sou · H4B318 · 2016-03-01 00:00:00 — Någon ovillkorlig skyldighet att efterkomma framställningar om överför- ande av sådant straff finns inte. Det har dock förutsatts att en framställning som gjorts i enlighet med den lagstiftningen regel- mässigt ska bifallas om inte särskilda hinder finns. Ett frihetsstraff som dömts ut i ett annat nordiskt land får verk- ställas i , om den dömde är svensk medborgare eller har hemvist här eller, om personen redan befinner sig i , om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligast (5 §). Den dömdes samtycke är inte nödvändigt för att ett överförande ska kunna ske. Om framställningen bifalls omvandlas straffet till fängelse på lika (6 §). Ett sådant beslut gäller om inte annat för- ordnas (26 §). Straffet verkställs som om det hade dömts ut genom en svensk lagakraftvunnen dom (7 § första stycket). Dock gäller om straffet har börjat verkställas i den stat, där domen meddelades, att strafftiden i stället ska räknas från verkställighetens början i den staten (7 § andra stycket). Efter överflyttningsbeslutet följer så- ledes verkställigheten i princip helt de svenska reglerna. Vad som sagts gäller även bestämmelserna om villkorlig frigivning. Lagen om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen Det är alltid den utfärdande staten som avgör om en dom ska sändas över till en annan stat för erkännande och verkställighet. Det hindrar dock inte att den verkställande staten på eget initiativ begär att den utfärdande staten sänder över domen, eller att den dömde vänder sig till någon av staterna och begär att ett förfarande för att sända över domen inleds. Kriminalvården prövar om en utländsk dom på frihetsberövande påföljd från en annan EU-medlemsstat ska erkännas och verkställas i (3 kap. 8 §). För att en dom ska få erkännas och verk- ställas här krävs att den dömde befinner sig i den andra staten eller i och har en viss närmare anknytning till (3 kap. 2 § första stycket 1–3), eller i annat fall om Kriminalvården har med- gett att domen sänds över till (3 kap. 2 § första stycket 4). Som huvudregel krävs att den dömde samtyckt till att domen sänds över till . Samtycke krävs dock inte om den dömde är med- borgare och bosatt i , eller till följd av domen kan komma att avvisas eller utvisas till efter verkställigheten av påfölj- den, eller har flytt eller på annat sätt återvänt till på grund av det straffrättsliga förfarandet mot honom eller henne eller efter att domen meddelats (3 kap. 3 §). Om den utländska domen är verkställbar i ska Kriminal- vården besluta om att verkställighet kan ske (verkställbarhets- förklaring). Av verkställbarhetsförklaringen ska det framgå vilken påföljd som ska verkställas i , dvs. om påföljden ska verkställas som fängelse eller sluten ungdomsvård, och dess längd (3 kap. 9 §). Om påföljden i den utländska domen behöver anpassas för att kunna verkställas i , ska Kriminalvården själv besluta i fråga om påföljdens art eller längd, eller överlämna åt att göra en ansökan hos tingsrätten om att en ny påföljd ska bestäm- mas (3 kap. 12 §). Beslut om anpassning av Kriminalvården får med- delas endast om anpassningen är av enklare slag. Av förarbetena framgår att möjligheten att anpassa påföljden ska användas endast i undantagsfall. Som exempel på när det kan bli aktuellt att anpassa påföljden i domstol nämns fall när den utländska påföljden avser en påföljdsform för psykiskt störda lagöverträdare eller när det är fråga om en påföljd för en ung lagöverträdare och den utländska påföljden med hänsyn till skillnader i reglerna om villkorlig frigiv- ning inte kan anpassas till sluten ungdomsvård genom ett beslut från Kriminalvården (prop. 2014/15:29 s. 196–197). Verkställbar- hetsförklaringen är inte avsedd att ersätta den utländska domen utan anger endast att och hur domen får verkställas i (prop. 2014/15:29 s. 119). Kriminalvårdens beslut om att meddela en verk- ställbarhetsförklaring får överklagas till allmän domstol (4 kap. 