sou · H4B382 · 2016-11-29 00:00:00 — Särskild hänsyn ska alltså tas till bl.a. institutets finansiella ställ- ning. Med finansiell ställning avses, enligt förarbetena, exempelvis institutets årsomsättning. I förarbetena framhålls också att en sank- tionsavgift bör kunna höjas till ett högre belopp än annars för att t.ex. säkerställa att den överstiger den vinst som överträdelsen har inneburit.29 Kort om vissa andra sanktionsavgifter Nedan redovisas kort några andra sanktionsavgifter som förekom- mer i svensk rätt och hur storleken av dessa avgifter beräknas. Det kan noteras att flera sanktionsavgifter är att vänta.30 Skattetillägg utgår normalt med en viss procent () av den skatt som har undandragits staten.31 2013/14:228 s. 238 f. 2013/14:228 s. 240. 30Jfr t.ex. SOU 2016:8. 31Se 49 kap. skatteförfarandelagen (2011:1244). Andra sanktioner mot juridiska personer och enskilda näringsidkare Överlastavgift tas ut enligt lagen (1972:435) med ett grundbelopp om och visst tillägg per ytterligare överlast. Miljösanktionsavgift kan utgå med högst . När av- giften bestäms, ska hänsyn tas till överträdelsens allvar och betydel- sen av den bestämmelse som överträdelsen avser.32 Avgift enligt utlänningslagen (2005:716) utgår normalt för varje ut- länning med hälften av prisbasbeloppet. Om överträdelsen har pågått än , är den normala avgiften för varje utlänning i stället hela prisbasbeloppet.33 Vattenföroreningsavgift – som regleras i lagen (1980:424) om åtgär- der mot förorening från fartyg – bestäms med hänsyn till utsläppets omfattning samt fartygets storlek enligt en särskild tabell.34 Något tak för avgiftens storlek finns inte. Sanktionsavgift enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) kan utgå med högst . Av särskilda föreskrifter framgår hur avgiften ska beräknas för olika slag av överträdelser.35 32Se 30 kap. . 33Se 20 kap. 12–14 §§ utlänningslagen. 34Se 8 kap. lagen om åtgärder mot förorening från fartyg. 35Se 8 kap. 5–10 §§ arbetsmiljölagen. Andra sanktioner mot juridiska personer och enskilda näringsidkare Särskild avgift enligt lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument Särskild avgift enligt lagen (2000:1087) om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument kan bl.a. utgå av ersättningen för aktierna, dock lägst och högst , eller med mellan av det sam- manlagda marknadsvärdet på de aktier i bolaget som är upptagna till handel eller handlas på en handelsplats, dock lägst och högst 1 miljon kronor.36 Avgift enligt lagen om handel med utsläppsrätter Avgift enligt lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter kan utgå med ett belopp som motsvarar per ton koldioxid eller koldioxidekvivalent.37 Särskild avgift enligt lagen om offentliga uppköpserbjudanden på aktiemarknaden Särskild avgift enligt lagen (2006:451) om offentliga uppköpserbju- danden på aktiemarknaden kan utgå med lägst och högst 100 miljoner kronor.38 Särskild avgift enligt lagen om handel med finansiella instrument Särskild avgift enligt lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument kan utgå med högst 10 miljoner kronor.39 36Se 20–24 §§ lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument. 37Se 8 kap. 6–8 §§ lagen om handel med utsläppsrätter. 38Se 7 kap. 2 § lagen om offentliga uppköpserbjudanden på aktiemarknaden. 39Se 6 kap. 3a–3e §§ lagen om handel med finansiella instrument. Andra sanktioner mot juridiska personer och enskilda näringsidkare Upphandlingsskadeavgift enligt bl.a. 17 kap. lagen (2007:1091) om offentlig upphandling40 kan utgå med lägst och högst . Avgiften får inte överstiga av kon- traktsvärdet. Vid fastställandet av upphandlingsskadeavgiftens stor- lek ska särskild hänsyn tas till hur allvarlig överträdelsen är.41 Förverkande är – liksom företagsbot – en särskild rättsverkan av brott. Grundläggande bestämmelser om förverkande finns i 36 kap. . Där regleras bl.a. när förverkande får beslutas och mot vem en talan om förverkande kan riktas. Det