sou · H4B334 · 2016-04-29 00:00:00 — I fall som avses i 8 kap. 16 § andra stycket 3 denna lag och 3 kap. 1 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism svarar dock revisorn endast för skada på grund av oriktiga uppgifter som revisorn eller revisorns medhjälpare har haft skälig anledning att anta var oriktiga. Om ett revisionsbolag är revisor, åligger ersättningsskyldigheten detta bolag och den som är huvudansvarig för revisionen. Om en sammanslutning eller ett revisionsorgan som avses i 8 kap. 4 § är revisor, åligger ersättningsskyldigheten den som har förrättat revisionen och den som har utsett honom eller henne. Genom avtal mellan föreningen och den som avses i första eller andra stycket kan ersättningsskyldigheten begränsas för skador som inte orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Ett sådant avtal är bindande för föreningen under förutsättning att ansvarsbegränsningen är skälig och har godkänts av föreningsstämman. Se kommentaren till 29 kap. 2 § ABL. 4 § Om någon är ersättningsskyldig enligt 1–3 §§, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek, ansvarsfördelningen mellan föreningsorganen och omständigheterna i övrigt. Ska flera ersätta samma skada, svarar de solidariskt för skadeståndet i den mån inte skadeståndsskyldigheten har jämkats för någon av dem enligt första stycket. Vad någon har utgett i skadestånd får krävas tillbaka från de andra efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. I bestämmelsen har gjorts vissa språkliga ändringar. I övrigt hänvisas till kommentaren till 29 kap. 5 § ABL. 9 kap. sparbankslagen (1987:619) 2 § En revisor, en lekmannarevisor eller en granskare i en sparbank är ersättningsskyldig enligt de grunder som anges i 1 §. Han eller hon ska även ersätta skada som uppsåtligen eller av oaktsamhet vållas av en medhjälpare. I de fall som avses i 4 a kap. 21 § första stycket 3 och 4 b kap. 19 § andra stycket denna lag samt 3 kap. 1 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism svarar dock revisorn, lekmannarevisorn eller granskaren endast för skada på grund av oriktiga uppgifter som han eller hon eller en medhjälpare har haft skälig anledning att anta var oriktiga. Om ett registrerat revisionsbolag är revisor eller granskare, är det detta bolag och den för revisionen eller granskningen huvudansvarige som är ersättningsskyldiga. Genom avtal mellan banken och den som avses i första eller andra stycket kan ersättningsskyldigheten begränsas för skador som inte orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Ett sådant avtal är bindande för banken under förutsättning att ansvarsbegränsningen är skälig och har godkänts av sparbanksstämman. Se kommentaren till 29 kap. 2 § ABL. 3 § Om någon är ersättningsskyldig enligt 1–3 §§, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek, ansvarsfördelningen mellan bankens organ och omständigheterna i övrigt. I bestämmelsen har gjorts vissa språkliga ändringar. I övrigt hänvisas till kommentaren till 29 kap. 5 § ABL. 11 kap. lagen (1995:1570) om medlemsbanker 2 § En revisor, en lekmannarevisor eller en granskare i en medlemsbank är ersättningsskyldig enligt de grunder som anges i 1 §. Han eller hon ska även ersätta skada som uppsåtligen eller av oaktsamhet vållas av en medhjälpare. I de fall som avses i 7 a kap. 21 § första stycket 3 och 7 b kap. 19 § andra stycket denna lag samt 3 kap. 1 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism svarar dock revisorn, lekmannarevisorn eller granskaren endast för skada på grund av oriktiga uppgifter som han eller hon eller en medhjälpare har haft skälig anledning att anta var oriktiga. Om ett registrerat revisionsbolag är revisor eller granskare, är det detta bolag och den för revisionen eller granskningen huvudansvarige som är ersättningsskyldiga. Genom avtal mellan banken och den som avses i första eller andra stycket kan ersättningsskyldigheten begränsas för skador som inte orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Ett sådant avtal är bindande för banken under förutsättning att ansvarsbegränsningen är skälig och har godkänts av föreningsstämman. Se kommentaren till 29 kap. 2 § ABL. 4 § Om någon är ersättningsskyldig enligt 1–3 §§, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek, ansvarsfördelningen mellan bankens organ och omständigheterna i övrigt. Se kommentaren till 29 kap. 5 § ABL. 5 kap. stiftelselagen (1994:1220) 2 § En revisor är ersättningsskyldig enligt de grunder som anges i 1 §. Revisorn ansvarar även för skada som uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakas av revisorns medhjälpare. I fall som avses i 4 kap. 15 § andra stycket 2 denna lag och 3 kap. 1 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism svarar dock revisorn endast för skada på grund av oriktiga uppgifter som revisorn eller revisorns medhjälpare har haft skälig anledning att anta var oriktiga. Om ett revisionsbolag är revisor, är det bolaget och den som är huvudansvarig för revisionen som är ersättningsskyldiga. Genom avtal mellan stiftelsen och den som avses i första eller andra stycket kan ersättningsskyldigheten begränsas för skador som inte orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Ett sådant avtal är bindande för stiftelsen under förutsättning att ansvarsbegränsningen är skälig och har godkänts av den som enligt 4 kap. 1 § utser revisorn. Se kommentaren till 29 kap. 2 § ABL. 3 § Om någon är ersättningsskyldig enligt 1 eller 2 §, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek, ansvarsfördelningen mellan stiftelsens organ och omständigheterna i övrigt. Ska flera ersätta samma skada, svarar de solidariskt för skadeståndet i den mån inte skadeståndsskyldigheten har jämkats för någon av dem enligt första stycket. Vad någon har utgett i skadestånd får krävas tillbaka från de andra efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. I bestämmelsen har gjorts vissa språkliga ändringar. I övrigt hänvisas till kommentaren till 29 kap. 5 § ABL. Revisionslagen (1999:1079) 37 § En revisor som när han eller hon fullgör sitt uppdrag uppsåtligen eller av oaktsamhet skadar företaget ska ersätta skadan. Detsamma gäller när skadan tillfogas någon annan genom överträdelse av denna lag eller tillämplig lag om årsredovisning. En revisor ska även ersätta skada som uppsåtligen eller av oaktsamhet vållas av revisorns medhjälpare. I fall som avses i 36 § andra stycket denna lag och 3 kap. 1 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism svarar dock revisorn endast för skada på grund av oriktiga uppgifter som revisorn eller revisorns medhjälpare har haft skälig anledning att anta var oriktiga. Om ett registrerat revisionsbolag är revisor, är det detta bolag och den för revisionen huvudansvarige som är ersättningsskyldiga. Genom avtal mellan företaget och den som avses i första eller andra stycket kan ersättningsskyldigheten begränsas för skador som inte orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Ett sådant avtal är bindande för företaget under förutsättning att ansvarsbegränsningen är skälig. Se kommentaren till 29 kap. 2 § ABL. 38 § Om någon är ersättningsskyldig enligt 37 §, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek, ansvarsfördelningen mellan de som kan vara skadeståndsskyldiga och omständigheterna i övrigt. I paragrafen regleras jämkning av revisorers m.fl. skadeståndsansvar enligt 37 § revisionslagen. Reglerna i revisionslagen omfattar flera olika företagsformer. För handelsbolag, kommanditbolag och enkla bolag finns associationsrättsliga bestämmelser om skadestånd till bolaget i lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag. Av 2 kap. 14 § lagen om handelsbolag och enkla bolag följer att en bolagsman som uppsåtligen eller av oaktsamhet skadar bolaget när han eller hon fullgör sina uppgifter ska ersätta skadan. I lagrummet regleras enbart skadeståndsansvaret gentemot bolaget. Reglerna i 2 kap. 14 § lagen om handelsbolag och enkla bolag är tillämpliga också i fråga om kommanditbolag och enkla bolag (jfr 3 kap. 1 § och 4 kap. 2 § lagen om handelsbolag och enkla bolag). I fråga om enkla bolag tillkommer skadeståndsrätten bolagsmännen, eftersom det enkla bolaget saknar rättspersonlighet. När det gäller handelsbolag anges i förarbetena att borgenärsskyddet allmänt sett är väl tillgodosett med hänsyn till delägarnas solidariska ansvar för bolagets åtagande mot tredje man (prop. 1979/80:143 s. 119). Andra än bolaget kan kräva skadestånd av bolagsmännen antingen på kontraktsrättslig grund eller enligt skadeståndslagen. Mot bakgrund av att reglerna i revisionslagen omfattar flera olika företagsformer, och att revisionslagen i sig endast reglerar revisorns skadeståndsansvar, har tillägget i jämkningsbestämmelsen fått en annan utformning än i de övriga associationsrättsliga jämkningsbestämmelserna. I övrigt hänvisas till kommentaren till 29 kap. 5 § ABL. 6 kap. årsredovisningslagen (1995:1554) 6 § Förvaltningsberättelsen för ett aktiebolag vars överlåtbara värdepapper är upptagna till handel på en reglerad marknad ska innehålla en bolagsstyrningsrapport, om inte bolaget har valt att med stöd av 8 § i stället upprätta en bolagsstyrningsrapport som är skild från årsredovisningen. Bolagsstyrningsrapporten ska innehålla upplysningar om 1.vilka principer för bolagsstyrning som tillämpas, utöver de principer som följer av lag eller annan författning, och var uppgifter om dessa finns tillgängliga, 2.de viktigaste inslagen i bolagets system för intern kontroll och riskhantering i samband med den finansiella rapporteringen, 3.direkta eller indirekta aktieinnehav i bolaget som representerar minst en tiondel av röstetalet för samtliga aktier i bolaget, 4.begränsningar i fråga om hur många röster varje aktieägare kan avge vid en bolagsstämma, 5.bestämmelser i bolagsordningen om tillsättande och entledigande av styrelseledamöter samt om ändring av bolagsordningen, 6.bolagsstämmans bemyndiganden till styrelsen att besluta att bolaget ska ge ut nya aktier eller förvärva egna aktier, 7.hur bolagsstämman fungerar, bolagsstämmans huvudsakliga beslutanderätt, aktieägarnas rättigheter och hur dessa rättigheter utövas, i den omfattning som dessa förhållanden inte framgår av lag eller annan författning, 8.hur styrelsen och, i förekommande fall, inom bolaget inrättade kommittéer är sammansatta och hur de fungerar, i den omfattning som dessa förhållanden inte framgår av lag eller annan författning, 9.ansvarsförsäkring för styrelseledamöter och verkställande direktör. Om bolaget inte tillämpar någon kod för bolagsstyrning, ska skälen för Om bolaget tillämpar en kod för bolagsstyrning, ska det i förekommande fall anges vilka delar av koden som bolaget avviker från och skälen för detta. I paragrafen finns regler om skyldighet för aktiebolag vars överlåtbara värdepapper är upptagna till handel på en reglerad marknad att upprätta bolagsstyrningsrapport och den information som rapporten ska innehålla. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. I bestämmelsens andra stycke har lagts till en ny punkt. Enligt den nya punkten 9 ska bolagsstyrningsrapporten innehålla upplysning om tecknade ansvarsförsäkringar för styrelseledamöter och VD. Det är fråga om ett krav på att företagen lämnar upplysning om förekomsten av VD- och styrelseansvarsförsäkringar. Någon skyldighet att lämna närmare information om försäkringens villkor följer inte av bestämmelsen. Upplysningsskyldigheten omfattar endast sådana försäkringar som genom bolagets försorg har tecknats för VD:s och styrelseledamöters räkning, inte sådana försäkringar som dessa personer kan ha tecknat själva. Skyldighet att upprätta bolagsstyrningsrapport åligger också bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag, värdepappersbolag och försäkringsbolag vars överlåtbara värdepapper är upptagna till handel på en reglerad marknad. Reglerna om