sou · H3B396 · 2016-01-01 00:00:00 — Bland dem som protesterat, skänkt pengar eller kontaktat beslutsfattare nämns viljan att påverka den förda politiken som ett primärt motiv.44 Mycket av den empiriska forskningen om politiskt deltagande har dominerats av en modell som fokuserar på individens socio- ekonomiska status (SES-modellen). Enligt denna modell styrs det politiska deltagandet främst av tillgång på resurser i form av exempelvis tid, utbildning och färdigheter. I studie efter studie har 40Bäck, och 2006. 42Teorell och 1999. 43Finkel och Muller 1998. 44Verba, Schlozman och 1995. man visat att tillgång till sådana resurser ökar sannolikheten för deltagande.45 Statsvetaren fokuserar i sin avhandling på sambandet mellan utbildning och politiskt deltagande. Han pekar på att en rad studier har visat att utbildning är den faktor som har starkast effekt på politiskt deltagande.46 En tänkbar förklaring till att utbildning leder till politiskt deltagande är att utbildning påverkar kunskap och kognitiv förmåga, vilket i sin tur påverkar politiskt deltagande. Avhandlingen bidrar till debatten om hur sambandet mellan utbildning och deltagande ser ut, och ställer frågan om utbildning bör ses som en direkt orsak till politiskt deltagande eller om det snarare är en ”proxy” för andra faktorer som är relaterade till utbildning.47 Resultaten i avhandling tyder på att utbildning i sig saknar kausal effekt och att sambandet kan förklaras med hänvisning till de selektionsprocesser som föregår utbildningsval; till exempel tycks vissa faktorer i hemmiljön påverka både utbildningsval och politiskt deltagande. En sådan faktor är hur mycket politik som diskuteras i hemmet och bland vänner. 2.2Psykologiska förklaringar till politiskt deltagande Psykologin kan erbjuda många olika förklaringar till politiskt deltagande, beroende på vilket perspektiv inom psykologin som antas. I det här avsnittet har vi valt att lägga tonvikt på social- psykologiska förklaringar till politiskt deltagande och framförallt utgår vi från individer som sociala varelser som strävar efter en tillhörighet, gemenskap och mening.49 En av de mest inflytelserika teorierna inom socialpsykologin är social identitetsteori.50 Enligt social identitetsteori fyller tillhörandet i sociala grupper och sammanhang flera viktiga psykologiska funktioner som självkänsla, att minska osäkerhet och att bistå med trygghet och uppskattning – en känsla av tillhörighet. Osäkerhet om vad som är ett korrekt beteende eller vilka åsikter som är de rätta 45se t.ex. Leighley 1995; m fl 1995. 46se Rosenstone och 1993; Verba, Schlozman och 1995. 47se även t.ex. Berinsky och 2010; Burden ; 2009; och 2008 49Baumeister & , 1995; , 2007. 50Tajfel & , 1979; 1986. reduceras genom att gruppen har tydliga normer som medlemmarna kan följa.51 Att tillhöra en grupp kan visserligen utgöras av ett officiellt medlemskap, men när social identitetsteori beskriver medlemskap i en social grupp handlar det snarare om en psykologisk anknytning till en grupp. Det handlar alltså om vilket värde individen tillskriver delaktigheten i gruppen och hens emotionella investering i gruppen.52 En viktig aspekt av att vara delaktig i en grupp är att behovet av gemenskap och tillhörighet uppfylls. Människor har en inneboende önskan att känna delaktighet och samvaro med andra.53 Evolutionärt kan detta ses som grundat i vikten av att kunna samarbeta med andra för att överleva.54 Att avvika, eller inte få tillhöra, är en smärtsam upplevelse som kallats för ”social smärta”55 och är en stark drivkraft bakom mänskligt beteende.56 Endast uppfattningen att det finns risk för avvisning är tillräckligt för att individer skall anpassa sig efter en grupps normer.57 Det här i sin tur innebär att människor är benägna att följa normer i samhället eftersom misslyckandet att följa normerna kan uppfattas som avvikande och det avvikande riskerar att avvisas – något som människor strävar efter att undvika.58 I linje med det här