sou · H4B317 · 2016-03-03 00:00:00 — Svenska gäldenärer har inte heller kunnat arbeta utomlands, eftersom de då riskerat att lönen tas i anspråk genom utmätning trots att skulderna anses vara prekluderade i . Att skuldsanering omfattas av den reviderade insolvensförord- ningen innebär att svenska skuldsaneringsbeslut automatiskt ska erkännas av andra medlemsstater i EU. I praktiken innebär det att de hinder som funnits för att resa, arbeta eller bosätta sig i andra medlemsstater försvinner. Skuldsanering regleras i skuldsaneringslagen (2006:548) och får beviljas fysiska personer som har hemvist i . Regeringen har i en lagrådsremiss föreslagit att skuld- saneringslag ska ersättas av en ny skuldsaneringslag och att det även ska införas en ny lag om skuldsanering för företagare. F-skuldsanering ska enligt förslaget kunna beviljas överskuldsatta personer som är eller har varit engagerade i en närings- verksamhet som drivits på ett försvarligt och lojalt sätt. Förslaget innebär att fler gäldenärer kan komma i fråga för skuldsanering. F-skuldsanering ska enligt förslaget i stor utsträckning likna skuld- sanering enligt skuldsaneringslagen. Om förslaget genomförs inne- bär det att det i fortsättningen kommer att finnas två skuldsane- ringsformer: skuldsanering enligt förslaget till ny skuldsaneringslag och F-skuldsanering enligt förslaget till lag om skuldsanering för företagare. Även F-skuldsanering uppfyller enligt utredningens be- dömning den reviderade insolvensförordningens krav och avsikten är att förfarandet F-skuldsanering ska omfattas av insolvensförord- ningen. I bilaga A till den reviderade insolvensförordningen anges att ”skuldsanering” utgör ett svenskt insolvensförfarande enligt insolvensförordningen. Eftersom F-skuldsanering är en form av skuldsanering bör förfarandet omfattas av förordningen utan att någon ändring behöver göras i bilaga A. Det kan dock finnas anled- ning att vid införandet av möjligheten till F-skuldsanering säker- ställa att förfarandet blir ett sådant förfarande som omfattas av för- ordningen. I förslagen till nya skuldsaneringslagar anges som ett av kriteri- erna för att beviljas skuldsanering att gäldenären ska ha sina huvud- sakliga intressen i . Detta rekvisit överensstämmer med den reviderade insolvensförordningens förutsättningar för att inleda ett huvudinsolvensförfarande. Det innebär att skuldsanering enligt utredningens bedömning alltid kommer att anses vara ett huvud- insolvensförfarande i insolvensförordningens mening. Se vidare av- snitt 6. Ett resultat av detta är att det enligt utredningens bedöm- ning inte kan bli aktuellt att inleda skuldsanering som ett sekundärt insolvensförfarande i . Det framstår som mycket osannolikt att det i nationell lagstiftning i en annan medlemsstat skulle finnas ett insolvensförfarande avseende fysiska personer som skulle kunna utgöra ett sekundärt förfarande i förhållande till ett svenskt skuld- saneringsförfarande. Det skulle förutsätta att gäldenären har ett driftställe i den andra medlemsstaten. Även om möjligheterna för näringsidkare att få skuldsanering ökar genom förslaget om F-skuld- sanering framstår det som osannolikt att det skulle uppstå en situa- tion där ett sekundärt insolvensförfarande i en annan medlemsstat Utredningen gör därför bedömningen att bestämmel- serna i artiklarna 34–52 i den reviderade insolvensförordningen om sekundära insolvensförfaranden inte blir tillämpliga i samband med skuldsanering (se vidare avsnitt 10.14). Eftersom skuldsanering endast kan beviljas fysiska personer kommer enligt utredningens bedömning inte heller insolvensförord- ningens bestämmelser om koncerner (artikel 56–77) att tillämpas vid skuldsanering. Enligt definitionen i artikel 2.13 avses med ”kon- cern” i förordningen ”ett moderföretag med alla tillhörande dotter- företag”. Att en gäldenär som har beviljats F-skuldsanering har varit verksam i en juridisk person som ingår i en koncern innebär enligt utredningens bedömning inte att bestämmelserna om kon- kan bli tillämpliga. 