finns även särskilda förverkandebestämmelser i andra författningar som kompletterar eller helt eller delvis ersätter reglerna i 36 kap. brottsbalken.42 De viktigaste formerna av förverkande avser utbyte eller av brott eller egendom som använts som hjälpmedel vid brott. För- verkandeyrkandet riktas ofta mot den som har begått ett brott men kan också riktas mot andra fysiska eller juridiska personer. Förver- kande kan ske genom sakförverkande eller värdeförverkande. Vid sakförverkande förklaras viss egendom förverkad. Vid värdeförverkan- de förklaras i stället värdet av viss egendom eller vissa förtjänster för- verkade. Den enskilde förpliktas då att betala ett visst angivet belopp till staten. Nedan redogörs kortfattat för de allmänna bestämmelserna om förverkande i svensk rätt. Bestämmelsen om förverkande vid brott i utövningen av näringsverksamhet är särskilt intressant för vår fram- ställning och behandlas därför något djupare än övriga bestämmelser. 40Upphandlingsskadeavgift kan även utgå enligt i 17 kap. lagen (2007:1092) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster samt 17 kap. i lagen (2011:1029) om upphandling på försvars- och säkerhetsområdet. 41Se t.ex. 17 kap. 4 och 5 §§ lagen om offentlig upphandling. I de förslag till nya lagar om offentlig upphandling m.m. som har presenterats i prop. 2015/16:195 föreslås inte att några änd- ringar i sak görs avseende bestämmelserna om upphandlingsskadeavgift, se prop. 2015/16:195 s. 875 ff. och 1158 f. 42Se t.ex. 29 kap. 12 § , 6 § narkotikastrafflagen (1968:64) och 9 kap. 5 § vapen- lagen (1996:67). Andra sanktioner mot juridiska personer och enskilda näringsidkare Enligt 36 kap. 1 § ska utbyte av ett brott enligt brotts- balken förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Det- samma gäller utbyte av ett brott enligt annan lag eller författning för vilket det är föreskrivet fängelse . Med utbyte av brott avses enligt motiven både konkret egendom som någon kom- mit över genom brott och det i pengar uppskattade värdet av vad som åtkommits. Förverkande kan därför ske antingen genom sak- förverkande eller genom värdeförverkande.43 Av 36 kap. 1 c § framgår att även viss annan egendom, främst egendom som har trätt i stället för utbyte och avkastning av utbyte, anses utgöra utbyte av brott och kan förverkas. Slutligen är det också möjligt att förverka vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott, om mottagandet utgör ett brott enligt . I stället för det mottagna får dess värde förklaras förverkat. Förverkande av hjälpmedel m.m. Av 36 kap. 2 § framgår att egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt får förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Även egendom, som har varit avsedd att användas som hjälpmedel men som inte kommit till användning i det enskilda fallet, får förverkas om brottet har fullbordats eller om förfarandet har utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller stämp- ling. Slutligen får även egendom som har frambragts genom brott eller vars användande utgör brott förverkas. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. Liksom vid förverkande av utbyte av brott gäller bestämmelserna om förverkande av hjälpmedel även vid brott enligt annan lag eller författning, om det för brottet är föreskrivet fängelse . I 36 kap. 3 § finns bestämmelser som reglerar för- verkande i vissa fall av föremål som kan befaras komma till brotts- lig användning. Bestämmelserna medger endast sakförverkande och tar sikte på bl.a. typiska brottsverktyg och vapen som kan användas för att begå brott mot liv och hälsa. 