sou · H4B368 · 2016-10-12 00:00:00 — At present, the entire credit market involves risks of problems related to household debt and over-indebtedness. The Committee considers the wide array of consumer credits available on the market and the possibility of taking out multiple loans from different lenders to be significant risk factors for more consumers than those who can be categorised as high-risk consumers. The material the Committee has studied from sources including the Enforcement Authority and budget and debt counsellors in indicates that the road to taking out an instant loan goes over other forms of consumption credit – other unsecured loans, purchases against invoice and hire purchases. As a rationale for the Committee’s proposal, it has provided in its report a general account of various economic models that can explain consumer choices in the credit market. Research in behavioural economics describes how phenomena such as lack of self-control and unrealistic optimism can affect financial decisions. Although no behavioural economics studies of the Swedish credit market have thus far been performed, the Committee believes it is important to take into account that people in general do not always take decisions that can be considered as maximising their own economic utility as defined by classical economic theory. General information about the aim of the Committee’s proposal All of the measures that the Committee has proposed contribute to the more general aim of the inquiry, but in various ways. believes that all are necessary to achieve a high level of consumer protection and to sufficiently mitigate the risks that con- sumers will apply for and be granted loans that they will not be able to repay as intended. ’s proposal is thus intended to restrict lending to high-risk consumers, create more reasonable terms and conditions for consumers and protect consumers who, despite all, are granted loans that they have difficulty paying back. Credit gives consumers opportunities to plan and arrange their finances and smooth their consumption over time. Credit thus contributes to economic growth and gives consumers the freedom to make choices. But when consumers take out loans that they are unable to repay, they end up in debt and in a situation in which they must pay very high costs – not only the original agreed cost of credit and penalty interest, but also the costs of collecting the debt. This entails risk that consumers will have to devote a large portion of their financial resources to the credit obligation, thus limiting their freedom and opportunity to plan their finances as they prefer. therefore finds it justified to introduce measures to achieve more restrictive lending. The definition of high-cost credits ’s definition applies to a few other forms of credit in addition to what may be termed instant loans. The main reason for this is that there are other credits that can be presumed to be offered to high-risk consumers, especially people with defaults on their credit records, and which are distinguished by a relatively high APR, although not as high as for instant loans. One foreseeable effect of introducing regulation of a particular form of credit is also that lenders will change their product mix in order to circumvent the regulation. A definition should therefore, to the greatest possible extent, be drafted in such a way that lending to high-risk consumers cannot continue without being covered by the regulation. ’s definition does not cover credit purchases. Regardless of the APR, a purchase against invoice or the use of a credit card cannot be considered a high-risk credit. The reason the Committee excluded credit purchases is that its remit was mainly to consider measures applicable to instant loans. The framework of the Committee’s directive and the duration of the inquiry thus did not provide the conditions for identifying and analysing the credit pur- chase market in such a that the Committee’s main proposal can cover this form of credit. Information in connection with marketing of high-cost credits Information in connection with marketing of high-cost credits can increase consumers’ awareness of the risks associated with debt and give them an opportunity to examine their finances and their needs for a loan. This may encourage greater caution before consumers apply for loans and help reduce the number of consumers who apply for risky loans. Interest cap and cost cap finds that an information requirement is insufficient to strengthen consumer protection. Measures should therefore also be introduced that reduce the financial incentives to issue loans to high-risk consumers. Lenders’ opportunities to charge high interest rates for their loans also generate high revenues, which can be used to