2 §). Vid verkställigheten i ska det överförda straffet verk- ställas enligt vad som gäller vid verkställighet av fängelse, om inte annat följer av lagen (3 kap. 21 §§). Det innebär att den utländska domen i huvudsak ska verkställas som om den var en svensk dom på fängelse. Således ska också bestämmelserna om villkorlig frigiv- ning tillämpas, dock med visst undantag som följer av bestäm- melsen i 3 kap. 22 § (se nedan). I förhållande till och ska i stället nordiska verkställighetslagen tillämpas. Vid överförande av straffverkställighet enligt brottmålsdomskonvent- ionen görs framställningen till och regeringen prövar om framställningen ska avslås. Om den inte avslås överlämnas den till riksåklagaren för vidare handläggning. Riksåklagaren ansöker därefter hos rätten (allmän domstol) om dess prövning av fram- ställningen. Om inte hinder för verkställighet här i landet föreligger bestämmer rätten ny påföljd enligt svensk lag (11 §). Vid bestäm- mande av påföljden ska rätten i den mån det kan ske, beakta och räkna den dömde till godo dels vad den dömde kan ha utstått av den påföljd som ådömts genom den utländska domen, dels den tid som han eller hon varit anhållen eller häktad i den andra staten eller här i landet. Rätten får därvid bestämma lindrigare straff än vad som är stadgat för gärningen eller helt efterge påföljden (13 §). Den överförda påföljden verkställs i enlighet med vad som i allmänhet är föreskrivet om verkställighet av påföljd som dömts ut genom svensk lagakraftvunnen dom (24 §). Även vid överförande enligt överförandekonventionen, tilläggs- protokollet eller görs framställningen hos och prövas av regeringen. antingen själv meddela närmare föreskrifter som behövs för verk- ställigheten i eller överlämna åt riksåklagaren att göra ansökan hos rätten om att ny påföljd ska bestämmas enligt vad i svensk lag är föreskrivet om påföljd för motsvarande gärning. Vid verkställigheten gäller vad i allmänhet är föreskrivet om verkställighet av påföljd som dömts ut genom svensk lagakraftvunnen dom (25 §). Överförande kan även ske enligt en särskild överenskommelse. Även i sådant fall görs framställningen till och prövas av regeringen. På motsvarande sätt som vid överförande enligt överförandekonventionen, tilläggsprotokollet eller Schengen- konventionen kan regeringen antingen välja att själv meddela närmare föreskrifter som behövs för verkställigheten i eller överlämna åt riksåklagaren att hos rätten ansökan om att ny påföljd ska bestämmas enligt vad i svensk lag är föreskrivet om påföljd för motsvarande gärning. Vid verkställigheten gäller vad i allmänhet är föreskrivet av påföljd som dömts ut genom svensk lagakraftvunnen dom (§). Överförande av straff utdömda av internationella tribunaler och domstolar samarbetar med de internation- ella brottmålstribunalerna för f.d. och . Vidare har möjlighet att samarbeta med Specialdom- stolen för . har ingått straffverkställighetsavtal som rör domar meddelade av de internationella tribunalerna1. Enligt 11 § lagen (1994:569) om samarbete med de inter- nationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt och 6 § lagen (2006:615) om samarbete med Specialdomstolen för , får regeringen besluta att fängelsedomar meddelade av dessa internationella domstolar får verkställas i . samarbetar med Internationella brottmåls- domstolen (ICC) som är en permanent domstol. Enligt 23 § lagen (2002:329) om samarbete med får regeringen besluta att en av domstolen meddelad fängelsedom får verkställas i . 1 SÖ 1999:25, SÖ 2004:17 och SÖ 2006:10. Vid verkställighet enligt dessa lagar hänvisas till 25 § internat- ionella verkställighetslagen, se ovan. Frågor om villkorlig frigivning prövas av regeringen sedan tribunalen eller domstolen fått tillfälle att yttra sig. Regeringen får i dessa fall besluta att villkorlig frigiv- ning ska ske än som följer av . 