sou · H4B377d2 · 2016-10-31 00:00:00 — Skolenheterna råder också över antalet studietimmar . Varje skola ska däremot ta fram en årlig utbildningsplan som baseras på nationella riktlinjer, där utbildningstid, arbetsdagar och antalet undervisningstimmar specificeras. Utbildningen på gymnasial nivå Organisationen av utbildningen på gymnasial nivå visar större olikheter med förhållandena i än organisationen av grund- skoleutbildningen. Utbildningen på gymnasial nivå är organisa- toriskt uppdelad på gymnasieskolor som erbjuder allmäninriktad och studieförberedande utbildning och yrkesskolor med yrkes- utbildning. Dessa utbildningar styrs av olika lagstiftning, även om de förenas av att samtliga utbildningar resulterar i grundläggande behörighet för utbildning på eftergymnasial nivå. Det sistnämnda gäller alltså även yrkesutbildningarna. Det finns ingen direkt motsvarighet till de svenska introduk- tionsprogrammen i gymnasieskolan. Men det finns ett tionde frivilligt påbyggnadsår i för den som behöver. över har det varit av grundskole- eleverna som går ett tionde utbildningsår. Det har också utvecklats särskilda förberedande kurser för elever som behöver mer stöd för att klara en yrkesutbildning. Dessa kurser är valbara. innehåll och uppläggning regleras i yrkesutbildningslagen. Det finns kurser som sträcker sig från upp till , och de vänder sig främst till ungdomar som känner sig osäkra på sitt fram- tida utbildnings- eller yrkesval. Det finns dessutom rehabiliterings- inriktade kurser som vänder sig till personer med funktions- nedsättning. Sedan finns det kurser på drygt en termin som vänder sig speciellt till utrikes födda ungdomar. Precis som i är det mycket få unga som inte påbörjar gymnasiestudier. En avgörande skillnad jämfört med förhållandena i är att åldersspridningen bland eleverna är större. Det finns särskilda institutioner för vuxenutbildning i , för utbildning på grund- läggande och gymnasial nivå, men många vuxenelever studerar på vanliga gymnasie- och yrkesskolor. Särskilt i yrkesskolorna finns det en betydande andel äldre elever. Kommunerna ansvarar för utbildningarna och har det operativa ansvaret för det stora flertalet skolor som erbjuder utbildning, oavsett om det handlar om gymnasieskolor eller yrkesskolor. Men det finns också fristående skolor. Totalt av eleverna på yrkesskolor studerar på skolor med privat huvudman. Kommu- nerna ska dock godkänna etableringen av fristående skolor. Mellan av eleverna som har påbörjat en gymnasie- utbildning fullbordar inte utbildningen. Bland yrkesskoleeleverna är andelen betydligt högre, drygt 8 procent1 (Statistics ). Det finns inga begränsningar för hur en elev kan pröva att göra om en ofullbordad kurs. Elever som lämnar skolan utan att erhålla en examen får ett dokument med uppgifter om resultat på de kurser som har fullbordats. De har sedan möjlighet att åter- komma och komplettera utbildningen i ett senare skede på en gym- nasieskola, en yrkesskola eller på en särskild vuxenutbildnings- institution. Gymnasieskolornas utbildningar bygger vidare på grundskolornas ut- bildningsplaner. under 104 000 elever studerade på de 420 sko- lor som erbjöd gymnasieutbildning i (Statistics ). 1 Uppgifterna avser /2013. Det absoluta flertalet elever var i åldersgruppen 16–. Års- kullarna i dessa åldrar minskar i storlek, vilket gör att elevvolym- erna minskar. uppgick elevvolymen i gymnasieutbildning till ca 130 000 elever. Ungefär hälften av en årskull som lämnar söker sig till någon gymnasieskola. Gymnasieutbildningen ska ha en allmänorienterande karaktär och ge utrymme för viss fördjupning och specialisering. Utbildningen är upplagd , även om avvikelser medges om det finns särskilda individuella skäl. De mål som framhålls för gymnasieskolans utbildningar har en bred karaktär. Utbildningarna regleras i den allmänna gymnasieskolelagen (gymnasielag 629/1998). I lagen framhålls att eleverna ska utvecklas till ”goda, balanserade och civiliserade” samhällsmedborgare och erbjuda de