compensate for credit losses. The effective Swedish debt collection system and the option to charge penalty interest are key conditions for a strict repayment norm and an efficient economy. However, they also mean that lenders’ risks are not as high even if they lend to consum- ers who are subsequently unable to pay on time. Thanks to penalty interest, even claims of this kind can generate relatively good returns. At present, penalty interest can theoretically accrue for an unlimited period of time. An interest cap and a cost cap are a combination of measures aimed at inducing lenders to give greater consideration to the risk that consumers will end up in payment difficulties and thus be more restrictive in their lending. An interest cap limits lenders’ opportunities to offset credit losses with high interest income, while the cost cap will mean that claims in default will have limited value. These provisions will also lead to more reasonable terms and con- ditions in the high-risk credit market. A particular consumer protection problem in the high-cost credit market is that consumers are tempted to repeatedly roll over a short- term loan. If rollovers are granted to consumers with insufficient repayment capacity, the rollovers lead to an increased cost of credit that impairs finances without leading to freedom from debt. Post- poning repayment of the loan is probably especially appealing to consumers with narrow in their personal finances and the total cost of many rollovers can be particularly difficult to predict. Short-term loans, and thus the incentive to roll them over, will probably still exist even if an interest cap and cost cap are imple- mented. therefore proposes the introduction of a restriction on rollovers, although lenders should always be able to extend the loan duration so that the consumer can be given a reason- able repayment plan. A in the left-to-live-on calculation ’s aforementioned proposals are aimed at more restrictive lending to high-risk consumers. As there will still be scope to issue risky loans, special requirements should be imposed for credit checking, which, in the Committee’s view, does not always guarantee that only consumers who genuinely have the capacity to repay are granted loans. At present, lenders cannot verify all the information upon which the “left-to-live-on” calculation is based. is there any explicit obligation upon lenders to take into consideration the risk of errors in the basis for the credit check. If lenders cannot grant loans in cases when a consumer, according to the calculations performed, has very narrow left after the credit claim has been paid, this will reduce the risk that consumers will be granted loans that later lead to difficulties repaying the amount borrowed plus costs. Credit checking of free loans Several lenders offer instant loans that are completely free, but even a loan for which there are zero costs entails a risk to consumers of being dragged into debt problems. Lenders should therefore be legally required to perform a credit check before granting such loans. The consumer credit market as a whole entails risks of over- indebtedness. to the wide array of different kinds of credit available, consumers may have multiple credit obligations and build up a larger and larger debt burden over time. Whether or not the debt burden leads to over-indebtedness may depend upon several factors, such as sudden changes in the consumer’s income. Greater consideration should be given to the risks of consumer credits when assessing the moderation of marketing so that marketing does not tempt consumers to take thoughtless decisions. Measures that are not proposed – sanction under private law and written contracts requirement A sanction under private law in connection with deficient credit checking is a legislative measure that has been previously considered on several occasions but which has not resulted in the introduction of a statutory provision. There is already some leeway to adjust an individual’s payment liability if a lender has been remiss in its responsibility to perform a credit check. has determined that a legal rule imposing a sanction under private law would be complex and difficult to apply. does the Committee believe that such a rule would be an effective means of bringing pressure to bear on lenders to perform more careful credit checks. It is more likely to lead to many unnecessary legal disputes. As regards a requirement that all contracts must be made in writing, this could help give consumers more time and better opportunity to consider the terms and conditions before entering into a credit agreement. However, considering how a written con- tracts requirement might be drafted – where various forms of electronic documents might be considered