43 Se prop. 1968:79 s. 76 och 79. Andra sanktioner mot juridiska personer och enskilda näringsidkare Förverkande av utbyte av brottslig verksamhet (s.k. utvidgat förverkande) I 36 kap. 1 b § finns bestämmelser om s.k. utvidgat för- verkande. Enligt bestämmelserna ska egendom – eller dess värde – förklaras förverkad, om det framstår som klart mera sannolikt att den utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. Bestämmelsen är tillämplig endast när någon döms för fullbordat brott eller för försök, förberedelse eller stämpling till viss allvarlig brottslighet som kan ge utbyte. Förverkande får inte ske om det är oskäligt. Förverkande vid brott i utövningen av näringsverksamhet När en näringsidkare har haft ekonomiska fördelar av ett brott som är begånget i utövningen av näringsverksamheten, ska enligt 36 kap. 4 § värdet av fördelarna förklaras förverkat även när det inte följer av andra regler. Något förverkande ska emellertid inte ske om det är oskäligt. Vid den bedömningen ska bland annat beaktas om det finns anledning att anta att annan betalningsskyldighet som svarar mot de ekonomiska fördelarna av brottet kommer att åläggas näringsidkaren eller annars fullgöras av denne. När bevisning om vad som ska förklaras förverkat inte alls eller endast med svårighet kan föras, får värdet uppskattas till ett belopp som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Av motiven till lagstiftningen framgår att begreppen närings- idkare och näringsverksamhet har samma innebörd som på andra håll i lagstiftningen.44 Med ekonomisk fördel avses en uppskattad skill- nad i förmögenhetsställning mellan den situation som har uppkom- mit genom brottet och den som skulle ha rått om brottet inte hade ägt rum. Såväl förtjänster som besparingar kan utgöra en ekonomisk fördel. Bestämmelsen är subsidiär till andra förverkandebestämmel- ser på så sätt att den är tillämplig endast om och i den utsträckning andra regler inte medför ett fullständigt förverkande av alla fördelar som uppkommit genom brottet. Praktiskt viktiga fall där bestäm- melsen kan tillämpas är när en näringsidkare har underlåtit att fullgöra vissa skyldigheter för att spara in den kostnad som ett fullgörande av 44 Se prop. 1981/82:142 s. 26 f. Andra sanktioner mot juridiska personer och enskilda näringsidkare skyldigheten skulle medföra.45 I förarbetena framhålls att ekono- miska fördelar som kan härledas till överträdelser som är satta i system och som vittnar om betydande nonchalans eller innefattar åsidosät- tande av viktiga skyddsintressen regelmässigt bör leda till förverkan- de. Vid bedömningen av om förverkande ska ske bör stor vikt till- mätas frågan om brottet har skett med ledningens vetskap eller om ledningen åtminstone borde ha kunnat förhindra brottet. Om brottet från straffrättslig synpunkt är att anse som mindre allvarligt eller om företagsledningen inte rimligen kan lastas för det, bör för- verkande ofta kunna underlåtas.46 Som framgår av lagtexten kan annan betalningsskyldighet som motsvarar de ekonomiska fördelarna av brottet föranleda att något förverkande inte bör ske. Sådan betalningsskyldighet kan t.ex. vara åläggandet av en sanktionsavgift eller skyldighet att betala skade- stånd. Eftersom betalningsskyldigheten ska motsvara de ekonomiska fördelar som har uppstått, bör det inte vara aktuellt att undvika för- verkande för exempelvis sådan skadeståndsskyldighet som kan upp- stå när en arbetstagare skadar sig på grund av att ett arbetsmiljö- brott har begåtts i utövningen av näringsverksamheten. I sådana fall motsvarar nämligen skadeståndsskyldigheten sällan den ekonomiska fördel som har uppstått genom brottet.47 Skadeståndsregler har som övergripande syfte att ge den som har lidit skada ersättning så att han eller hon sätts i samma ekonomiska ställning som om ingen skada hade inträffat. Skadestånd kan före- komma såväl när parterna står i kontraktsrättsligt förhållande till varandra som när något sådant förhållande inte finns. I det senare fallet (utomobligatoriskt skadestånd) får skadeståndslagens (1972:207) bestämmelser central betydelse. Enligt 1 kap. 1 § i den lagen är dess bestämmelser tillämpliga om inte annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. I det följande lämnas en kort över- sikt över lagens mest centrala bestämmelser. 1981/82:142 s. 27 och prop. 2004/05:135 s. 73. 