antagandet har det visat sig att en av de främsta förklaringarna till att gå och rösta är att individen uppfattar en stark norm att hen som medborgare bör rösta.59 De normer som en individ följer behöver dock inte vara sam- hällets normer, utan det kan vara de normer som råder inom en specifik grupp som individen tillhör och identifierar sig med. Social identitetsteori postulerar att ju mer en person identifierar sig med en viss grupp, desto mer villig blir hen att agera tillsammans med gruppen och i enlighet med gruppens normer – till och med på sin egen bekostnad.60 forskning har visat att en stark identi- 51för en utförligare beskrivning se 2011. 52Tajfel, 1978. 53Baumeister & , 1995. 54Smith et al, 1999. 55Eisenberger, , & , 2003. 56Asch, 1955; , 2007. 57Koudenberg, Postmes, & Gordijn, 2013. 58Williams, 2007. 60Tajfel & , 1986. fikation med en viss social grupp, t.ex. en social rörelse, ökar benägenhet att delta i protester tillsammans med gruppen.61 En viktig aspekt här är dock att alla medlemskap i sociala grupper kräver att individen anpassar sig efter gruppens normer för att inte riskera uteslutning ur gruppen. Genom att gruppen förser medlemmarna med normer för vad som förväntas av dem, förstår de också att om de inte följer dessa normer riskerar de avvisning från gruppen. Att misslyckas med att följa normerna kan uppfattas av de andra medlemmarna som illojalt och ett svek mot gruppen, vilket motiverar eventuell avvisning från gruppen. Därför kan en stark drivkraft att delta i kollektiva handlingar som demonstra- tioner vara rädsla för avvisning från gruppen.62 I linje med detta antagande visar det sig att när individer uppfattar att de flesta andra inom gruppen delar en viss åsikt, ökar benägenhet att delta i protester tillsammans med gruppen.63 En sådan uppfattning kan alltså tolkas som en kraftfull social norm.64 2.3Tidigare forskning om deltagande via sociala medier Olika typer av förhoppningar och farhågor har knutits till upp- komsten och användningen av sociala medier – och i mer vidsträckt mening, internet eller informationsteknologi mer generellt – . Vad gäller frågan om hur användningen av sociala medier skulle kunna påverka politiskt deltagande i bred mening har det vid sidan av mer fria spekulationer vuxit fram en forsknings- tradition som anknyter till tidigare nämnda teorier kring resurser och psykologiska förklaringsfaktorer. Den beskrivs kortfattat här. Å ena sidan har det funnits farhågor om att sociala medier inte förändrar något eftersom drivkrafterna bakom engagemang går tillbaka på mer grundläggande sociala strukturer, eller till och med att sociala medier kan ha en skadlig effekt på brett politiskt enga- gemang.65 Nya teknologier utnyttjas lika väl av dem som redan har 61Klandermans , 2013. 62Bäck & , 2015; , , 2015; , , 2011. 63van Zomeren, Spears, & Leach, 2008; , 2015. 64Bäck & , 2015. 65Hindman 2008; Oser et al. resurser och makt och därför skulle även sociala medier gynna etablerade aktörer. Vi har exempelvis redan nämnt att det finns en ökande social faktor i informationsspridningen – i stället för att läsa en hel tidning eller titta regelbundet på tablålagd TV slår våra personliga preferenser igenom. Om vi inte är intresserade av politik, tittar vi inte heller på nyheter, och då ökar informations- klyftan mellan människor.66 Den sociala faktorn skulle då också fungera förstärkande: i sociala nätverk som huvudsakligen består av högutbildade, politiskt intresserade, ökar engagemanget och inflytandet (och det sociala trycket på att delta), medan det i sociala nätverk som består av lågutbildade och politiskt ointresserade skapas ett socialt tryck mot att delta. De olika idéerna bakom detta resonemang kan sammanfattas i den så kallade normaliseringshypotesen: olikheterna i resurser slår igenom i de sociala medierna och i stället för en revolutionerande effekt återgår allt till det vanliga. Betydelsen av likriktade sociala nätverk har också betydelse för en ökande