written – the Committee’s view is that consumers would be given more time before the contract is made. does the Committee believe that a written contracts requirement would encourage consumers to consider the contents of the agreement or their own need to borrow more thoroughly than they do today. Consumers are already provided information about contractual terms and conditions, especially the cost of credit, and are free to take as much time as they wish to con- sider this information. Several lenders also already have procedures that essentially meet written contract requirements, either by electronic means or by requiring the consumer to sign a written document. Consequences of the proposals The proposals are aimed at reducing the risk that consumers will take out loans that they cannot repay on time. Through the pro- posals, lending that entails such risks should decline in scope and fewer consumers would thus end up saddled with problematic debt. The proposals should also lead to market terms and conditions becoming more reasonable and to additional protection for con- sumers by ensuring that the debt cannot grow above a certain level. restrictive lending will probably also mean that certain consumers will no longer have access to credit. However, the Committee does not find that the proposals have the potential to create a larger illegal money lending market. Consequences for lending companies The proposals mainly affect instant loan companies, but also a few other lenders who offer credits that are covered by the Committee’s definition of high-cost credit. The interest cap, however, mainly affects instant loan companies. The companies must adapt their product ranges and marketing to comply with the new regulation. Credit check requirements will mean that companies will have to implement new procedures in their lending process. This will entail certain administrative costs, such as for revising their websites and training their employees. These costs are of a non-recurring nature and have been assessed as minor costs for the companies. The interest cap will reduce the interest income of instant loan companies. The main effect of the cost cap will be that companies that offer high-cost credits will not be able to generate the same revenues when consumers fall behind in their payments. One probable effect of an interest cap is that some companies will offer forms of credit other than instant loans, such as credit lines or larger loans with longer repayment terms. When opportunities to generate income are reduced, some com- panies may discontinue their lending operations and the number of market actors may go down. The proposals are unlikely to generate either cost increases or savings for any government agency. recommends that the proposals enter into force on 1 2018. lag om ändring i konsumentkreditlagen (2010:1846) Härigenom föreskrivs i fråga om konsumentkreditlagen (2010:1846)1 dels att nuvarande 6 a § ska betecknas 6 b §, dels att 2, 4 och 57 §§ ska ha följande lydelse, dels att det ska införas sju nya paragrafer, 6 a, 7 b, 12 b, 18 a, 19 a, 19 b och 36 a §§, och närmast före 36 a § en ny rubrik av följande lydelse. Lydelse enligt prop. 2015/16:197 Föreslagen lydelse I lagen avses med konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ända- mål som faller utanför näringsverksamhet, näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ända- mål som har samband med den egna näringsverksamheten, kreditgivare: den som lämnar krediten eller övertar den ursprung- liga kreditgivarens fordran, kreditavtal: ett avtal om lån, kontokredit, betalningsanstånd eller liknande, kontokredit: ett kreditavtal som innebär en fortlöpande rätt att utnyttja ett kreditutrymme, 4 § SFS 2016:00 6 a § SFS 2016:00 57 § 2016:00. kreditköp: ett köp av en vara eller tjänst som finansieras genom en kredit som lämnas av –säljaren, eller –annan kreditgivare, om det görs på grund av en överenskom- melse mellan denne och säljaren eller om varan eller tjänsten anges i kreditavtalet, kontantpris: det pris till vilket en vara eller tjänst vanligen erbjuds konsumenter mot kontant betalning, kreditkostnad: det sammanlagda beloppet av räntor, avgifter och andra kostnader som konsumenten ska betala med anledning av krediten, dock med undantag för notariatsavgifter, kreditfordran: summan av kreditbeloppet och kreditkostnaden, kreditränta: räntekostnaden för den vid varje tid obetalda delen av skulden angiven som en ränta, effektiv ränta: kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräk- nad på kreditbeloppet, i förekommande fall med hänsyn tagen till att delbetalningar ska göras under den löpande kredittiden. –en kredit som är förenad med panträtt i fast egendom, tomt- rätt eller bostadsrätt eller liknande rätt eller som är förenad