1981/82:142 s. 28. 1981/82:142 s. 29. Andra sanktioner mot juridiska personer och enskilda näringsidkare het ägnas åt bestämmelserna om det skadeståndsansvar som arbets- givare har för skador som arbetstagare vållar i tjänsten m.m. Skadeståndsansvar på grund av eget vållande m.m. Av 2 kap. 1 § skadeståndslagen följer att den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada ska ersätta skadan. För skadeståndsskyldighet krävs normalt att skadan orsakas av en hand- ling, men det kan räcka med underlåtenhet. Så kan vara fallet om någon har framkallat en farlig situation. Han eller hon anses då ofta skyldig att vidta åtgärder för att hindra att en skada inträffar och kan, om detta inte sker, bli skadeståndsskyldig för skada som annars inte hade inträffat. Bestämmelserna i 2 kap. 1 § skadeståndslagen medför inte enbart att den fysiska person som vållar skadan kan bli skadeståndsskyldig. De kan också leda till skadeståndsansvar för andra. Så blir fallet vid s.k. principalansvar, som behandlas under nästa rubrik. En juridisk person kan också bli ansvarig för handlande eller underlåtenhet som primärt är att tillskriva någon i den juridiska personens ledning, t.ex. en verkställande direktör. Organansvaret innebär att ställföreträdarens handlande eller underlåtenhet tillskrivs den juridiska personen. En juridisk person kan även få svara för anonyma och kumulerade fel som begås av företrädare för den juridiska personen. Enligt 2 kap. 2 § skadeståndslagen ska den som vållar en ren för- mögenhetsskada genom brott ersätta skadan. Vidare ska enligt 2 kap. 3 § den som allvarligt kränker någon annan genom brott som inne- fattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ersätta den skada som kränkningen innebär. Det s.k. organansvaret torde medföra att juridiska personer i vissa situationer kan bli skyldiga att betala ersättning för, förutom person- och sakskador, förmögen- hetsskada och kränkning. Så kan bli fallet när en ställföreträdare begår brott som kan tillskrivas den juridiska personen. Andra sanktioner mot juridiska personer och enskilda näringsidkare Skadeståndsansvar utan eget vållande Vid sidan av skadeståndsansvar för eget vållande m.m. finns bestäm- melser om ansvar utan eget vållande. Här kan man skilja mellan två former av sådant skadeståndsansvar, principalansvar (ansvar för annans vållande) och strikt ansvar (ansvar oberoende av vållande). Strikt ansvar innebär att skadeståndsskyldighet föreligger redan när det har fastställts att det finns ett adekvat orsakssamband mellan en händelse som ligger inom ansvarsområdet och den skada som har inträffat. Det behöver alltså inte utredas om någon har orsakat ska- dan avsiktligen eller genom vårdslöshet. Strikt ansvar förekommer främst i speciallagstiftning på transportområdet. Andra exempel finns dock, se t.ex. 32 kap. 1 § . Principalansvaret för arbetsgivare regleras i 3 kap. 1 § skade- ståndslagen. Bestämmelsen innebär att en arbetsgivare är skyldig att ersätta •person- och sakskador som en arbetstagare vållar genom fel och försummelse i tjänsten, •rena förmögenhetsskador som arbetstagaren i tjänsten vållar genom brott, samt •skada på grund av att arbetstagaren genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära kränker någon annan genom fel eller försummelse i tjänsten. Principalansvaret gäller oavsett om skadan drabbar andra anställda eller utomstående personer. För staten, kommuner och landsting sträcker sig skadeståndsansvaret något längre än det gör för privata arbetsgivare.48 Den skadelidande behöver inte visa att en viss arbetstagare har varit oaktsam. Det är tillräckligt att han eller hon kan visa att fel eller försummelse har förekommit hos någon som arbetsgivaren är an- svarig för. Skadeståndsanvaret gäller emellertid endast för skador som vållas i tjänsten, vilket innebär att det måste finnas ett samband mellan skadan och det arbete som utförs åt arbetsgivaren. Handlingar som företas under arbetstid anses normalt företagna i tjänsten även om de inte ryms inom arbetstagarens arbetsuppgifter. 