11.2.2Europakonventionen och skillnader i regler om villkorlig frigivning om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna utgör en del av folkrättsliga förpliktelser och har ställning som svensk lag. Av artikel 5.1 (rätt till frihet och säkerhet) i konventionen framgår att var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet och att ingen får berövas friheten utom i de fall som särskilt anges i artikeln och i den ordning som lagen föreskriver. Bland de tillåtna fallen nämns i punkten (a) situationen när någon är lagligen berövad friheten efter fällande dom av behörig domstol. Staternas skyldighet att leva upp till sina åtaganden enligt konventionen kan prövas av den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (). Skillnader i regler om villkorlig frigivning Vid överförande av straffverkställighet av ett frihetsstraff tillämpas, som framgått, som regel verkställighetsreglerna i den verkställande staten. Det gäller således även i fråga om bestämmelser om villkor- lig frigivning. Bestämmelser om villkorlig frigivning eller frigivning finns i de flesta stater, men skiljer sig i stor utsträckning åt. Medan vissa stater har bestämmelser om automatisk frigivning av intagna , gör andra en diskretionär prövning i varje enskilt fall. I vissa stater tillämpas en kombination av dessa. Hur som minst måste avtjänas av det utdömda straffet varierar. Vidare finns det skillnader i regelsystemen när de gäller intagnas möjligheter att få straffeftergift till följd av arbete som utförts på anstalten samt hur övervakningen ser ut efter en frigivning . fråga om på vilket sätt ett frihetsstraff kan avtjänas förekommer. Således gäller t.ex. i vissa stater att avtjänande av ett frihetsstraff kan ske eller kvällar och i andra fall . De flesta stater använder sig emellertid inte av sådana former av verkställig- het utan av verkställighet i mer traditionell betydelse (SOU 2013:21 s. 254). Genom att det är den verkställande statens verkställighetsregler som ska tillämpas kan det medföra att den dömde i praktiken kan komma att vara frihetsberövad i anstalt en efter ett överförande än om verkställigheten i stället hade skett i domslandet. Frågan om en förlängning eller risken för en förlängning av den faktiska fängelsetiden i samband med överförande av straffverk- ställighet kan utgöra en kränkning av den enskildes rättigheter enligt artikel 5 i har behandlats av Europa- domstolen . Nedan följer en översiktlig redogörelse av de för oss kända fallen på området. I fallet Veermäe mot Finland2 behandlades ett överförande av ett fängelsestraff från till . Klaganden gjorde gällande att han enligt finsk rätt skulle bli villkorligt frigiven efter att ha avtjänat halva strafftiden, medan i sådan frigivning skulle kunna komma i fråga först när två tredjedelar av straffet hade avtjänats. Frågan i målet gällde således bl.a. om sökandens över- förande till med risk för en längre faktisk fängelsetid stod i strid med artikel 5. Domstolen konstaterade inledningsvis att det var fråga om ett frihetsberövande som grundande sig på en dom meddelad av en behörig domstol i och att det fanns ett kausalt samband mellan domen i och frihetsberövandet i 2 Verrmäe v. , ap. 38704/03. Vidare konstaterades att enbart det förhållandet att ett överförande kunde förväntas leda till i fängelse i den verkställande staten inte gjorde frihetsberövandet godtyckligt och därmed olagligt enligt artikel 5, så länge den tid som skulle avtjänas i den verkställande staten inte översteg den tid som hade dömts ut i den ursprungliga rättegången. Enligt domstolen kunde dock inte uteslutas att det i andra fall var möjligt att en uppenbart längre faktisk fängelsetid i den verkställande staten skulle kunna komma i konflikt med artikel 5 i konventionen, och därigenom medföra ansvar för den dömande staten. Mot bakgrund av att det var troligt att det överförda straffet i skulle omvandlas till ett lindr- igare straff, saknades enligt domstolen grundad anledning att tro att det straff som således skulle verkställas där var uppenbart opro- portionerligt, om