kunskaper och färdigheter som är nödvändiga för vidare studier och för att fungera bra i arbetslivet. Gymnasieutbildningen ska också erbjuda verktyg som lägger en grund för livslångt lärande och personlig utveckling. Utbildningarna organiseras enligt kursmoduler. Totalt omfattar en treårig gymnasieutbildning 75 kurser. Av dessa är ca 50 kurser obligatoriska. Det ska också förkomma minst 10 fördjupnings- kurser. Dessutom har enskilda skolor möjligheter att profilera sig, t.ex. genom att erbjuda idrotts- och kulturorienterad undervisning. I sådana fall ska det finnas ett visst utrymme för kurser som mot- svarar skolans särskilda profil. Utifrån ett svenskt perspektiv är utbildningen påtagligt kursutformad. I normalfallet avslutas gymnasieutbildningen med en student- examen som vid godkänt resultat ger studenten tillträde till utbild- ning på eftergymnasial nivå. Studentexamen består oftast av fyra test: modersmål, ett andra språk (engelska), matematik och ett valfritt alternativ (i naturvetenskap eller humaniora). Drygt 30 000 elever får studentexamen, varav söker vidare till utbildning på högskole- och universitetsnivå. Till skillnad från länder med mer yrkesreglerade arbetsmarknader och starka lärlingsutbildningsystem, som och Neder- länderna, saknar påtagliga inslag av yrkeslegitimationer och yrkescertifikat. Arbetsmarknaden är mer öppen och yrkena mindre Detta skapar också andra förutsättningar för yrkesutbild- ningen. Man fokuserar mer på en bredare och studieförberedande yrkesutbildning. Dessutom blir lärlingsutbildningskonceptet mindre framträdande. Branscherna medverkar precis som i mer som rådgivare än som operativt ansvariga i utbildningen. Det offent- liga ansvaret för yrkesutbildningen är uttalat. Yrkesskolornas utbildningar regleras som framgått i en separat lag: yrkesutbildningslagen (lag om grundläggande yrkesutbildning /630). Syftet med de senaste förändringarna var att tydliggöra kvalifikationsmålen, uppdatera yrkesbeskrivningarna och göra programmen mer modulbaserade, bl.a. för att underlätta validering och mer individanpassade utbild- ningsvägar. Enligt lagen ska programmen erbjuda bredare yrkes- kunskaper inom ett branschområde i kombination med färdigutbild- ning eller specialistkompetens inom ett avgränsat yrkesområde. Utbildningarna ska ge tillträde till jobb men också underlätta lärande och omställning. Yrkesutbildningarna är treåriga, precis som gymnasieskolornas utbildningar. Huvuddelen av utbild- ningen är skolförlagd men det finns en regel om att minst en termin ska vara arbetsplatsförlagd. Det finns dessutom ett lärlingsutbild- ningsalternativ som omfattar en del skolförlagda kurser, men huvud- delen av lärlingsutbildningen genomförs på arbetsplatser. Kom- petensprövning eller validering är också en möjlig väg att erhålla erkända yrkeskvalifikationer. Syftet med yrkesutbildningen är både att eleverna ska uppnå kvalifikationer som ger omedelbara etable- ringsmöjligheter på arbetsmarknaden och att eleverna ska kunna studera vidare på högre utbildningsnivå, och då i första hand på yrkeshögskolor. Utbildningen ger en grundläggande behörighet för eftergymnasiala studier som sedan måste kompletteras för att eleverna ska uppnå särskild behörighet för specifika utbildningar. Yrkesutbildningen på gymnasial nivå vänder sig både till unga som lämnar och till vuxna. Flera utbildningar riktar sig till personer som är sysselsatta men som behöver komplettera och fördjupa sina kunskaper på ett visst yrkesområde. Totalt omfattade yrkesutbildningen 313 600 elever 2013 (Statistics ). Eleverna fördelade sig på tre olika utbildningar: grundläggande yrkesutbild- ning, förberedande yrkesutbildning samt fördjupad yrkesutbildning. Flertalet elever finns i den grundläggande yrkesutbildningen som är en kursbaserad utbildning. Utbildningen ges på åtta breda utbildningsområden som i sin tur bryts ner i 121 olika utbildnings- program. Utbildningen erbjuds vid yrkesskolor som har betydande frihet att själva organisera