För att undvika häktning bör alltså den som är misstänkt men inte dömd för allvarlig brottslighet själv kunna presentera och lyfta fram omständigheter som visar att det är uppenbart att häktningsskäl saknas. Detta överensstämmer dåligt med oskyldighetspresumtionen. Tvåårsregeln kan även ifrågasättas mot bakgrund av proportionalitetsprincipen, som innebär att häktning inte ska användas om syftet med åtgärden kan uppnås med ett mindre ingripande alternativ. Utifrån hur tvåårsregeln är formulerad ryms någon sådan hänsyn inte i bedömningen. I stället förutsätter regeln att häktning ska ske om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Som argument för att behålla tvåårsregeln har det framhållits såväl allmänpreventiva skäl som hänsyn till den misstänkte. I en proposition om anhållande och häktning påtalades att en omedelbar reaktion på mycket allvarliga brott ansågs ha en avskräckande verkan. Även hänsyn till den misstänkte kunde i vissa fall tala för häktning – i de allvarligaste fallen som ett skydd mot en uppretad allmänhet. Enligt vår bedömning är dessa argument för att behålla tvåårsregeln svaga. Om tvåårsregeln tas bort blir följden att prövningen av om det föreligger skäl för häktning ska ske på samma sätt oberoende av den misstänkta brottslighetens allvar. Visserligen innebär omständigheterna vid allvarlig brottslighet generellt sett att det oftare finns skäl för häktning än vid lindrigare brottslighet. Exempelvis har den som riskerar ett långt fängelsestraff vanligtvis ett större incitament att avvika än den som riskerar ett kortare straff. På liknande sätt gäller att det vid brott som ingår som en del av organiserad brottslighet oftare föreligger större kollusionsfara än när samma brott före- kommer utanför ett sådant sammanhang. Omständigheterna i det enskilda fallet kan också göra att skäl för häktning saknas, trots att den misstänkta brottsligheten har ett högt straffvärde. Sammanfattningsvis är det vår uppfattning att ett häktningsbeslut enbart ska grunda sig på vilket behov det finns av häktning i det enskilda fallet. Vi anser därför att tvåårsregeln ska tas bort. Enligt direktiven ska utredaren analysera och ta ställning till om det finns skäl att införa antingen någon form av tidsfrist för hur lång häktningstiden får vara eller en anmälnings- eller redovisningsplikt när utredningen pågått . Utredaren ska i så fall föreslå hur en sådan reglering bör utformas för att, med bibehållen förmåga att utreda allvarliga brott, begränsa häktningstiderna. 6.5.2Bör en reglering av häktningstiderna införas? Bedömning: Det bör införas en reglering av häktningstiderna. Regleringen bör ske genom tidsfrister för hur häktning får pågå. I många länder, bland annat , och , finns det en bortre gräns för hur en häktning får pågå. I finns det inte sådana tidsfrister. I stället får det anses följa av proportionalitetsprincipen att en häktning inte får pågå hur som helst. Av vår kartläggning följer att 9 056 personer var häktade 2015. Av dessa var 486 personer häktade i minst , 144 personer var häktade och 48 personer var häktade i De flesta häktade, , var häktade i högst två månader.4 Procentuellt sett är det ett relativt litet antal som är häktade i över (5,) och ännu färre som är häktade (0,). För dessa individer, som suttit inlåsta och i varierande grad har hållits avskärmade från yttervärlden, är dock häktningstiden påfrestande. Många vittnar dessutom om att ovissheten om hur häktningen ska pågå är tärande. När det gäller häktade barn visar vår kartläggning att 140 barn som vid häktningstillfället var var häktade 2015. Av dessa var 21 personer () häktade i över , 14 personer () i över och 5 personer () i över . Den som var häktad längst tid var häktad i 202 dagar.5 De brottsmisstankar som leder till riktigt långa häktningstider är oftast allvarliga brott som mord eller andra grova brott som tar att utreda. Inte sällan handlar det om brottslighet med flera inblandade, ibland med internationella kopplingar. En viktig del i många brottsutredningar är de forensiska undersökningarna som leder till avgörande bevisning i en kommande brottmålsrättegång. De forensiska undersökningarna utförs oftast av Nationellt forensiskt centrum vid () eller av . De kan även utföras vid exempelvis polisens forensiska sektioner och i . I olika sammanhang har det framhållits att hanteringen av forensiska undersökningar är en bidragande orsak till att häktningstiderna blir omotiverat långa. I samband med att denna utredning tillsattes gav därför regeringen i uppdrag att utreda om, och i så fall hur, hanteringen av forensiska undersökningar kunde förändras i syfte att bidra till kortare häktningstider. överlämnade Statskontoret rapporten och forensiska undersökningar – Förslag för en snabbare forensisk process. I rapporten framkommer att åklagaren i av omhäktningsfallen motiverar sin begäran med att man väntar på 4Statistiken kommer från . Uppgifterna är behäftade med viss osäkerhet. Se även bilaga 2, Kartläggningsuppdraget. 