alls oproportionerligt. Någon kränkning mot artikel 5 hade således inte ägt rum. Csozánski mot och Szabó mot I målen3 Csozánski och Szabó mot prövades motsvarande frågeställning som i fallet Veermäe mot . Målen behandlade således frågan om ett svenskt beslut att föra över en dömd person till för verkställighet av ett i utdömt straff stod i strid med artikel 5 i . Csozánski och Szabó hade i dömts till fängelse vardera och hade vid tid- punkten för överförandet avtjänat ungefär av strafftiden. Efter överförandet beslutade ungersk domstol, som omvandlade straffet till ett lika långt fängelsestraff enligt ungersk rätt, att villkorlig frigivning kunde komma i fråga först när fyra femtedelar av straffet hade avtjänats. I jämförelse med de svenska reglerna innebar således överförandet till att den faktiska fängelsetiden för dem båda förlängdes med och . Domstolen, som i stort upprepade vad den sagt i fallet Veermäe mot , fann vid sin prövning att en skillnad och visserligen inte kunde anses obetydlig, men att den rymdes väl inom ramen för det utdömda straffet. Mot den bakgrunden samt med beaktande av att det rörde sig om 3 Csoszánszki v. , ap. 22318/02, Szabó v. , ap. 28578/03. en faktisk fängelsetid om , fann domstolen att förlängningen inte var så oproportionerlig, att det utgjorde ett brott mot artikel 5 att överföra de dömda till . I fallet Ciok mot Polen4 behandlades ett överförande av ett livstids- straff från till . Enligt belgisk rätt skulle sökanden ha varit berättigad att ansöka om villkorlig frigivning efter att ha av- tjänat av strafftiden, medan i uppgick till . Frågan var därför om sökandens överförande till med risk för en längre verkställighetstid stod i strid med artikel 5. Domstolen, som konstaterade att frihetsberövandet grundade sig på den belgiska domen, uttalade att det faktum att den faktiska verkställighetstiden blir längre efter ett överförande inte i sig gör frihetsberövandet godtyckligt, så länge verkställighetstiden ryms inom ramen för det straff som dömts ut i den ursprungliga rätte- gången. Domstolen konstaterade därefter angående det aktuella fallet att det fängelsestraff, på livstid, som hade dömts ut i , förblev detsamma även efter överförandet till . Vidare upp- repade domstolen att frågor som rör frigivning faller inom medlemsstaternas kompetens (Kafkaris mot Cypern5) samt kon- staterade att inte i sig medför en rätt till vill- korlig frigivning. Med hänsyn till dessa överväganden samt till vad som i övrigt hade framkommit i målet och i den utsträckning dom- stolen ansåg sig ha kompetens i ärendet, konstaterades att inget framkommit som talade för att en kränkning av konventionen hade ägt rum. I fallet mot Polen6, behandlades ett överförande från till sedan den dömde efter överlämnade till enligt en europeisk arresteringsorder dömts till fängelse. 4Ciok v. , ap. 498/10, 23 October 2012. 5Kafkaris v. , ap. 21906/04, 12 February 2008, § 104. 6Giza v. , ap. 1997/11, 23 October 2012. belgisk rätt skulle sökanden ha varit berättigad att ansöka om vill- korlig frigivning efter att ha avtjänat en tredjedel av strafftiden, dvs. och , medan i uppgick till halva strafftiden, dvs. Angående det senare konstaterade domstolen att, även om sökandens försök att bli frigiven efter den perioden skulle misslyckas, frihetsberövandet inte under några om- ständigheter kunde överskrida den tid som dömts ut i . Vidare upprepade domstolen, på samma sätt som i fallet Ciok mot , att frågor som rör frigivning faller inom medlemsstaternas kompetens, se ovan. Därutöver noterade dom- stolen att sökandens överlämnande till för lagföring skett under villkor om ett återförande till för verkställighet av straffet. Sökanden visste därför eller borde ha vetat att straffet skulle verkställas i . Vidare konstaterade domstolen att Europa- konventionen inte i sig medför en rätt till villkorlig frigivning. Slutligen noterade domstolen att även om det kunde förväntas att sökanden, om han hade fortsatt