politisk polarisering och radikalisering bland de som är intresserade av politik. Detta kan i slutänden leda till att politiskt engagemang som ett demokratiskt samhälle inte önskar – politisk eller religiös terrorism, exempelvis – kan stärkas. Å andra sidan har det funnits förhoppningar om att sociala medier skulle kunna sänka trösklarna för politiskt engagemang och dra in tidigare underrepresenterade grupper i aktivism genom effekter kopplade till information, rekrytering och större flexi- bilitet i deltaganderepertoaren.67 Tanken är att det blir lättare att delta via sociala medier och då spelar resurser mindre roll. Då borde deltagande via sociala medier leda till att fler deltar och att exempelvis lågutbildade och personer som inte vet så mycket om politik skulle delta i högre utsträckning. Bakom denna hypotes ligger en tankegång om att människor har en sorts naturlig, inne- boende vilja att engagera sig i samhällsfrågor och att det som hindrar dem är de höga trösklarna. För att påminna om de expressiva incitamentens betydelse för viljan att delta kan också understrykas att sociala medier lämpar sig oerhört väl för att uttrycka olika uppfattningar och dela med sig av detta till kontakter.68 66Prior, 2007. Se även Strömbäcks kapitel i denna antologi. 67Jensen & Anduiza, 2012; , 2010; Park, et al. 68Bennet & Segerberg 2013; jfr. För att anknyta till socialpsykologiska förklaringsfaktorer kan fokus i stället läggas på det sociala i de sociala medierna. Sociala medier – särskilt en social nätverkssajt som Facebook, tenderar att knyta ihop människor som redan känner varandra.69 Sociala medier kan påverka människors känslor av identitet och samhörighet, eftersom det vi säger och gör och kanske också tycker påverkas av de människor vi har runt oss, vilket är själva essensen i social- psykologin.70 Det har utförts en del uppseendeväckande experiment på Facebook som bekräftar den tanken. et al (2012) lyckades i ett försök som omfattade 61 miljoner ameri- kanska Facebook-användare i samband med kongressvalet visa att vi påverkas av vad våra vänner på Facebook säger att de gör. I experimentet (som omfattade alla amerikaner som gick in på Facebook under valdagen) fick en grupp se en uppmaning om att gå och rösta och att klicka på en knapp när de hade gjort det. En annan grupp fick se samma uppmaning, men fick dessutom se vilka av deras vänner som hade röstat (eller åtminstone sagt att de hade gjort det). En tredje grupp fick inte se någon sådan information alls. Resultatet visade att de som hade sett att deras vänner hade röstat – ju närmare vänner, desto större effekt – också själva gick och röstade. För säkerhets skull gjordes en kontroll på ett urval av deltagarna i experimentet och deras namn matchades mot röst- längderna, och då visade det sig dels att effekten var verklig, dels att det var ännu fler som hade röstat än som hade uppgett att de hade gjort det. Idéerna bakom dessa olika typer av förhoppningar kan sammanfattas i den så kallade mobiliseringshypotesen som alltså menar att sociala medier mobiliserar befolkningen. Forskarna och van Stekelenburg beskriver också exempel på hur sociala medier kan mobilisera medborgare även till protestaktivi- teter.71 Empirisk forskning på fältet pekar åt lite olika håll: det finns fortfarande en brist på studier. Mycket av forskningen ägnas åt att studera om användningen av sociala medier i sig leder till ökat del- tagande (är människor som använder sociala medier mer politiskt 69Ellison, et al. 70Allport, 1985. 