utbildningen. Fördjupad yrkesutbildning vänder sig främst till personer som redan är verksamma i arbetslivet. Det handlar om fortbildning och specialistutbildning. Utbildningarna omfattade 74 900 elever 2013. I talar man i allmänhet om läroavtalsutbildning, inte om lärlingsutbildning. Inom ramen för grundläggande yrkesutbildning finns det alltså möjligheter att välja ett lärlingsutbildningsspår, precis som i . I är det emellertid nästan uteslutande vuxna elever som går en lärlingsutbildning i anslutning till den grundläggande yrkesutbildningen. Insatser för ungdomar med låg utbildning I finns en särskild ungdomslag som reglerar kommunernas ungdomsarbete (SOU 2013:13). I samtliga kommu- ner ska det finnas arbets- och näringsbyråer (motsvarande svenska arbetsförmedlingar) som fungerar som mötesplatser för arbets- sökande och arbetsgivare. På arbets- och näringsbyråerna ska det upprättas personliga handlingsplaner för samtliga arbetslösa ung- domar. inrättade också en ungdoms- och utbild- ningsgaranti som hanteras av de kommunala arbets- och närings- byråerna. Insatserna ligger i linje med om särskilda ungdomsgarantier. Personer som saknar utbildning på gymnasial nivå och personer som lämnar en utbildning och blir arbetslösa ska erbjudas praktik eller utbild- ning . Det finns krav på deltagande för unga som uppbär försörjningsstöd. Utbildningsspåret är prioriterat för dem som inte har fullbordade kvalifikationer på gymnasial nivå. Lärlings- utbildningsmodellen lyfts fram som ett lämpligt instrument för att underlätta för mindre skolmotiverade unga att uppnå en godkänd utbildning. Precis som i många andra länder anläggs ett social- politiskt perspektiv på lärlingsutbildning. I ungdoms- och utbildningsgarantin ingår att alla ungdomar som lämnar ska garanteras en utbildningsplats på gymnasial nivå. Här finns också flera inslag som påminner om det kommunala aktivitetsansvaret i (SOU 2013:13). munerna ska bedriva uppsökande arbete bland unga i syfte att erbjuda sysselsättning och utbildning inom ramen för ungdoms- garantin. Arbets- och näringsbyråerna är skyldiga att lämna in- formation med kontaktuppgifter till ungdomar och unga vuxna till kommunernas uppsökande enheter. Något sam- tycke för detta uppgiftslämnande från de berörda ungdomarnas sida förutsätts inte. Det kommunala ansvaret för unga täcker således ett betydligt bredare åldersspann än aktivitetsansvaret i . De politiska reforminitiativ i som är kopplade till gym- nasieutbildningen har i hög grad handlat om yrkesutbildningarna och ungdomsgarantin i form av utbildnings- och rehabiliterings- insatser. Reformerna har tagit sikte på en effektivare organisation och mer av samordning mellan olika områden: dels mer regional samordning, dels mer samarbete mellan gymnasieskolor och yrkes- skolor. Administrationen av utbildningssystemet i är uppdelad på tre nivåer. På statlig nivå är det Utbildnings- och forskningsdepar- tementet som har ansvaret för hela utbildningssektorn, inklusive förskoleutbildning, högre utbildning och forskning. För att under- lätta arbetet har departementet tillgång till särskilda rådgivnings- organ (2015). När det gäller yrkesutbildning finns t.ex. ett övergripande nationellt råd för yrkesutbildning och nio olika yrkesråd som representerar etablerade utbildningsområden. Råden är sammansatta av företrädare för arbetsmarknadens parter. Regionerna (fylkena) har ansvaret för all utbildning på gymnasial nivå. Här ligger ansvaret för att driva skolor, antagning av elever och tillsätt- ning av lärartjänster. Kommunerna har motsvarande ansvar för förskoleutbildning och grundskoleutbildning. Utdanningsdirektoratet är den myndighet som sorterar under Utbildnings- och forskningsdepartementet, dvs. Direktoratet har ett övergripande ansvar för att granska och styra utbildningssektorn. I den rollen ligger bl.a. att utveckla och godkänna kursplaner, ta fram utbildnings- program för personal och utveckla mått för kvalitetssäkring av utbildning på grundläggande och