att avtjäna sitt straff i , skulle ha blivit frigiven efter en tredjedel av strafftiden, den tid- punkten ännu inte hade uppnåtts. Mot bakgrund av dessa över- väganden samt med hänsyn till vad som i övrigt framkommit i målet och i den utsträckning domstolen ansåg sig ha kompetens i ärendet, fanns enligt domstolen inget som talade för att en kränk- ning av konventionen hade ägt rum. Högsta förvaltningsdomstolens dom i mål nr 7936-11 Målet gällde ett överförande av straffverkställighet från till i enlighet med ett villkor i en europeisk arresteringsorder. Den dömde, som var svensk medborgare, hade i dömts till fängelse . Enligt finsk rätt skulle villkorlig frigivning ske efter halva strafftiden. Sedan den dömde återförts till för fortsatt verkställighet av det i utdömda straffet beslutade Kriminalvården om villkorlig frigivning enligt de svenska reglerna, som innebar att den faktiska verkställighetstiden förlängdes med , dvs. en förlängning med en tredjedel. Enligt kunde det ifrågasättas om en sådan förlängning generellt sett kom i konflikt med artikel 5 i Europa- konventionen. Den dömde hade emellertid för överförandet mindre än kvar till förväntad villkorlig frigivning i . Vid sådana förhållanden fick enligt domstolen en förlängning med och anses opro- portionerlig. De svenska reglerna om villkorlig frigivning ansågs därför inte kunna tillämpas fullt ut. Angående själva tidpunkten för frigivningen konstaterades att den dömde hade försatts på fri fot när han hade avtjänat drygt utöver den tid som han skulle ha avtjänat i . Enligt skulle överklagandet bifallas på så sätt att tidpunkten för villkorlig frigivning i bestämdes i enlighet med tidpunkten för den dömdes frisläppande. Kammarrätten i domar i mål 5162–5164/12 I målen behandlades överföranden av straffverkställighet från till enligt nordiska verkställighetslagen. De dömda hade efter lagföring i dömts till åtta respektive fängelse. Sedan verkställigheten påbörjats i överfördes de dömda till . I omvandlades påföljderna till fäng- else på lika och vid fastställande av tidpunkten för villkorlig frigivning tillämpades de svenska reglerna. I överklagande gjorde de dömda gällande att det var de danska reglerna om villkorlig frigiv- ning efter halva strafftiden som skulle läggas till grund för beräk- ningen av deras strafftidsbeslut. Enligt Kammarrätten innebar en tillämpning av de svenska reglerna om villkorlig frigivning att den faktiska fängelsetiden förlängdes med i det ena fallet och i de andra . Vidare konstaterade domstolen att de dömda för överförandet till hade i det ena fallet och i de andra cirka kvar till förväntad villkorlig frigivning i . Vid sådana förhållanden kunde enligt Kammarrätten för- längningen av den faktiska fängelsetiden inte anses oproportioner- lig, varför överklagandena skulle avslås. tingsrätts dom i mål T 13559-13 Bakgrunden till målet är följande. dömdes i till fäng- else . Enligt ett finskt strafftidsbeslut skulle den dömde avtjäna halva strafftiden. Sedan Kriminalvården på begäran av i och med stöd av nordiska verkställighetslagen beslutat att verkställigheten av fängelsestraffet skulle ske här i , omvandlades det utdömda straffet till fäng- else på lika . för överförandet hade den dömde cirka kvar att avtjäna enligt det finska straff- tidsbeslutet. Kriminalvården beslutade därefter i ett strafftidsbeslut att villkorlig frigivning skulle ske först efter två tredjedelar. Målet gäller i grunden en skadeståndstalan mot staten där A.B. gjort gällande att Kriminalvårdens strafftidsbeslut innefattade ett åsidosättande av artikel 5 i , eftersom det i jäm- förelse med om straffet hade verkställts i medförde en för- längning av den faktiska fängelsetiden med en tredjedel. Staten bestred käromålet. Enligt domstolen fanns det många likheter mellan A.B:s fall och fallet Szabó mot . Eftersom bedömning i det fallet fick anses innebära en förhållandevis sträng hållning gentemot den dömde, fanns i vart fall inte skäl till