48 Jfr 3 kap. 1 § andra stycket samt 3 kap. 2 och 3 §§ skadeståndslagen. Andra sanktioner mot juridiska personer och enskilda näringsidkare kan t.ex. bli skadeståndsansvarig för uppsåtliga brott som en arbets- tagare har begått. Det gäller särskilt om brottet har begåtts under utförande av ett avtal mellan arbetsgivaren och den skadelidande, såsom när en anställd i en flyttfirma har stulit från kunderna. Vissa typer av brott, t.ex. misshandel, anses emellertid i princip aldrig kunna begås i tjänsten.49 49 Se SOU 1997:127 s. 159 f. I utredningens uppdrag ingår att säkerställa att det straffrättsliga systemet för juridiska personer är effektivt, ändamålsenligt, modernt och anpassat till EU-rättsliga och övriga internationella åtaganden. Det finns anledning att diskutera vad detta innebär samt att redovisa några principer som enligt vår mening bör ligga till grund för ett reformerat straffrättsligt system för juridiska personer. En första fråga är vad som i detta sammanhang avses med ”effek- tivitet” och ”ändamålsenlighet”. Vad krävs för att systemet med företagsbot ska anses effektivt och ändamålsenligt? Enligt vår mening bör den frågan besvaras med utgångspunkt i vad som är syftet med systemet och vad man vill åstadkomma genom åläggande av företagsbot. Syftet med lagstiftningen om företagsbot är att avhålla från brott; lagstiftningen är alltså avsedd att ha vad som brukar kallas ett allmänpreventivt syfte. Lagstiftaren får också antas ha avsett – på samma sätt som i fråga om andra straffrättsliga sanktioner – att den enskilda företagsboten ska förmedla samhällets av ett visst beteende. Bestämmelserna om företagsbot bör, för att vara ”ändamålsenliga” och ”effektiva”, utformas så att de på bästa sätt kan tillgodose dessa syften. I kravet på ”effektivitet” får också anses ligga att systemet ska vara kostnadseffektivt och lätt att tillämpa utan att för den skull avvika från rättssäkerhetens krav eller vedertagna svenska straffrättsliga principer. Systemet med företagsbot fungerar i huvudsak väl De lagändringar som genomfördes har inneburit att bestäm- melserna om företagsbot har kommit att tillämpas i betydligt större omfattning . Den nuvarande företagsbotsregleringen fungerar i huvudsak väl. Det finns inte heller något generellt behov av att höja repressionsnivån. Vi anser därför att ett reviderat regel- verk bör bygga vidare på de nuvarande bestämmelserna. Eventuella nya bestämmelser bör utformas så att man kan ta till vara den erfaren- het som de rättstillämpande myndigheterna har fått av den nuva- rande regleringen. Systemet bör vara enkelt att tillämpa För att regelverket om företagsbot ska tillämpas i önskvärd ut- sträckning är det viktigt att det är tydligt, enkelt och förutsebart. Det ska vara lätt för polis och åklagare att veta när frågor om före- tagsbot behöver tas upp. Och det ska vara enkelt för en företagare att tillgodogöra sig innehållet i bestämmelserna och därmed ha möj- lighet att organisera verksamheten så att företagsbot kan undvikas. Kravet på enkelhet innefattar emellertid inte bara ett krav på reg- lernas yttre utformning. Det innebär också att reglerna bör utformas så att onödiga tillämpningssvårigheter kan undvikas. Förutsättning- arna för att ålägga företagsbot bör därför, så långt detta är möjligt med hänsyn till allmänna rättssäkerhetskrav, inte göras beroende av omständigheter som är svåra att utreda. Regelverket bör utformas så att det har en brottsavhållande effekt Vi har ovan framhållit att lagstiftningen om företagsbot har ett allmänpreventivt syfte. Så bör det vara även i fortsättningen. Det innebär i och för sig inte nödvändigtvis att den företagsbot som utdöms i det enskilda fallet ska vara bestämd så att den har av- skräckande verkan; företagsbotens storlek bör i stället – som vi åter- kommer till nedan – bestämmas enligt principerna om proportiona- litet och ekvivalens. Men regelverket bör vara utformat så att det, genom sin existens, har en brottsavhållande effekt på alla typer av Det får bl.a. betydelse för utformningen av bestämmelser- na om företagsbotens storlek. måste behovet av en brottsavhållande lagstiftning balan- seras mot vikten av att sanktionssystemet framstår som rimligt för de enskilda och företag som berörs. Vi återkommer till detta i av- snitt 7.3. 