5.5Försäkringsföretag, kreditinstitut och värdepappersföretag med flera Av artikel 1.2 framgår att insolvensförfaranden som rör vissa typer av företag är undantagna från den reviderade insolvensförord- ningens tillämpningsområde trots att förfarandet i sig uppfyller kriterierna i artikel 1.1. Det innebär att den reviderade insolvens- förordningen, i likhet med den tidigare förordningen, inte ska tilläm- pas på insolvensförfaranden som rör försäkringsföretag, kredit- institut, värdepappersföretag eller andra företag eller institut, i den utsträckning dessa omfattas av direktiv /17/EG13 eller direktiv /24/EG14 (det s.k. winding up-direktivet). Förordningen är inte heller tillämplig på företag för kollektiva investeringar.15 13Europaparlamentets och rådets direktiv /17/EG av om rekonstruk- tion och likvidation av försäkringsföretag. 14Europaparlamentets och rådets direktiv /24/EG av om rekonstruk- tion och likvidation av kreditinstitut. 15Här avses företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag) enligt definitionen i och rådets direktiv /65/EG och alternativa investe- ringsfonder enligt definitionen i och rådets direktiv /61/EU. Genom det så kallade krishanteringsdirektivet (direktiv /59/EU)16 ändrades winding up-direktivet på så sätt att även värdepappersföretag omfattas av direktivet. Insolvensförordningen ska alltså inte längre tillämpas om ett sådant företag försätts i konkurs eller blir föremål för företagsrekonstruktion.17 Vad gäller finansiella institut och holdingföretag som kan försättas i resolution ska insol- vensförordningen vara fortsatt tillämplig om ett sådant företag försätts i konkurs eller blir föremål för företagsrekonstruktion. 5.6Förhållandet till mellanstatliga konventioner I artikel 85 regleras den reviderade insolvensförordningens förhåll- ande till mellanstatliga konventioner. Enligt artikeln ersätter för- ordningen eventuella konventioner i förhållandena mellan medlems- staterna. Artikeln innehåller en icke uttömmande förteckning över relevanta konventioner. Att betydligt fler konventioner räknas upp i den reviderade insolvensförordningen beror närmast på den ut- vidgning av EU som skett efter den tidigare insolvensförordning- ens ikraftträdande. För svenskt vidkommande innebär bestämmelsen inte någon nyhet i förhållande till vad som följer av insolvensförord- ning. Liksom tidigare gäller således att den nordiska konkurs- konventionen får träda tillbaka i förhållandet mellan och i de fall ett insolvensförfarande har inletts efter ikraftträdandet av insolvensförordning. Den reviderade insolvensförordningen ska, enligt artikel 84 och 92 tillämpas på insolvensförfaranden som inleds eller därefter. Rättshandlingar som gäldenären vidtagit före denna dag 16Europaparlamentets och rådets direktiv av om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv /891/EEG och och rådets direktiv /24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012. 2015/16:5 s. 680 ff. och s. 907 f. regleras av den lag som var tillämplig när rättshandlingen företogs. Den tidigare insolvensförordningen ska fortsätta att tillämpas på förfaranden som har omfattats av den och som har inletts före . Bestämmelserna om insolvensregister i artikel 24 ska tillämpas medan artikel 25 som reglerar samman- kopplingen av nationella register och åtkomsten till dem via den europeiska e-juridikportalen ska tillämpas . Det kan noteras att kommissionen, enligt artikel 25.2, ska anta genomförandeakter om bl.a. tekniska specifikationer och kriterier för den söktjänst som ska kunna an- vändas genom den europeiska e-juridikportalen. Dessa torde dock vara en förutsättning för att medlemsstaterna ska kunna fullgöra sin skyldighet att sammankoppla sina insolvensregister. 