bolagsstyrningsrapport i 6 kap. 6–9 §§ årsredovisningslagen är tillämpliga även för nu nämnda bolag (jfr 6 kap. 1 § lagen [1995:1559] om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag samt 6 kap. 1 § lagen [1995:1560] om årsredovisning i försäkringsbolag). Särskilt yttrande av experterna Enligt kommittédirektiven (Dir. 2014:36) har utredarens uppgift varit att överväga på vilket sätt de nya EU-reglerna och utformningen av revisorns skadeståndsansvar påverkar vilka möjligheter en revisionsbyrå har att åta sig revisionsuppdrag i s.k. företag av allmänt intresse (dvs. företag vars överlåtbara värdepapper är upptagna till handel på en reglerad marknad och finansiella företag). Utredaren skulle dessutom överväga om ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen kunde förtydligas i något avseende. Vi välkomnar utredningens uppfattning att såväl intresset av att minska risken för samhällsskadligt stora skadestånd som intresset av att motverka en ansvarsförskjutning från bolagsledningen till revisorn motiverar en översyn av den gällande regleringen. Utredningen anser vidare att den rådande marknadskoncentrationen när det gäller företag av allmänt intresse är problematisk. Enligt vår uppfattning är utredningens förslag steg i rätt riktning. anser vi att mer kraftfulla förändringar hade varit nödvändiga och att de angelägna frågeställningarna om ansvar i bolagssektorn även borde ha behandlats både ur ett samhälls- och rättspolitiskt perspektiv. EU:s revisionspaket är ett synnerligen rigoröst regelverk som särskilt inriktar sig på revisioner av företag av allmänt intresse. Genom att bland annat kräva mer information i revisionsberättelsen och strängare regler i samband med tillhandahållandet av rådgivningstjänster till revisionskunder syftar regleringarna till att stärka revisionens kvalitet och revisorernas oberoende. Vidare ska tillsynsmyndigheten ha möjlighet att meddela fler disciplinära påföljder, såsom exempelvis sanktionsavgifter för revisorer och förbud i upp till för att åta sig revisionsuppdrag. Revisionspaketet syftar även till att stävja nuvarande marknadskoncentration. Dessa mål är svåra att förena, inte minst med beaktande av de senaste årens utveckling vad gäller benägenheten att stämma revisorer på uppseendeväckande stora belopp samt den skadeståndsrättsliga lagstiftningen innebärande ett solidariskt ansvar utan beloppsbegränsningar. Eftersom lagstiftaren synes förutsätta att lagstadgade revisionsuppdrag, och särskilt sådana uppdrag som avser företag av allmänt intresse, ska utföras med hög revisionskvalitet och hög integritet, anser vi att lagstiftaren även har en skyldighet att skapa förutsättningar för att branschen kan behålla och även attrahera personer med efterfrågad kompetens som är villiga att åta sig dessa uppdrag. När det gäller implementering av EU-lagstiftning är möjligheterna till nationella särlösningar små. Däremot finns inga sådana internationella hinder när det gäller revisorns skadeståndsansvar. Tvärtom har EU uppmärksammat riskerna och uppmuntrat medlemsstaterna att se över sin lagstiftning på detta område.1 I syfte att minska risken för samhällsskadligt stora skadestånd och att åstadkomma en rimligare ansvarsfördelning mellan revisorn och bolagsledningen har utredningen bland annat sett över bestämmelsen om det solidariska ansvaret. I avsnitt 6 ”Överväganden och förslag” diskuteras möjligheten att ersätta det solidariska ansvaret med ett proportionellt ansvar. Utredningens slutsats är emellertid att det inte finns skäl att föreslå någon ändring av det solidariska ansvaret. Beslutet motiveras bland annat enligt följande: ”En regel om delat ansvar skulle, på samma sätt som ett subsidiärt ansvar, i alltför hög grad begränsa de skadelidandes möjligheter att föra en legitim skadeståndstalan mot en revisor som genom ansvarsgrundande handlande orsakat eller medverkat till att orsaka skadan. Ett delat ansvar får dessutom antas leda till betydande