gymnasial nivå. En av Utdanningsdirektoratets viktigaste arbetsuppgifter är att hantera det nationella kvalitetssäkringssystemet för grundskole- utbildning och gymnasieutbildning. Systemet baseras på ett brett kvalitetsbegrepp där fakta om förhållanden på ett urval områden ligger till grund för myndighetens uppföljnings- och utvecklings- arbete. De faktorer som lyfts fram är läranderesultat, lärande- miljöer, genomströmning på gymnasial nivå m.m. Det lokala inflytandet är betydande när det gäller undervis- ningens former. Detta framhålls starkt i utbildningslagen (lov om grunnskolen og den vidaregåande opplæringa). I lagen reg- leras all utbildning på grundskole- och gymnasienivå.2 I likhet med i många andra länder, bl.a. , har man övergett ett system med detaljstyrning till förmån för övergripande målstyrning. Regionerna har alltså ansvaret för att administrera utbildningen på gymnasial nivå. Det finns 18 utbildningsregioner i (och totalt 19 fylken). Flertalet regioner har en utbildningskommitté som ansvarar för att driva skolorna i enlighet med gällande lagstift- ning. Till ansvaret hör bl.a. att hantera elevantagning, utbilda lärare och bistå skolorna i deras arbete med att ta fram utvecklings- program. Utbildningen på gymnasial nivå Efter att ha fullbordat en grundskoleutbildning med godkänt resultat har ungdomar rätt att gå en minst treårig vidaregående utbildning, dvs. en utbildning på gymnasial nivå. Det finns ingen övre ålders- gräns för gymnasieutbildningarna men rättigheten gäller i första hand efter att ungdomarna har lämnat grund- skolan. Elever med behov av särskilt stöd har enligt utbildnings- lagen förutom särskilt stöd rätt till utbildning på 2 Det finns en särskild lagstiftning för vuxenutbildning. Det finns också en särskild lagstift- ning rörande privata skolor på grundskole- och gymnasienivå. Fylkeskommunerna eller regionerna är ansvariga för gymnasieutbildningarna. Det finns också privata skolor men de offentliga dominerar helt. av ungdomarna i en årskull deltar i någon form av gymnasieutbildning. Utbildningsprogrammen inleds med en ettårig grundkurs – VG1 – som är avsedd att ge en bredare orientering inom utbildnings- området. VG1 har samma innehåll för i stort sett alla elever. Ut- bildningen omfattar kärnämnen som norska, ett främmande språk, samhällskunskap, matematik, naturvetenskap och gymnastik. Efter följer två fördjupningskurser, VG2 respek- tive VG3. VG2 omfattar också och är liksom grundkursen skolförlagd, men sker en tilltagande specialisering. Fördjup- ningskurserna erbjuder många olika studiealternativ. VG2 omfattar en del arbetsplatsförlagd utbildning och avrundas med ett yrkes- teoretiskt prov för dem som följer yrkesinriktade program (: VET in Europe). Provet är en del av den slutliga examen och ska helst vara avklarat innan den arbetsplatsförlagda delen av utbild- ningen, VG3, påbörjas. För dem som går studieförberedande utbildning avrundas inte VG2 med något prov. Det finns inte heller några arbetsplatsförlagda inslag i utbildningen. De yrkeselever som vill uppnå behörighet för högre studier måste komplettera med en påbyggnadskurs efter yrkes- utbildningen. Detta sker ofta efter VG2. av dem som följer ett yrkesprogram väljer att läsa in behörigheten för studier på eftergymnasial nivå efter VG2. Det innebär att studietiden förlängs och att lärlingsutbild- ningen flyttas fram. Det sista steget i utbildningen tas i samband med valet av kurs inom VG3. För de elever som går en studieförberedande utbildning utgör VG3 det sista skolförlagda året i utbildningen. Det finns också exempel på att en del elever går VG4, men det handlar om undantag. För yrkeseleverna inleds den egentliga lärlingstiden efter VG2. Detta är huvudmodellen som omfattar alla yrkespro- gram. Uppdelningen av VG3 förklaras av att ungefär hälften av lärlingstiden ska vikas för arbetsplatsförlagt lärande; den resterande tiden förväntas lärlingen bidra till produktionen. Utbild- ningen inom varje erkänt yrke följer en särskild