5.8Utredningens överväganden och förslag Förslag: Det ska finnas en lag med kompletterande bestäm- melser till den reviderade insolvensförordningen. Av lagen ska det framgå att konkurs, företagsrekonstruktion och skuldsane- ring omfattas av insolvensförordningen. Någon författningsändring i svensk rätt med anledning av bestämmelserna i artiklarna 1, 84, 85 och 92 i den reviderade insolvensförordningen är inte nödvändig. En av nyheterna i den reviderade insolvensförordningen är för svensk del att skuldsaneringsförfaranden numera ingår som ett av de svenska insolvensförfaranden som är upptagna i förordningens bilaga A. Detta bör framgå av den lag som kompletterar insolvens- förordningen, se vidare avsnitt 13 Vissa lagtekniska frågor. I övrigt anser utredningen att någon författningsändring i svensk rätt med anledning av bestämmelserna i artiklarna 1, 84, 85 och 92 i den reviderade insolvensförordningen inte är nödvändig. Den tidigare insolvensförordningen skiljer mellan huvudinsolvens- förfaranden (som regleras i artikel 3.1) och territoriellt begränsade förfaranden (artikel 3.2). De territoriellt begränsade förfarandena delas dessutom upp i självständiga territoriella förfaranden och sekundära förfaranden (se artikel 3.4 respektive 3.3). Det är bara domstolarna i den medlemsstat inom vars territo- rium gäldenärens huvudsakliga intressen finns som har behörighet att inleda ett huvudinsolvensförfarande. Insolvensförordningen reglerar endast den internationella be- hörigheten. Att närmare bestämma vilka av ett lands domstolar eller motsvarande organ som har behörighet att inleda ett insol- vensförfarande har överlämnats till nationell rätt.1 Begreppet dom- stol används i detta sammanhang i vid bemärkelse. Av ingressen till den tidigare förordningen framgår (p. 13) att den plats där gäldenären har sina huvudsakliga intressen motsvarar den plats där gäldenären vanligtvis förvaltar sina intressen. Dess- utom ska detta kunna uppfattas av tredje man. Den tidigare insol- vensförordningen anger vidare att som huvudregel ska sätet anses vara platsen för de huvudsakliga intressena för juridiska personer. Ett företag med verksamhet i flera medlemsstater kan inte ha sina huvudsakliga intressen på flera platser, utan dessa måste bestämmas till en medlemsstat. Vad gäller fysiska personer finns det inte någon motsvarande presumtionsregel i den tidigare förordningen. Det har dock ansetts 1 Se ingressen p. att fysiska personers huvudsakliga intressen normalt finns på den plats där personen har sin hemvist. Trots det är det inte självklart att hemvisten alltid är avgörande för att bestämma en persons huvudsakliga intressen, utan någon kan ha hemvist på en plats och sina huvudsakliga intressen någon annanstans.2 För det fall en gäldenärs huvudsakliga intressen inte finns i en medlemsstat kan inget huvudinsolvensförfarande inledas inom unionen.3 För att inleda ett territoriellt begränsat förfarande ställs två grund- förutsättningar upp. Gäldenären måste dels ha sina huvudsakliga intressen i någon annan medlemsstat än den där förfarandet inleds, dels ha ett driftställe i den stat där förfarandet inleds (se artikel 3.2). Detta innebär inte att det är otillåtet för domstolarna i en medlems- stat att inleda ett insolvensförfarande beträffande ett företag med säte utanför EU, utan bara att insolvensförordningen inte är tillämp- lig på ett sådant förfarande (se ingressen p. Ett territoriellt begränsat förfarande omfattar enbart egendom som finns i den stat där förfarandet inletts (se även här artikel 3.2). Ett förfarande som inleds i en medlemsstat efter det att ett huvudinsolvensförfarande har inletts i en annan medlemsstat är ett sekundärförfarande.4 Den tidigare insolvensförordningen kräver att ett sekundärförfarande ska utgöras av ett likvidationsförfarande (se definitionen i arti- kel 2 (c) och bilaga B). För svensk del innebär det att det bara kan röra sig om konkurs. Den grundläggande förutsättningen för att inleda ett sekundärförfarande anges i artikel 3.2. Ytterligare