7.3Företagsboten bör vara proportionerlig och ekvivalent Inom straffrätten är det en utgångspunkt att straffet ska stå i pro- portion till brottets allvar. Detta kommer till uttryck i 29 kap. 1 § där det föreskrivs att straffet ska bestämmas efter brotts- lighetens straffvärde. Företagsbot är liksom straff en straffrättslig sanktion. Det är därför naturligt att tillämpa en proportionalitets- princip även vid åläggandet av företagsbot. En företagsbot bör i linje med detta vara proportionerlig i den meningen att det råder ett rimligt förhållande mellan å ena sidan brottslighetens allvar och omfattning och å andra sidan storleken på företagsboten. Det förhållandet att företagsboten är avsedd att markera gentemot näringsidkaren gör det naturligt att vid denna proportionalitetsbedömning väga in även graden av det som näringsidkaren förtjänar. Brottslighetens straffvärde, dess sam- band med verksamheten och dess inverkan på intressen som är sär- skilt skyddsvärda vid verksamhetsutövning, t.ex. miljö och hälsa, bör därmed ges en stor betydelse för storleken på företagsboten. Inom straffrätten gäller också en princip om s.k. ekvivalens. Den innebär väsentligen att ”lika fall ska behandlas lika”. En följd av detta är att två brott som är lika allvarliga i princip ska föranleda lika kännbara sanktioner. Principen innebär också att ett brott som är att anse som mer allvarligt bör föranleda en mer kännbar reak- tion än ett mindre allvarligt brott. Det är naturligt att också denna princip ska gälla vid åläggande av företagsbot. Här uppkommer den särskilda frågan i vilken utsträckning man bör beakta att olika före- tag har olika ekonomisk förmåga att betala en företagsbot. Ett före- tagsbotsbelopp som är mycket kännbart för ett litet företag med svag finansiell ställning kan för ett större företag med stark finan- siell ställning framstå som helt obetydligt. Och ett belopp som även det större företaget uppfattar som kännbart får helt orimliga effek- ter för det mindre företaget. Principen om ekvivalens bör i detta sammanhang inte förstås på det sättet att företagsboten för två lik- värdiga brott alltid bestäms till ett och samma belopp. I stället bör bestämmelserna utformas så att företagsboten kan göras lika känn- bar för det större företaget som för det mindre. Vi återkommer till detta i avsnitt 10.11. 7.4Företagsboten bör inte ges en vinsteliminerande funktion I tidigare lagstiftningsärenden har övervägts om företagsboten – förutom att ge uttryck för – även bör ges en vinstelimine- rande funktion. Vinsteliminering till följd av brott som är begångna i utövningen av näringsverksamhet är dock redan möjligt genom bestämmelserna om förverkande.1 Såsom uppmärksammades redan när bestämmelserna om företagsbot infördes, skulle ett system där företagsboten även syftar till att eliminera uppkommen vinst vara för- enat med flera nackdelar. I förarbetena uttalades bl.a. att ett system med såväl repressiva som vinsteliminerande inslag kan leda till miss- förstånd och ojämnhet i rättstillämpningen, eftersom vinstelimine- ring och bestraffning har vitt skilda syften.2 Enligt vår bedömning saknas anledning att ompröva det tidigare ställningstagandet att före- tagsbotsinstitutet inte bör användas för att eliminera vinst. 7.5Systemet med företagsbot bör vara generellt tillämpligt kan alla brott för vilka det är föreskrivet strängare straff än penningböter föranleda företagsbot. Tillämpningsområdet för de nu- varande bestämmelserna är därmed mycket brett och företagsbot kan förekomma i vitt skilda situationer.