71Klandermans och van Stekelenburg 2013. ), medan sociala medier som arena för politiskt deltagande är minst lika intressant men inte lika studerat. Det kan t.ex. handla om att delta i politiska aktiviteter online, skriva under namn- insamlingar online, eller dela politiskt material online. En så kallad metaanalys av den existerande forskningen kommer till slutsatsen att det visserligen finns ett positivt samband mellan användning av sociala medier och politiskt deltagande – vilket skulle ge stöd åt mobiliseringshypotesen – men att det är svårt att säga om detta är ett orsakssamband eller om det i stället finns faktorer som leder både till användning av sociala medier och politiskt deltagande.72 För att fastställa den kausala riktningen behövs fler panelstudier och experiment snarare än så kallade tvärsnittsstudier. Mycket av den existerande forskningen har dessutom utförts i , i synnerhet på amerikanska collegeungdomar. Forskningen på specifikt svenska förhållanden är begränsad. Några av de studier som finns ger stöd åt normaliseringshypotesen: svenskar som är politiskt aktiva på sociala medier tycks vara mer välutbildade än de som är politiskt aktiva på traditionella vis.73 tycks de som redan är politiskt aktiva uppfatta sociala medier som ett utmärkt redskap, medan personer som visserligen är politiskt intresserade men inte aktiva i någon organisation inte blir mer aktiva av att se politiska budskap på t.ex. Facebook.74 Media- och kommunikationsvetarna studerar hur internetanvändning påverkar ungdomars politiska engagemang, och visar att nyhetskonsumtion online indirekt påverkar politiskt deltagande genom att öka ungdomars benägen- het att diskutera politiska frågor on- och offline.75 visar att ungdomar som skapar, delar och postar icke-politiska budskap online är mer benägna att delta politiskt både on- och offline.76 Båda artiklarna som nämns ovan baseras på en longitudinell studie av politisk socialisation bland ungdomar från 10 till som samlats in inom ett storskaligt projekt, vilket leds av statsvetaren data är värdefulla då de ger möjlig- 72Boulianne, 2015. 73Gustafsson & , 2011; , 2014. 74Gustafsson, 2012. 75Ekström och 2015. 77Amnå, , och 2009. heten att följa ungdomar under deras uppväxt, men de ger ingen möjlighet att jämföra ungdomars och äldre personers politiska deltagande on- och offline. Forskarna visar att ”högaktiva användare av sociala medier” är mer benägna att exempelvis skriva under namninsamlingar och demonstrera än övriga78, men det är svårt att veta vad som så att säga är hönan och ägget: leder politisk aktivism till ökad användning av sociala medier, eller leder användning av sociala medier till politisk aktivism; eller är det slutligen andra faktorer som påverkar både det ena och det andra? Det står dock klart att en stor grupp svenskar ser sociala medier som en naturlig kanal för politisk påverkan. En intressant fråga blir då om sociala medier ersätter eller kompletterar traditionell organiserad politisk aktivism. Detta skall vi titta närmare på i det följande. 78 och 2015. 3Ungas politiska engagemang och politiska deltagande När det talas om politiskt deltagande och engagemang, och i synnerhet om ungas deltagande och engagemang, är det viktigt att se till utvecklingen . Det finns en tendens att tycka att det var bättre förr i största allmänhet, medan det i själva verket i mångt och mycket antingen var en aning sämre förr, eller åtminstone ungefär likadant. 79 Särskilt gäller detta synen på ungdomar. Sedan århundraden finns en djupt rotad föreställning som säger att dagens ungdom är sämre än alla tidigare ungdomsgenerationer i olika avseenden (eller åtminstone sämre än när den vuxne betraktaren själv var ung). I , författad f. Kr., klagar exempelvis över att dagens ungdom inte längre respekterar äldre, tar hand om sina föräldrar eller klipper håret ordentligt.80 Denna föreställning återkommer även i diskussioner om politiskt deltagande och engagemang i samhället. Ungdomar beskylls regelmässigt för att vara mindre intresserade av politik nu än . Av och till kommer talet om demokratins eller åtminstone partiernas kris upp, och ofta pekar man även då på de ungas bristande engagemang i samhällsfrågor. Det är bara det att det inte riktigt stämmer. Vi kommer i denna rapport att titta på en del trender i det politiska engagemanget i . Dessutom kommer vi att titta på vad folk gör, vem som gör vad, och slutligen varför de gör det. Vi kommer dels att titta på befolkningen som helhet, dels särskilt på unga människor, som vi här har valt att definiera som personer . 