5Statistiken kommer från . Uppgifterna är behäftade med viss osäkerhet. Se även bilaga 2, Kartläggningsuppdraget. svar från forensiska analyser. Det är handläggningen vid NFC som bedöms ha störst betydelse för hur den forensiska undersökningen tar. Även bristfällig information i beställningen av en undersökning kan fördröja ett ärende, något som framför allt inträffar när beställningen inte görs av kriminaltekniker utan av lokal brottsplatsundersökare eller utredare. Undersökningen visar att biospårsäkringar (exempelvis DNA- analyser) är den vanligaste analyskategorin vid våldsbrott och sexualbrott, brottstyper som innefattar en stor andel häktade och långa häktningstider. Genom en effektivare handläggningsprocess bedöms handläggningstiden av biospårsäkringar kunna bli avsevärt kortare. Processerna bedöms även kunna effektiviseras för andra volymmässigt stora ärendeslag och för samarbetsärenden. Statskontoret föreslår därför en förstärkning av arbetet med att utveckla NFC:s processer för ärendehantering, framför allt inom nämnda områden. När det gäller vapenanalyserna har höga balanser med gamla ärenden inneburit att handläggningstiderna blivit alltför långa. Statskontoret föreslår därför att en insats görs för att få ner ledtiderna. (2014) utredde en arbetsgrupp bland annat hur de långa häktningstiderna skulle undvikas. Arbetsgruppen bedömde att det inte fanns skäl att begränsa häktningstiderna i lag, dels för att riktigt långa häktningstider inte ansågs vara ett utbrett problem, dels för att det inte fanns något tydligt stöd för att sådana begränsningar, med nödvändiga möjligheter till undantag, skulle leda till några påtagliga förändringar. I stället förespråkades en lösning som innebar att den åklagare som ville fortsätta att ha en misstänkt häktad skulle anmäla det till högre åklagare för att få saken prövad där. Den huvudsakliga effekten antogs uppkomma genom att en sådan anmälan enbart skulle göras när det fanns ett tydligt behov av fortsatt häktning. Arbetsgruppen föreslog därutöver olika åtgärder för att effektivisera förundersökningsarbetet och på så sätt göra häktningstiderna kortare. antog riksåklagaren nya riktlinjer, bland annat i syfte att motverka långa häktningstider (RåR 2015:1). Av riktlinjerna följer att åklagarna noga bör planera utredningsarbetet och göra en ungefärlig tidsplanering där huvuddragen bör presenteras för rätten och Åklagarna ska vidare pröva möjligheten att successivt delge den misstänkte förundersökningsmaterialet samt använda möjligheten till förundersökningsbegränsning. Åklagarna bör även noga överväga behovet av tekniska undersökningar innan de inhämtar sådana. Häktning är, som vi tidigare konstaterat, ett frihetsberövande som är mycket ingripande och som sker mot en person som inte är dömd. Häktning ska därför, med beaktande av intresset av att utreda och bestraffa brott, användas i så liten utsträckning som möjligt. Generellt uppfattar vi att medvetenheten om behovet av att minska såväl häktningar som restriktioner har ökat i rättsväsendet. Riksåklagarens riktlinjer är ett uttryck för detta och ett steg i rätt riktning för att häktningstiderna ska bli kortare. är riktlinjerna, i de delar som är aktuella, främst att uppfatta som rekommendationer och innebär till exempel inte någon skyldighet för en åklagare att presentera en preliminär tidsplanering vare sig för rätten eller för den misstänkte. Det är svårt att bedöma vilken effekt riktlinjerna kommer att få på och om de kommer att bidra till färre häktningar och kortare häktningstider. Vår uppfattning är att det krävs en genomgripande förändring i synen på häktning och den kultur som omgärdar och har omgärdat denna fråga. En kultur som något tillspetsats präglats av en viss naivitet i synen på staten och dess företrädare som välmenande i alla delar och där det därför inte behövts några klara gränser för häktningstider. I praktiken har det inneburit en kultur där ansvaret för att häktningstider inte förlängts i onödan vilat