med motsvarande rätt i byggnad som inte hör till fastighet, eller –en kredit som tas i syfte att förvärva eller behålla äganderätt till sådan egendom, om det inte är fråga om en tillfällig finansie- ringslösning under övergången till ett annat finansiellt arrangemang och krediten har en obestämd löptid eller ska återbetalas , bostadskredit i utländsk valuta: en bostadskredit i en annan valuta än –valutan i det land inom EES där konsumenten är bosatt, –valutan som konsumenten får sin inkomst i, eller –valutan som konsumenten har de tillgångar i som ska användas som betalning av krediten. högkostnadskredit: en kredit vars effektiva ränta är lika med eller överstiger den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § räntelagen (1975:635) med ett tillägg av och inte huvudsakligen avser kredit- köp eller är en bostadskredit. För en annan räntefri kredit För en annan räntefri kredit än kontokredit som inte är för- än kontokredit som inte är för- bunden med mer än en obetyd- bunden med mer än en obetyd- lig avgift och som ska betalas lig avgift och som ska betalas inte bestämmelserna om infor- inte bestämmelserna om infor- mation i 7–10 §§, om kreditpröv- mation i 7–10 §§, om dokumen- ning i 12 och 13 §§, om doku- tation av kreditavtalet i 14 §, om mentation av kreditavtalet i 14 §, ångerrätt i 21–25 §§, om under- om ångerrätt i 21–25 §§, om rättelse vid en överlåtelse i 28 § underrättelse vid en överlåtelse i andra stycket eller om uppsäg- 28 § andra stycket eller om upp- ning av kreditavtal med obe- sägning av kreditavtal med obe- stämd löptid i 37 §. stämd löptid i 37 §. dan kredit avser kreditköp gäller inte heller bestämmelserna om kreditprövning i 12–13 §§. För en räntefri kontokredit som inte är förbunden med mer än en obetydlig avgift och som ska betalas tillbaka gäller inte bestämmelserna om information i 7–10 §§ och 14 § andra och tredje styckena, om ångerrätt i 21–25 §§ eller om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid i 37 §. För en kontokredit som ska betalas tillbaka på uppmaning eller gäller inte bestämmelserna om information vid marknadsföring i 7 § andra stycket 4–6 och tredje stycket, om infor- mation i kreditavtalet i 14 § andra stycket, om ångerrätt i 21–25 §§, om betalning av skulden i 32–36 §§ eller om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid i 37 §. För en bostadskredit gäller inte bestämmelserna om information i 8 och 10 §§, om betalningsplan i 16 §, om ångerrätt i 21–25 §§ eller om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid i 37 §. För en bostadskredit där kreditfordran ska betalas först i samband med att den egendom som utgör säkerhet överlåts med anledning av att låntagaren uppnår en viss ålder eller på grund av låntagarens svik- tande hälsa eller död gäller dock bestämmelserna om information i 8 § första stycket och i 10 §. För en kredit som lämnas av ett kreditinstitut eller värdepappers- bolag för finansiering av ett avtal med institutet eller bolaget om köp av finansiella instrument gäller inte bestämmelserna om infor- mation i 8–10 §§ och 14 § andra och tredje styckena eller om upp- sägning av kreditavtal med obestämd löptid i 37 §. Vid marknadsföring av kredi- ter ska måttfullhet iakttas. Marknadsföring som strider mot första stycket ska vid tillämp- ningen av 5, 23 och 26 §§ mark- nadsföringslagen (2008:486) anses som otillbörlig mot konsumenter. Vid marknadsföringen av ett kreditavtal som avser en högkost- nadskredit ska näringsidkaren lämna en särskild upplysning som informerar om att kreditavtalet avser en sådan kredit. Upplys- ningen ska också innehålla en hänvisning till mer information i privatekonomiska frågor och om riskerna med skuldsättning. Den ska lämnas på ett minst lika fram- trädande sätt som annan förekom- mande information om krediten eller kreditgivaren. Regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om utform- ningen och innehållet i upplys- ningen. Vid beräkningen av konsu- mentens förutsättningar att åter- betala en högkostnadskredit ska näringsidkaren ta särskild hänsyn till risken att konsumenten redan har, eller kommer att få, andra ut- gifter än vad underlaget för kredit- prövningen visar. Regeringen eller den myndig- het regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om innebörden av kreditgivarens skyldighet i detta avseende. Konsumenten är inte skyldig att betala mer i kostnader med anledning av ett kreditavtal som avser en högkostnadskredit än ett belopp motsvarande av kreditbeloppet (kostnadstak). Kostnadstaket omfattar kredit- kostnaden, dröjsmålsränta och kostnader för åtgärder som syftar till att få konsumenten att betala hela eller delar av kreditfordran när denna, helt eller delvis, för- fallit till betalning. Om kreditavtalet avser en kontokredit, ska kostnadstaket tillämpas på det