svårigheter för de skadelidande att visa vem som ska ansvara för vad. Mot detta kan anföras att denna problematik ändå uppkommer i ett 1 rekommendation om begränsning av det civilrättsliga ansvaret för lagstadgade revisorer och revisionsföretag, EUT L 162, 21.6.2008. senare skede vid prövningen av regressansvaret. Vid en avvägning mellan skadevållarens och de skadelidandes intressen framstår det emellertid som mer befogat att skadevållaren får ta risken för att han eller hon inte har möjlighet att regressvis kräva andra som är ersättningsskyldiga för samma skada, samt också bära ansvaret för att inom ramen för en regressprocess lägga fram omständigheter som kan föranleda en annan fördelning än efter huvudtalet. Det får också antas att det är enklare för en av flera skadevållande än för en skadelidande att visa hur långt det egna ansvaret går.” Den svenska associationsrättsliga skadeståndslagstiftningen baseras på ett solidariskt ansvar mellan styrelseledamöterna, den verkställande direktören och revisorn när dessa har orsakat eller medverkat till samma skada. Utöver att det solidariska ansvaret syftar till att värna den skadelidande har det även sin grund i dess preventiva funktion. Risken för skadeståndsansvar vid rena förmögenhetsskador ska alltså tjäna som incitament för att de personer som kan drabbas av skadestånd ska utföra sina uppdrag med sådan omsorg, insikt och handlingskraft som uppdraget enligt lag förutsätter. Det kan konstateras att bristfälliga revisioner ofta förutsätter brister i företagens finansiella rapportering, dvs. att samtliga berörda organledamöter kan ha medverkat till skadan. Vi anser att en revisor ska ta ansvar för den skada som han eller hon har orsakat eller medverkat till. Problemet med den nuvarande konstruktionen är emellertid att de parter, gentemot vilka ersättningsanspråket kan riktas, inte är ekonomiskt jämbördiga. Det beror bland annat på att revisorer har en lagstadgad skyldighet att ha en ansvarsförsäkring, något som inte krävs av styrelseledamöterna eller den verkställande direktören. Även om det i praktiken till övervägande del förekommer att styrelseledamöter i företag av allmänt intresse har ansvarsförsäkringar, kan dessa belopp inte jämställas med de försäkringslösningar som revisionsbyråerna har och de ekonomiska medel som revisionsbyråerna antas kunna bidra med. Av naturliga skäl är det alltså revisorerna och revisionsbyråerna som den skadelidande i första hand – oavsett om även styrelseledamöterna och den verkställande direktören har del i den uppstådda skadan – väljer att väcka talan mot. Även om lagen tillhandahåller en rättslig möjlighet att regressvis föra talan mot övriga organledamöter synes denna möjlighet sällan användas i praktiken, sannolikt för att revisionsbyrån inte anser att det lönar sig. skulle anse att styrelseledamöterna och den verkställande direktören varit medvållande och därför döms att betala ersättning saknas i praktiken ekonomiska medel hos de medvållande, i vart fall finns inte tillräckligt mycket att inhämta för att uppväga kostnaderna hänförliga till sådana processer. Sammantaget leder detta till att det är revisorn som får bära större delen av risken för skadeståndsansvar med anledning av exempelvis bristfällig redovisning i ett bolag. Den del av ansvaret som enligt lag tillhör bolagsledningen överförs alltså inte till ”rätt” skadevållare. På samma sätt som lagstiftningen ska värna den skadelidande, bör lagstiftaren även ändra en lagstiftning som inte fungerar enligt de ursprungliga intentionerna. Vi anser att en lagstiftning, som medför att en skadevållande kan undgå att betala ersättning på grund av bristande betalningsförmåga – och som dessutom innebär att betalningsskyldigheten övervältras på en annan – måste ändras för att motverka nuvarande ansvarsförskjutning. En lagstadgad begränsning av revisorns ansvar gentemot bolaget I takt med att storleken och värdet på exempelvis de noterade företagen