bestäm- melser om sekundärförfaranden finns i artiklarna 27–30 i den tidig- are förordningen, se avsnitt 10 i detta betänkande. Enligt artikel 3.4 (a) får ett självständigt territoriellt begränsat förfarande inledas om det av någon anledning inte är möjligt att inleda ett huvudinsolvensförfarande i den medlemsstat där gälde- närens huvudsakliga intressen finns. Om det inte är möjligt att inleda ett insolvensförfarande mot någon som har sina huvudsak- liga intressen i en viss medlemsstat, kan man alltså i stället inleda ett territoriellt begränsat förfarande i en annan medlemsstat under förutsättning att gäldenären har ett driftställe i den senare staten. 2Se FR 75 i Rapport angående konventionen om insolvensförfaranden samt , , EU:s insolvensförordning – en kommentar s. 106. 3Se bl.a. avgörande Rastelli mot Hidoux (mål C-191/10). 4Se avsnitt 10 om sekundärförfaranden. Det territoriella förfarandet omfattar då bara egendom som finns i den medlemsstat där förfarandet inletts. För svenskt vidkommande kan man alltså tänka sig ett territoriellt begränsat konkursförfar- ande som bara omfattar gäldenärens tillgångar i . Enligt artikel 3.4 (b) kan ett självständigt territoriellt begränsat förfarande inledas enligt två alternativa förutsättningar. För det första på begäran av en borgenär med hemvist i ifrågavarande stat och för det andra på begäran av en borgenär med en fordran som härrör från verksamheten vid det driftställe som enligt artikel 3.2 gör ifrågavarande stats organ behöriga att inleda ett insolvens- förfarande. Om ett huvudinsolvensförfarande inleds det pågår ett självständigt territoriellt begränsat förfarande, omvandlas det självständiga förfarandet till ett sekundärförfarande (se ingressen p. 17 till den tidigare insolvensförordningen). Bestämmelser i den tidigare insolvensförordningen har vid ett fler- tal tillfällen tolkats av . Utvecklingen av rättspraxis har beaktats vid utformningen av den reviderade förordningen och i viss utsträckning kodifierats. Främst har avgöran- den på området rört tolkningen av var en gäldenär ska anses ha sina huvudsakliga intressen (s.k. COMI eller centre of main interest). Det har förekommit att parallella huvudinsolvensförfaranden inletts efter att domstolar i olika medlemsstater kommit fram till olika slutsatser vad gäller platsen för en gäldenärs huvudsakliga intressen. Enligt kommissionen har det vid tillämpningen av den tidigare insolvensförordningen varit allt för lätt att använda så kallad forum shopping och vad kommissionen kallar ”konkursturism”.5 Nedan följer en redogörelse för ett urval av av- göranden på området. 5 Rapport från kommissionen till , rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av om insolvensförfaranden, s. 9. Eurofood (C-341/04) Det irländska företaget var ett helägt dotterbolag till det italienska företaget . En irländsk domstol inledde ett huvud- insolvensförfarande som en italiensk domstol inledde ett insolvensförfarande mot Eurofood i . Båda domstolarna ansåg att platsen för Eurofoods huvudsakliga intressen var belägen i deras respektive land. Den i tillsatte förvaltaren överklagade det irländska avgörandet till , som fann det nödvändigt att vända sig till med flera frågor rör- ande insolvensförordningens tolkning. En central fråga var vilken faktor som är avgörande för att fastställa platsen för de huvudsak- liga intressena för ett dotterbolag när moderbolaget har sitt säte i en annan medlemsstat än dotterbolaget. Den omständigheten att ett dotterbolags verksamhet i en medlemsstat kontrolleras av moder- bolaget som har sitt säte i en annan medlemsstat var enligt dom- stolen inte tillräcklig för att kullkasta presumtionen att platsen för ett bolags huvudsakliga intresse är där bolaget har sitt säte. En annan fråga som besvarade var huruvida ett konsta- terande av en domstol i en medlemsstat, att platsen för de huvud- sakliga intressena ligger i den staten och att