på den enskilde åklagaren och där domstolarna generellt varit passiva i att kontrollera att förundersökningar drivs på. En kultur och en reglering som i flertalet fall säkert fungerat väl med ansvarstagande och professionella åklagare men som också lämnat utrymme för att häktningstider förlängts för ofta och där proportionalitetsprincipen sällan ställts på sin spets och verkligen prövats av domstolarna. Vi delar således antitortyrkommittés (CPT) åsikt att det krävs andra, i lag stadgade, åtgärder för att begränsa häktningstider som är riktigt långa. Vår bedömning är att det mest effektiva sättet för att göra det är att införa tidsfrister för hur en person får sitta häktad. En sådan tidsfrist måste, som uttalade i sin rapport , förenas med en möjlighet till undantag. Vi bedömer dock att undantaget kan utformas på ett sådant sätt att en tidsfrist ändå får genomslag. För att åstadkomma en snabbare och mer effektiv förändring krävs enligt vår uppfattning en lagstiftning som sätter gränser för hur häktning kan pågå och som därmed blir styrande för såväl åklagare som domstolar. För den som är frihetsberövad har tidsgränser den fördelen att det går att överblicka hur långt frihetsberövandet kan bli som allra längst. Ställt mot förslaget om att längre häktningstider ska anmälas till högre åklagare torde en i lag bestämd tidsgräns ha bättre genomslag och innebära en tydlig signal att häktning är ett allvarligt ingrepp som ska användas med försiktighet. En särskild prövning av en högre åklagare har givetvis den fördelen att frågan kan prövas av någon som på ett professionellt sätt kan sätta sig in i utredningen med nya ögon men det är fortfarande fråga om ett partsperspektiv. Eftersom häktningsfrågan ändå, om frihetsberövandet ska fortsätta, måste överlämnas till rätten för avgörande innebär en särskild prövning av en högre åklagare ett onödigt moment. För en misstänkt är det också, oavsett tidsgränser, en bättre ordning att utredningsläget får en genomlysning inför rätten. Som skäl mot införande av tidsfrister har framhållits farhågor om att tidsfrister skulle verka i motsatt riktning, dvs. leda till generellt sett längre häktningstider. Den föreskrivna maximala tidsfristen skulle enligt detta resonemang bli styrande för takten i utredningen. Denna farhåga är enligt vår bedömning ogrundad då vikten av att hålla högt tempo i utredningar med frihetsberövade fått allt mer uppmärksamhet i och utanför rättsväsendet. Därtill ska tilläggas att det knappast ligger i vare sig domstolarnas eller åklagarnas intresse att handläggningstider blir längre än vad de redan är. Tvärtom torde tidsfrister, som i andra sammanhang, leda till ökad effektivitet och bättre resursutnyttjande. Vi anser att fördelarna med tidsfrister, dvs. att riktigt långa häktningstider kan undvikas och att det blir förutsebart för den misstänkte, gör att tidsfrister för hur häktning får pågå bör införas. 6.5.3Vilka tidsfrister ska gälla och hur ska regeln utformas? Förslag: En misstänkt får vara frihetsberövad såsom häktad fram till dess att åtal har väckts. Tiden får förlängas om det föreligger synnerliga skäl. Rätten ska häva ett häktningsbeslut om frihetsberövandet har pågått och åklagaren inte den dag då fristen går ut har väckt åtal eller yrkat att tiden ska förlängas på den grunden att det föreligger synnerliga skäl. Om förlängning begärs ska rätten hålla förhandling senast den dag fristen går ut. Om rätten bedömer att det föreligger synnerliga skäl för att hålla den misstänkte fortsatt häktad ska häktningsbeslutet inte hävas. Om den häktade var när häktningsbeslutet verkställdes ska motsvarande tidsfrist vara . För fortsatt häktning efter tremånadersfristen krävs, i stället för synnerliga skäl, att det är absolut nödvändigt. Åklagaren ska kunna häva ett häktningsbeslut även efter det att åtal har väckts, med undantag för när rätten beslutat om häktning med stöd av 46 kap. 15 § RB. Syftet med en lagstadgad tidsfrist är att undvika de riktigt långa häktningstiderna. är det viktigt att bibehålla förmågan att utreda allvarliga brott. Svårigheten är således att åstadkomma en rimlig avvägning mellan å ena sidan behovet av att förhindra de allra längsta häktningstiderna och å andra sidan vikten av att inte försämra vare sig förutsättningarna för utredningsarbetet eller möjligheten att lagföra gärningsmän. Ur ett brottsbekämpningsperspektiv finns det en risk för att en tidsbegränsning skulle leda till att vissa svårutredda brott inte upp och att utredningskvaliteten