ökar, kan det antas att även ersättningsanspråken i skadeståndsärenden växer. ser vi ärenden med ersättningsanspråk i miljardklassen. Att skapa försäkringslösningar som täcker sådana anspråk är förenat med stora svårigheter. Detta förhållande motverkar också ambitionen att öka konkurrensen på revisionsmarknaden för företag av allmänt intresse. Utredningen föreslår tydligare skrivningar i jämkningsregeln samt en möjlighet att avtalsvägen begränsa skadeståndet gentemot bolaget. Som tidigare nämnts är detta steg i rätt riktning, men mot bakgrund av risken för höga skadeståndsanspråk förordar vi en lagstadgad begränsning av revisorns ansvar i företag av allmänt intresse. Sådana förslag har tidigare diskuterats men aldrig lett till lagstiftning i . Kritiken mot förslagen har framför allt varit att det saknas skäl att särbehandla revisorerna i skadeståndshänseende. Mot detta kan framhållas att i företag av allmänt intresse finns det ett lagstadgat krav på att nämnda företag ska revideras av auktoriserade revisorer. Motsvarande lagstadgade skyldighet att utföra uppdrag åt denna typ av företag saknas för andra uppdragstagare, så- som exempelvis advokater och andra rådgivare. Revisorer kan visserligen också utföra rådgivningsuppdrag men ska i sådana fall betraktas som vilken annan uppdragstagare som helst som har möjlighet att avtalsvägen reglera ansvaret. Lagreglerade ansvarsbegränsningar är ingen utopi. De förekommer i ett flertal länder och är även en av de lösningar som anges i EU:s rekommendation . Ett sådant förslag lades fram i utredningen skadeståndsansvar (SOU 2008:79) men ledde inte till ändrad lagstiftning. Förslaget avsåg dock en ansvarsbegränsning gentemot samtliga skadelidande och kritiken hänfördes framför allt till processuella och praktiska problem. Olika scenarier presenterades i propositionen som visade på svårigheterna med att bedöma en skada och även konsekvenserna för övriga skadelidande om ”taket” redan hade nåtts av den som stämde först. Vi anser att det finns fog för en lagstadgad ansvarsbegränsning som endast riktar sig gentemot bolaget, som dessutom ska vara ett företag av allmänt intresse. Till bolaget bör även dess konkursbo räknas. Merparten av den kritik som riktades mot den tidigare utredningens förslag skulle på så sätt falla bort. Begränsningen skulle förslagsvis kunna sättas i relation till revisionsarvodet. Avslutningsvis vill vi framhålla att frågan om revisorsansvaret har varit föremål för översyn utan att konstaterade risker kopplade till skadeståndsanspråk lett till några lagändringar. Som nämnts ovan välkomnar vi att denna utredning bekräftar behovet av förändrad lagstiftning. En revisor ska självklart ta ansvar för en skada som hon eller han har medverkat till. Ökad benägenhet i samhället att stämma, fortsatt ansvarsförskjutning och allt högre ersättningsanspråk försvårar emellertid framväxten av kompetenta revisorer med hög integritet. Det är därför av yttersta vikt att lagstiftaren skapar förutsättningar för att revisorsyrket ska förbli attraktivt. Särskilt yttrande av experten Utredningens förslag till lagändringar bör inte genomföras. Jag anser principiellt att den skadelidandes möjlighet till ersättning väger tyngre än de olika skäl för begränsningar av revisorernas ansvar som utredningen fört fram. Utredningens förslag medför en risk för att delat ansvar införs bakvägen, trots att det inte är syftet. Jag instämmer i de överväganden utredningen gjort avseende förkastade alternativ till ändringar, dvs. de bör inte genomföras. Rättsutvecklingen bör även i fortsättningen ske genom rättspraxis. Jag anser också att utredningens tolkning av uppdraget går utöver direktiven till utredningen och att skälen för de förslag utredningen lägger fram är otydliga. Bl.a. saknas en precisering av vad som menas med samhällsskadligt stora skadestånd. Konsekvensanalysen är dessutom bristfällig. Det går därför inte att ta ställning till effekterna av förslagen.