läroplan. Lärlings- perioden avslutas med ett praktiskt inriktat yrkesprov och med att lärlingen får ett yrkesbevis. Eleverna prövas efter den första etappen i utbildningen. I slutet av VG1 ställs alla elever, oavsett studieinriktning, inför ett test i läsförståelse och matematik samt ett frivilligt test i engelska. Den som inte klarar de obligatoriska momenten är inte behörig att fort- sätta på VG2. För att få godkänt på ett studieförberedande program – och därmed uppfylla kraven för grundläggande behörighet för högre studier – krävs att eleverna får godkänt i samtliga ämnen och att de klarar ett slutprov, men man talar inte om en student- examen med externa examinatorer som i . Samma krav gäller för elever på yrkesprogram. Lärlingarna måste också klara vissa yrkesteoretiska kurser och ett särskilt utformat gesällprov. Precis som i gäller en lagstadgad rätt till utbildning på gymnasial nivå. Huvudprincipen har varit att indivi- den ska nyttja den rättigheten på fem–efter slut. utvidgades rätten till gymnasial utbild- ning till att omfatta alla vuxna som är eller äldre och som inte har fullföljt en vidaregående utbildning. Det handlar alltså om en garanterad plats i vidaregående utbildning, antingen i studie- förberedande utbildning eller i yrkesutbildning (Høst 2008). Av 200 000 elever i utbildning på gymnasial nivå deltog ca 119 000 i studieförberedande utbildning i totalt 451 olika gymnasieskolor 2013 (Statistics ). Det stora flertalet skolor erbjuder både studieförberedande och yrkesinriktad utbildning. All studieförberedande utbildning leder fram till behörighet för högre utbildning. Det finns tre huvudprogram som omfattar åtta alternativa huvudområden: –språk, samhällsvetenskap och ekonomi –naturvetenskap och matematik –konst, hantverk och design –media och kommunikation. Undervisningen är ämnesindelad. Någon uppdelning av eleverna efter prestationsnivå finns inte. Eleverna erbjuds inte heller möjlig- heter att välja mer avancerade kurser i ett ämne. Man lägger stor tonvikt vid att elever från olika sociala bakgrunder ska umgås och studera tillsammans. Enligt läroplanen ska de studieförberedande programmen ge eleverna en bredare utbildningsbas. Allt för tidig specialisering ska undvikas. Orienteringen mot olika huvudområden sker alltså först under den senare delen av utbildningen, under VG2 och VG3. Utbildningen under VG1 har samma innehåll oavsett inriktning. Varje program består av tre huvuddelar: ett antal kärnämnen, några karaktärsämnen och sedan ämnen som är valfria. Om eleverna har fått godkänt betyg i alla ämnen får de ett certi- fikat som ger tillträde till högre utbildning. Av dokumentet fram- går resultaten i form av betyg i varje enskilt ämne men även resultat på enskilda slutprov. Den grundläggande yrkesutbildningen omfattar en betydligt större andel av eleverna i studier på gymnasial nivå i än i , även om andelen yrkeselever minskar något också i . deltog 81 000 elever i yrkesutbildning (Statistics ). Andelen i yrkesutbildning utgjorde alltså av det totala antalet elever i gymnasial utbildning. När det gäller yrkesutbildningen finns det tydliga anvisningar i utbildningslagen om vilka allmänna ämnen som ska ingå och hur mycket undervisningstid som ska avsättas för dessa ämnen. Alla yrkesutbildningsprogram ska omfatta undervisning i norska, mate- matik, naturkunskap, engelska, samhällskunskap och gymnastik. Totalt ska eleverna erbjudas strax i dessa ämnen . De yrkesorien- terade ämnena ska omfatta minst . Regionerna ska hjälpa yrkeselever att hitta lärlingsplatser. Om det inte går att hitta tillräckligt med lärlingsplatser ska man anvisa möjligheter till praktiskt lärande i anslutning till skolor och andra offentliga institutioner, ett slags elevverkstäder. Tillgången på lärlingsplatser är ett problem, precis som i många andra länder. Företagen och kommunerna medverkar aktivt i lärlingsutbild- ningen, inte minst via de s.k. upplärningskontoren (opplærings- kontor). Upplärningskontoren är den administrativa