domstolen därför är behörig att inleda ett huvudinsolvensförfarande, kan ifrågasättas av en domstol i en annan medlemsstat där det begärs att detta förfar- ande ska erkännas. Domstolen hänvisade till den tidigare insolvens- förordningens ingress (p. 22), där medlemsstaternas automatiska erkännande av varandras insolvensförfaranden sägs vila på princi- pen om ömsesidigt förtroende. Enligt denna princip ska beslutet att inleda ett insolvensförfarande erkännas i de andra medlems- staterna utan att dessa ges befogenhet att ompröva inlednings- statens bedömning av sin behörighet. Det är således den domstol som först inleder ett huvudinsolvensförfarande som ska handlägga detta med verkan i hela EU, förutsatt att domstolen själv anser att det rör sig om ett huvudinsolvensförfarande. underströk i domen att platsen för de huvud- sakliga intressena ska motsvara den plats där gäldenären vanligtvis förvaltar sina intressen och som därför är fastställbar för tredje man. Med anledning av detta framhöll domstolen att platsen för de huvudsakliga intressena ska bestämmas utifrån objektiva och syn- liga kriterier. Detta är enligt domstolen nödvändigt för att garan- tera rättssäkerheten och förutsebarheten, vilket är särskilt viktigt eftersom jurisdiktionsfrågan enligt förordningens artikel 4.1 även styr lagvalet. Presumtionen i artikel 3.1, enligt vilken platsen för ett företags huvudsakliga intressen om inte annat visas sammanfaller med företagets säte, får enligt endast avvikas ifrån om det framgår av omständigheter som är objektiva och fastställ- bara för tredje man att presumtionen inte återspeglar den faktiska situationen. Ett exempel kan vara när det rör sig om ett brevlåde- företag som inte bedriver någon verksamhet i den medlemsstat där företagets säte är beläget. I Eurofood aktualiserades också frågan om redan utseendet av en interimistisk likvidator utgör ett sådant beslut om att inleda ett insolvensförfarande som ska erkännas enligt artikel 16 i den tidig- are insolvensförordningen. hänvisade till artikel 1.1 i den tidigare insolvensförordningen, enligt vilken förordningen tillämpas på förfaranden vilka uppfyller fyra villkor. Domstolen konstaterade att det krävs att det är fråga om ett kollektivt för- farande, grundat på gäldenärens insolvens, som innebär att denne åtminstone delvis berövas rådigheten över sina tillgångar och att en förvaltare utses. Är dessa villkor uppfyllda spelar det enligt dom- stolen mindre roll att förvaltaren eller likvidatorn är interimistisk, förutsatt att han eller hon har utsetts efter en begäran om att inleda ett sådant insolvensförfarande som omfattas av förordningen. Beslu- tet varigenom förvaltaren utsetts utgör ett beslut om inledande av insolvensförfarande i förordningens mening, vilket är avgörande bl.a. för bedömningen av vilket av flera i olika medlemsstater inledda förfaranden som inletts först.6 Interdil (C-396/09) Målet rörde ett italienskt företag som flyttade sitt säte till Stor- företaget blev insolvent. Frågan i målet var huruvida platsen för företagets huvudsakliga intressen låg i Stor- eller . 6 För ytterligare diskussion rörande Eurofood-avgörandet se , SvJT 2010 s. 73 samt Bufford, , L, The Eurofood Decision of court of (artikel från , . I samband med flytten (som skedde 2001) avfördes företaget ur det italienska företagsregistret och infördes i stället i den brittiska motsvarigheten. överfördes företagets rörelse till ett annat företag och det tidigare företaget ströks ur det brittiska företagsregistret . inlämnades en konkurs- ansökan mot företaget hos en italiensk domstol. Den italienska domstolen som handlade insolvensmålet ansåg att platsen för före- tagets huvudsakliga intressen inte hade flyttats från . Före- taget bestred italiensk konkursjurisdiktion och anförde att endast brittiska domstolar var behöriga att inleda ett insolvensförfarande gällande det aktuella företaget eftersom artikel 3.1, endast