79se t.ex. Schweitzer, 1994 eller Skitka, 2002. 80Platon 1993: 150; jfr. Vi har valt att använda oss av två data-set för att besvara våra frågor. Dels använder vi oss av SOM-undersökningarna (, ), som är en återkommande enkätundersökning med ett stort och representativt urval svenskar och som dessutom har långa tidsserier för många frågor. För att besvara frågor om sociala medier och politiskt deltagande kommer vi särskilt att använda oss av den så kallade Riks-SOM-undersökni- ngen , då frågor ställdes särskilt om detta. Även om det har gått dess finns i detta års enkät ett av de mest detaljerade frågebatterierna om detta tema. Dels använder vi oss av en webb-enkät som genomfördes som en del i ett större projekt vars huvudmål var att studera politiskt deltagande och politiska åsikter, och hur det går att förklara vem som deltar och varför. Enkäten, som handlade om åsikter och engagemang i samhälls- frågor berörde frågor såsom vad personen tycker i olika samhälls- frågor, hur mycket hen deltar i olika politiska aktiviteter, om, och i så fall hur ofta, hen använder olika sociala media för att engagera sig politiskt, politisk tillhörighet och andra liknande faktorer. Projektet finansierades av och har genomgått etik- prövning via den regionala etikprövningsnämnden i . 3.1Trender i politiskt engagemang i I Figur 3.1. nedan beskrivs det politiska intresset hos befolkningen utifrån SOM-undersökningarna. Som synes finns ingen nedgång i intresset för politik i . För totalbefolkningen pendlar andelen som anger att de är mycket eller ganska intresserade av politik mellan med en topp och en svagt stigande tendens . Det går också att se en antydan till att intresset för politik går upp under valåren (1988, 1991, 1994, 1998, 2002, 2006 och 2010). Om vi ser på 16–29-åringarna kan vi se att intresset för politik dels är lägre än för befolkningen som helhet, dels att det följer utvecklingstendensen för resten av befolkningen, det vill säga en svagt stigande trend , men med större toppar och dalar kring valåren. Detta bekräftar tidigare forskning kring livscykelfaktorn för politiskt intresse, det vill säga att intresset för politik stiger i takt med att individen socialiseras in i samhället, bildar familj, gör karriär, betalar skatt och så vidare.81 Siffrorna bekräftar också data från andra studier, som visar att det politiska intresset bland unga väljare (under ) är stabilt sedan åtminstone 1960–talet.82 Kommentar: Figuren redovisar andelen som angett att de är mycket eller ganska intresserade av politik. Källa: –2013. Något annat som det talas om i samband med demokratins kris eller partiernas kris är att politikerföraktet ökar. Kanske är det till och med så att unga människor föraktar politiker extra mycket? Om medborgare i ett demokratiskt samhälle inte har något förtroende för de personer de utser för att tillvarata deras intressen är det naturligtvis ett stort problem. Även här är det dock så att de data vi har pekar på motsatsen: förtroendet för svenska politiker ökar. Som framgår av Figur 3.2 finns en klar stigande trend både för totalbefolkningen och unga människor med toppar under valåren. De unga följer utvecklingen och ligger i allmänhet nära totalbefolkningen. Även dessa siffror bekräftas av andra undersökningar, som till exempel de svenska valunder- sökningarna.83 Det är alltså inte bara så att intresset för politik är 81se t ex 2011. 82Oscarsson & 2010. 