annat än att i A.B:s sak betrakta en förlängning om tjugo procent som en yttersta gräns. Den längre faktiska fängelsetid som A.B. därutöver hade fått uppleva fick därför anses vara väsentlig och därmed hade en kränkning skett av artikel 5 i . Käromålet skulle därför bifallas och ersättningen bestämdes till . Staten har överklagat domen till hovrätten. Någon prövning i hovrätten har ännu inte ägt rum. 11.2.5Bestämmelsen i 3 kap. 22 § EVL Bestämmelsen behandlar frågan om villkorlig frigivning med avse- ende på en utländsk dom som efter överförande hit enligt EVL ska verkställas här. Således gäller enligt den att Kriminalvården vid ett strafftidsbeslut får besluta om villkorlig frigivning än vad som föreskrivs i , under förutsättning att den dömde annars kommer att vara frihetsberövad under en väsentligt i än vad som skulle ha varit fallet om verk- ställigheten i stället hade skett i den andra staten. Med väsentligt längre ska förstås så att den kan komma i konflikt med de rättigheter som föreskrivs i eller i övrigt fram- står som oproportionerligt. Vid bedömningen av om avvikelsen får anses oproportionerlig ska inte bara den faktiska förlängningen och månader beaktas, utan även omständigheter som t.ex. hur långt straff det rör sig om och hur som återstår att verkställa för överförandet, ska tillmätas betydelse. Vad gäller tid- punkten för villkorlig frigivningen ska den bestämmas så att det med viss marginal står klart att verkställigheten inte kommer i kon- flikt med regler. Kriminalvården ska beakta den andra statens regler men inte nödvändigtvis tillämpa dem eller tillämpa dem fullt ut. 2014/15:29 s. 202–203). 11.3.1Villkorlig frigivning efter överförande för verkställighet i Vårt förslag: Om den dömde verkställer en utländsk dom i , ska villkorlig frigivning ske när halva tiden av ett tids- bestämt fängelsestraff har avtjänats, om det framgår att den dömde annars kommer att vara frihetsberövad under avsevärt än om verkställighet hade skett i den andra staten. Villkor som uppställts vid överförande av straffverkställighet från en annan stat ska gälla vid tillämpning av bestämmelserna om villkorlig frigivning. Bestämmelserna föreslås placeras i . praxis på området och betydelsen för svenska förhållanden utgör en del av folkrättsliga förplikt- elser, men gäller också som svensk lag. Det innebär att har åtagit sig att leva upp till de krav som ställs enligt konventionen och hur dess grundläggande fri- och rättigheter har uttolkats av . har som framgått prövat frågan om ett överförande av straffverkställighet kan stå i strid med på grund av skillnader i regler om villkorlig fri- givning. Enligt vad som framgår av domstolens uttalanden (Veermäe mot och Csozánski och Szabó mot ) kan det inte uteslutas att så kan vara fallet om den dömde efter ett överförande riskerar en markant (flagrantly) längre faktisk fängelsetid i den verkställande staten. En första slutsats som kan dras av domstolens praxis är att ansvar för en eventuell kränkning av artikel 5 åvilar den dömande staten och inte den verkställande staten. Någon närmare vägledning i frågan om vilken skillnad i fäng- elsetid som kan accepteras går inte att utläsa av domstolens praxis. Ställningstagandena i målen Ciok och mot talar för att även betydande skillnader i fråga om den faktiska fängelsetiden (förlängning eller mer) kan förekomma utan att en kränkning anses föreligga. En tolkning som leder till omfattande undantag från huvudregeln synes inte vara förenlig med dom- stolens uttalanden i framför allt målen Veermäe mot och Csozánski och Szabó mot . Enligt vår bedömning finns det anledning till viss försiktighet när det gäller att utifrån enskilda avgöranden dra alltför långtgående generella slutsatser. Det kan också noteras att någon kränkning med anledning av den aktuella frågeställningen såvitt känt ännu inte förekommit. Europadom- stolens praxis kan därför inte anses ge uttryck för annat än att det endast är i undantagsfall, dvs.