kreditbelopp som konsumenten utnyttjat. Om en kredit betalas genom att kreditgivaren finansierar åter- betalningen av kreditbeloppet genom att lämna konsumenten en ny högkostnadskredit omfattar kostnadstaket även kostnaden för den ursprungliga krediten. Krediträntan för en högkost- nadskredit får inte överstiga den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § räntelagen (1975:635) med ett tillägg av . Dröjsmålsräntan för en hög- kostnadskredit får inte överstiga den ränta som anges i 19 a §. Konsumenten är inte skyldig att betala någon annan form av ersättning till kreditgivaren med anledning av dröjsmålet än dröjs- målsränta. Förlängning av löptiden för en högkostnadskredit Kreditgivaren får inte förlänga löptiden för en högkostnadskredit mer än en gång, om förlängningen medför en kostnad för konsumen- ten. Om kreditgivaren, eller en annan kreditgivare med vilken den ursprungliga kreditgivaren har nära förbindelser i den mening som anges i 1 kap. 6 § lagen (2004:297) om bank- och finansie- ringsrörelse, finansierar återbetal- ningen av en högkostnadskredit genom att lämna konsumenten en ny högkostnadskredit ska detta anses vara en förlängning av löp- tiden. Första stycket hindrar inte att konsumenten beviljas en avbetal- ningsplan för att kunna återbetala skälig med hänsyn till konsumen- tens betalningsförmåga, kredit- beloppets storlek och omständig- heterna i övrigt. Om näringsidkaren inte följer Om näringsidkaren inte följer 12 § får med- 12 § eller 12 b §, får Konsument- dela näringsidkaren en varning. En varning ska förenas med en En varning ska för- sanktionsavgift, om överträdel- enas med en sanktionsavgift, om sen inte är ringa. överträdelsen inte är ringa. ten tillfaller staten. Om näringsidkaren har meddelats en varning eller om överträdelsen är särskilt allvarlig, får förelägga näringsidkaren att upphöra med att lämna krediter. Ett beslut om föreläggande får förenas med vite. Vid bedömningen av om en överträdelse är särskilt allvarlig ska särskild hänsyn tas till om näringsidkaren vid upprepade tillfällen har brustit i sin skyldighet enligt 12 § och om bristerna är systema- tiska. 1.Denna lag träder i kraft . 2.För kreditavtal som har ingåtts före ikraftträdandet och för marknadsföringsåtgärder som vidtagits före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Utredningens direktiv beslutades av regeringen . Direktiven i sin helhet finns fogade till betänkandet som bilaga 1. I utredningens direktiv anges bl.a. följande om uppdragets syfte och bakgrund. Utredningen ska överväga åtgärder för att åstadkomma en mer ansvarsfull marknad för konsumentkrediter. Syftet med uppdraget är att stärka konsumentskyddet och minska risken för att konsu- mentkrediter leder till överskuldsättning. I uppdraget ingår att överväga följande åtgärder: att införa en civilrättslig sanktionsregel vid bristande kredit- prövning, att begränsa den kreditränta och dröjsmålsränta som kreditgiva- ren får ta ut (räntetak), att begränsa det totala belopp för kostnader som en konsument kan bli skyldig att betala (kostnadstak), att begränsa möjligheten att förlänga lån, att införa ett skriftlighetskrav vid ingående av kreditavtal, och att skärpa marknadsförings- och informationskraven. Utöver de angivna åtgärderna är utredningen oförhindrad att över- väga andra närliggande åtgärder. Utredningen ska i första hand föreslå åtgärder riktade mot s.k. snabblån. Om det bedöms lämpligt kan åtgärderna även gälla andra slags konsumentkrediter. Uppdraget och dess genomförande Snabblån – som kännetecknas av sin lättillgänglighet och av att de avser relativt små belopp som lånas ut – riktar sig ofta till och beviljas ekonomiskt svaga konsumenter och har ofördelaktiga räntevillkor. Det är oroande att antalet ansökningar om betalningsförelägganden med snabblån som grund ökar och att tillsynsarbete visat på brister i kreditprövningen hos flera snabblåneföretag. Ytterligare en oro är räntesättningen av snabblån som möjliggör för kreditgivare att låna ut till högrisk- konsumenter. En målsättning med de åtgärder som övervägs ska vara att minska risken för att en konsument erbjuds och beviljas ett lån som han eller hon inte klarar av att betala tillbaka. Åtgärderna bör minska incitamentet för kreditgivare att låna ut till konsumenter som har en svag ekonomi och som riskerar att inte kunna sköta räntebetal- ningar och amorteringar. I praktiken handlar det om att det inte ska vara lönsamt att låna ut i strid med gällande krav på kreditpröv- ning. Dessutom bör lönsamheten vid utlåning till högriskkonsu- menter begränsas. Åtgärder som övervägs ska minska risken för att en konsument erbjuds och beviljas ett lån som han eller hon inte klarar av att betala tillbaka, minska risken för att en konsument hamnar i en skuldspiral på grund av beviljade lån, och