benämningen på företag och kommunala verksamheter som går samman för att organisera och kvalitetssäkra lärlingsutbildningen. Kontoren har normalt en avgränsning till ett särskilt fylke och en tydlig anknyt- ning till ett visst yrkesområde. Det är viktigt att betona att upplär- ningskontoren inte utgör några offentliga institutioner, även om de samverkar med offentliga utbildningsmyndigheter och utgör en viktig aktör i utbildningssystemet. De har tillkommit på branscher- nas initiativ och finansieras i huvudsak via de bidrag som företag och kommuner får för att de tar emot lärlingar. De företag och kommunala verksamheter som är medlemmar i upplärningskontor- en avstår alltså en del av sina intäkter för att kontoren hanterar viktiga moment i utbildningen. Insatser för unga med låg utbildning När det gäller insatser för unga med låg utbildning har den s.k. uppföljningstjänsten en helt central roll. Den organiseras också på regional nivå och har en fastare organisation jämfört med kom- munernas aktivitetsansvar i . Tanken är att uppföljnings- tjänsten ska samverka med lokala NAV-kontor, dvs. den speciella samorganisation för försäkringskassa, arbetsförmedling och social- tjänst som finns i och som ska vara representerad i varje kommun.3 Målgruppen uppgår till ca 20 000 ungdomar i ålders- 3 NAV står för Ny arbeids- og velfersforvaltning. gruppen 16–, vilket motsvarar strax av ålders- gruppen. Grunden för uppföljningstjänsten är ungdomarnas lagstadgade rätt till en gymnasial utbildning. Huvudsyftet är att hjälpa dem som saknar utbildning och arbete att uppnå en utbildning på gymnasial nivå. Stödet omfattar allt från direkta utbildningsinsatser till reha- bilitering och kuratorsstöd. Kommunerna är också ansvariga för att erbjuda pedagogiskt och psykologiskt stöd till enskilda, en service som också ofta nyttjas. I praktiken handlar det ofta om att utforma individuellt anpassade lösningar med olika kombinationer av skol- förlagt och arbetsplatsförlagt lärande. Aktuella politiska initiativ kopplade till utbildning på gymnasial nivå handlar i hög grad om att kvalitetssäkra utbildningarna och minska studieavbrotten samt om att öka antalet lärlingsplatser i före- tagen. Bland annat har kraven på lärarnas kvalifikationer höjts. För att antas till lärarutbildningarna ska man ha ett betyg från gym- nasieskolan som överstiger genomsnittet i de huvudämnen man ska undervisa i, som det ställs högre krav på ämnesstudiernas omfattning för behörigheten att undervisa. Problemet med den otillräckliga tillgången på lärlingsplatser i arbetslivet möts bl.a. med ökade statliga subventioner. Stödet är relativt generöst och uppgår till ca per lärling och år (Informasjon til bedrifter som tar inn lærlinger og lærekandidater). Till detta kommer ett extra bidrag (stimulanstill- skott) på för företag som tar emot lärlingar . 2Utbildningserfarenheter i två länder med uppdelade utbildningssystem I studier om välfärdspolitiken i andra länder i , främst , brukar man betona att trygghetssystemen inte har en generell karaktär som i de nordiska länderna utan i högre grad knyts till yrkestillhörighet och anställning (Esping–1990). Intresseorganisationer, företag och korporationer tilldelas ett större ansvar för att skydda medborgare mot sociala risker. Arbets- marknaden är också mer reglerad. Yrkestillhörighet och yrkesindel- ning spelar en mer fundamental roll genom att regler om lagstad- gade erkända yrken och yrkeslegitimationsprinciper utestänger personer som saknar ”rätt” yrkesutbildning från betydande delar av arbetsmarknaden. På motsvarande sätt är utbildningssystemet starkt differentierat, dvs. uppdelat i parallella spår. När det gäller utbildning på grund- läggande och gymnasial nivå tar detta sig uttryck i en uppdelning mellan olika skolformer och i att elever tidigt gör avgörande val mellan yrkesförberedande och studieförberedande utbildning (Busemeyer 2015). Men även om differentieringen är påtaglig är stan- dardiseringen av utbildningarna hög.