83Lindberg & , 2013. stabilt, det är också så att förtroendet för dess traditionella institu- tioner tycks vara stigande. Kommentar: Figuren redovisar andelen som svarar att de har ganska mycket eller mycket högt förtroende för svenska politiker i allmänhet. Källa: Super -SOM 1986–2013. Det är däremot inte så att allt är sig likt . Det finns en väldigt tydlig indikator för ett skifte i hur medborgare engagerar sig politiskt, nämligen förhållandet till de politiska partierna. I Figur 3.3 beskrivs förändringen i hur stor andel som anger sig vara medlemmar i något politiskt parti. I figuren ser vi en tydlig nedgång i andelen som är medlemmar i ett parti för totalbefolkningen , från en tiondel till . Det är en trend som bekräftas i flera andra under- sökningar: den fallande andelen partianslutna är en del av en internationell utveckling.84 Vissa pekar på att partierna utvecklas från mass- och folkrörelsepartier till kampanj- och kaderpartier. Sådana partier kännetecknas av att de kvarvarande medlemmarna utgör en aktiv kärna där många har förtroendeuppdrag för eller är anställda av partiet.85 Som också framgår av figur 3.3. är unga partimedlemmar i mindre utsträckning än totalbefolkningen men nedgången är inte 84Biezen et al, 2012. 85jfr , 2011; , 199.6 lika uppenbar (och topparna i samband med valår är tydligare). verkar det som att resten av befolkningen är på väg ner till ungdomarnas anslutningsgrad. Detta återspeglar förmodligen att äldre generationer med långt högre anslutningsgrad ersätts av yngre generationer med en låg, men relativt stabil anslutningsgrad. Det finns studier som antyder att de svenska partiernas medlemstapp håller på att plana ut och stabiliseras på en lägre nivå.86 Oavsett om detta kommer att visa sig hålla framöver eller ej, står det klart att engagemang i politiska partier blir ett allt ovanligare sätt att kanalisera det politiska engagemanget. Kommentar: Figuren redovisar andelen som angett att de är medlemmar i ett politiskt parti, frågan är inte ställd 1989 och 1996, vilket ger luckor i tidsserien. Källa: Super -SOM 1986–2013. Ett annat mått på människors ändrade förhållande till partierna är i vilken utsträckning de upplever sig vara anhängare till ett visst politiskt parti, dvs. grad av partiidentifikation. I Figur 3.4. redovisas andelen partianhängare. Här ser vi en liknande trend – trots topparna i partiidentifikation i samband med valåren sjunker nivåerna både för befolkningen i allmänhet och för den yngre gruppen. 1986 var det mer än en fjärdedel av befolkningen som upplevde sig vara starka anhängare av ett visst politiskt parti; 2013 86 , 2014. 16–29-åringarna har en lägre nivå av partiidentifikation än de äldre, men även här kan man se en vikande trend : från femton procent till tio. Kommentar: Figuren redovisar andelen som angett att de är starka anhängare till ett visst politiskt parti. Källa Super-SOM 1986–2013. Så långt kan vi alltså se att intresset för politik och förtroendet för politiker är stabilt, medan däremot engagemanget och stödet för ett enskilt politiskt parti minskar. Men kanske engagerar sig människor i enfrågeorganisationer i stället? En välkänd trend är den att i stället för att ”köpa” hela ideologiska paket, väljer människor i allt större utsträckning att engagera sig i enskilda sak- frågor.87 En sådan sakfråga är miljöfrågan, där det finns ett stort folkligt intresse och dessutom en grupp organisationer som kan kategoriseras under namnet miljörörelsen. Hur är det då med engagemanget i miljöfrågor ? I Figur 3.5 redovisas intresset för miljöpolitik . Kommentar: Figuren redovisar andelen som angett att de är mycket intresserade av miljöpolitik. Källa: –2013. Över hälften av svenskarna säger sig vara mycket eller ganska mycket intresserade av miljöpolitik. Om vi begränsar oss till de allra mest intresserade ser vi att tendensen är i stigande, både för befolkningen som helhet och bland de unga. Vi kan också se ett kraftigt uppsving kring 2007, vilket möjligen kan sättas i samband med det fokus på klimatförändring och global uppvärmning som följde i spåren av den så kallade och film En obekväm sanning (”An Inconvenient Truth”) från år 2006.88 Är det då så att ökningen i intresse för miljöpolitik återspeglas i ett ökat engagemang i miljöorganisationer? I Figur 3.6 redovisas andelen av befolkningen som (enligt SOM) är medlemmar i miljö- organisationer.