även i andra fall försämras på grund av tidspress. Tidsfristerna måste därför bestämmas med beaktande av det. Det är dessutom nödvändigt att öppna upp för längre häktningstider för de allvarligaste och mest svårutredda brotten. För de situationer där utredningstiden överskrider tillåten häktningstid bör vårt förslag om nya alternativ till häktning, dvs. hemarrest och områdesarrest, i de flesta fall möjliggöra tillräcklig övervakning av den misstänkte. En faktor att beakta inför införandet av tidsfrister är dessutom att sådana ofta blir handlingsdirigerande. Genom tidsfristerna skapas ett effektivt incitament till bättre planering och resursanvändning vilket i sin tur tenderar att resultera i kortare ledtider och därmed minskat behov av att överskrida dem. Vi har konstaterat att det behövs en bestämd gräns för hur en misstänkt kan vara häktad. Frågan är då var den gränsen lämpligen ska gå. Flera länder som har tidsgräns har bestämt den till . Vi har övervägt olika tider och främst två tidsgränser, antingen sex eller . Vår kartläggning av häktningstider i visar att av de 9 056 personer som var häktade 2015 var 486 häktade i minst , 144 och 48 i minst ett år.6 Av de 486 personer som var häktade i minst förekom 37 i ärenden med åtkomstskyddade uppgifter vilket innebär att vi inte har kunnat ta del av någon information om de ärendena. Av de resterande 449 personerna var 49 häktade innan åtal väcktes och tio innan åtal väcktes. Med utgångspunkt i dessa siffror har vi stannat för att föreslå en tidsgräns och att denna gräns ska avse tiden fram till dess att åtal har väckts. Genom att välja i stället får förslaget bättre genomslag och leder till en förbättring för ett större antal häktade. innebär sexmånadersgränsen i förening med det förhållandet att det är häktning i tiden innan åtal som avses att det endast blir de allra längsta häktningstiderna som berörs. Vi anser att häktningstiden innan åtals väckande är den mest angelägna att reglera eftersom lagstiftarens krav på misstankegrad då är som lägst. Tiden ska räknas från den dag som den misstänkte häktas och häktningen medfört ett frihetsberövande. Det innebär att den tid som en misstänkt varit häktad i utevaro inte ska räknas in i häktningstiden. 6 Statistiken kommer från . Uppgifterna är behäftade med viss osäkerhet. Se även bilaga 2, Kartläggningsuppdraget. Om den häktade var vid tiden för häktningen bör tidsfristen i stället bestämmas . Det är den misstänktes ålder för verkställigheten av häktningsbeslutet som ska vara avgörande för regelns tillämplighet. Om en misstänkt är häktad för visst brott och häktningen därefter hävs, börjar beräkningen av häktningstiden om på nytt för det fall den misstänkte återigen blir häktad för samma brott. Den sammanlagda häktningstiden kan och bör dock beaktas särskilt vid proportionalitetsbedömningen. Sexmånadersregeln respektive tremånadersregeln kan utgöra ett riktmärke för när hänsynen till den misstänktes intresse ska kunna väga över. Undantag från tidsfristerna ska tillåtas om det föreligger synnerliga skäl för vuxna och om det är absolut nödvändigt för barn. Om så bedöms vara fallet ska det inte finnas några bestämda tidsgränser för hur häktningen får pågå. I stället får det, i likhet med hur det förhåller sig , anses följa av proportionalitetsprincipen att en häktning inte får pågå hur som helst. Rekvisitet synnerliga skäl innebär att undantagsregeln ska tillämpas restriktivt. Rekvisitet absolut nödvändigt innebär en tillämpning som är än mer återhållsam. Inte desto mindre är det, både när det gäller vuxna och barn, viktigt att det finns en ventil som kan användas när det finns starka skäl eller, såvitt gäller barn, mycket starka skäl för fortsatt häktning. Det bör inte ske någon exemplifiering i lagtexten av vilka omständigheter som faller in under respektive begrepp. Eftersom lagen kommer att tillämpas för samtliga häktningsgrundande brott kommer bedömningar att behöva ske utifrån vitt skilda förutsättningar. Det är därför svårt att uttömmande förutse varje situation som kan ligga till grund för utökad häktningstid. En uppräkning riskerar att begränsa tillämpningen på ett oönskat sätt. Omständigheter som typiskt sett ska kunna utgöra synnerliga skäl är när det misstänkta brottet har ett mycket högt straffvärde och är särskilt svårutrett – exempelvis på grund av internationella kopplingar eller för att brottet har begåtts i organiserad form, dvs. som en del av organiserad brottslighet.7 Ytterligare en faktor som