ger be- hörighet åt domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen finns. fann att platsen för företagets huvudsakliga intressen numera var (). Domstolen anförde vidare att platsen för ett företags huvudsakliga intressen skulle identifieras enligt följande. Först och främst ska företagets säte presumeras vara platsen för företagets huvudsakliga intressen. Pre- sumtionen kan dock brytas för det fall objektiva faktorer talar för att platsen för företagets huvudsakliga intressen finns någon annan- stans. Enligt ska begreppet motsvara den plats där gäldenären vanligtvis förvaltar sina intressen och som därför är fastställbar för tredje man. Presumtionen att en juridisk persons säte anses vara platsen för dess huvudsakliga intressen, om inte annat visas, ger enligt domstolen uttryck för lagstiftarens vilja att ge platsen för företagets huvudkontor en särställning. Domstolen uttalade vidare att det i princip är förhållandena den dag då begäran om insolvensförfarandets inledande ges in som är av- görande för domsrätten och att begreppet driftställe i den tidigare insolvensförordningens artikel 3.2 förutsätter en struktur för ut- övande av ekonomisk verksamhet med ett minimum av organisa- tion och en viss stabilitet, så att förekomsten av enstaka tillgångar eller bankkonton i princip inte räcker för att detta krav ska vara uppfyllt. Genom Interedil klargjorde bestämmelserna om var ett företag ska anses ha platsen för sina huvudsakliga intressen och slog fast att denna plats kan flyttas mellan medlemsstaterna. Domstolen uttalade att om företagets lednings- och kontrollorgan på ett för tredje man fastställbart sätt befinner sig på den plats där företaget har sitt säte och besluten om företagets förvaltning också fattas på den platsen, kan presumtionen inte brytas. Om det vid en samlad bedömning av alla relevanta omständigheter och på ett sätt som är fastställbart för tredje man framgår att företaget faktiskt leds, kontrolleras och förvaltas från en ort i en annan medlemsstat kan dock presumtionen brytas. Det är emellertid inte tillräckligt att företaget har tillgångar i en annan medlemsstat. Rastelli (C-191/10) Frågan i målet var huruvida ett huvudinsolvensförfarande som in- letts i ett land där platsen för ett företags huvudsakliga intressen finns (här ) kunde utvidgas till att även omfatta ett annat företag med säte i en annan medlemsstat (här ), när den förstnämnda statens () insolvensrätt tillät en dylik ut- vidgning på grund av att företagens tillgångar inte hållits åtskilda från varandra. Domstolen konstaterade att frågan gällde inledande av ett insolvensförfarande rörande en fristående juridisk enhet och inte bara en talan som kunde härledas från det ursprungliga insol- vensförfarandet och stod i nära samband med detta. En utvidgning, trots att den enligt fransk rätt inte innebär inledande av ett nytt förfarande, kunde därför ske endast om även platsen för det andra (italienska) företagets huvudsakliga intressen fanns i . Platsen för ett företags huvudsakliga intressen är ett begrepp som är specifikt för förordningen och ska tolkas enhetligt och auto- nomt. Att det italienska företagets tillgångar inte hållits åtskilda var enligt domstolen inte tillräckligt för att bryta presumtionen om att platsen för dess huvudsakliga intressen fanns i där det hade sitt säte. Detta eftersom presumtionen om att platsen för ett före- tags huvudsakliga intressen är dess säte endast kan brytas på grund av omständigheter som är objektiva och fastställbara för tredje man. En sammanblandning av tillgångar kan dessutom ske i flera medlems- stater medan platsen för ett företags huvudsakliga intressen bara kan finnas i ett enda land. Seagon (C-339/07) överförde , som hade säte i , beloppet till ett konto som öppnats hos i för Deko, som var ett företag med säte i . Efter en ansökan från inledde Amtsgericht Marburg () ett insolvensförfarande avseende Dekos tillgångar .