sou · H4B318 · 2016-03-01 00:00:00 — viktigt att åstadkomma en ordning där såväl rättssäkerhetsintressen som effektivitetshänsyn gör sig gällande. En ordning som innebär att domar eller beslut i sin helhet ska ha fått laga kraft för att få verkställas riskerar att leda till att det går mellan domens eller beslutets meddelande och att verkställigheten kan inledas, trots att någon ändring i påföljdsdelen inte kan aktualiseras med anledning av överklagandet. Så skulle kunna bli fallet om den dömde överklagar i någon annan del än i frågan om påföljd. En ordning som innebär att domar eller beslut i större utsträckning kan verkställas trots att de inte fått laga kraft i den del som avser straffet riskerar att leda till att den dömde tvingas verkställa straff som efter överprövning saknar grund. En sådan ordning bör inte förekomma. Mot den bakgrunden framstår det som en lämplig och tydlig avgränsning att ett fängelsestraff får verkställas först sedan det fått laga kraft mot den dömde. Det är också den ordning som i grunden gäller för den nuvarande regleringen. Enligt vår bedöm- ning saknas således anledning att frångå den ordningen. Några synpunkter eller invändningar i den delen har inte heller framförts under arbetets gång. Lagtexten bör tydligt ange att ett fängelsestraff är verkställbart när en dom eller ett beslut i den del som avser fängelsestraff fått laga kraft mot den dömde. Det innebär att ett fängelsestraff inte behöver ha fått laga kraft i förhållande till alla parter eller i alla delar för att vara verkställbart. Det följer av att kravet på laga kraft endast gäller i förhållande till den dömde och i den del som avser fängelsestraff. Fängelsestraffet är därmed verkställbart även om åklagaren eller målsäganden har överklagat domen eller beslutet eller om den dömde har överklagat men endast avseende annat än sådant som avser fängelsestraffet, t.ex. utvisning, förverkande av egendom, företagsbot och skadestånd. Har den dömde överklagat domen beträffande skuldfrågan (frågan om den dömde ska dömas för gärningen och hur den ska bedömas) innebär det som regel att även påföljdsfrågan omfattas av prövningen. Det centrala för verk- ställighetens inledande med vårt förslag är kravet på laga kraft. Att en dom eller ett beslut i den del som avser fängelsestraff fått laga kraft innebär att domen eller beslutet i den delen kan angripas med ordinära medel, dvs. Det innebär att ett fängelsestraff blir verkställbart antingen genom att överklagandetiden passerats utan att den dömde har överklagat Inledande av verkställighet av fängelsestraff domen eller beslutet i den del som avser fängelsestraff eller genom att domen eller beslutet helt enkelt inte kan överklagas eller därför att den dömde har lämnat nöjdförklaring och därigenom avstått från att överklaga domen eller beslutet i den del som avser fängelse- straff. När det gäller utländska domar eller beslut som ska verkställas här som fängelsestraff efter överförande hit enligt t.ex. lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m., lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom och lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen är förhållandena emellertid något annorlunda. I ett sådant fall bör därför i stället som utgångs- punkt gälla att ett fängelsestraff blir verkställbart när den dom eller det beslut om verkställighet av det motsvarande utländska straffet fått laga kraft. Det innebär att ett utländskt fängelsestraff blir verk- ställbart först när överklagandetiden för den dom eller det beslut om verkställighet av det motsvarande utländska straffet passerats utan att den dömde har överklagat avgörandet eller genom att domen eller beslutet helt enkelt inte kan överklagas (t.ex. beslut av regeringen enligt lagen [1972:260] om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom). Någon möjlighet för den dömde att nöjdförklara sig på en sådan dom eller ett sådant beslut om verkställighet finns inte. Genom en sådan ordning med laga kraft som grundförutsätt- ning för verkställighetens inledande som föreslås tillsammans med förslaget om utökade möjligheter till nöjdförklaring, se avsnitt 7.6.1, skapas enligt vår bedömning en tydligare och mer rättssäker struktur för vad som bör gälla i fråga om när verkställighet får inledas. Omedelbar verkställighet i vissa fall I vissa fall har lagstiftaren av olika skäl ansett det motiverat att ett fängelsestraff får verkställas trots att det inte fått laga kraft. Som framgått ovan kan sådan s.k. omedelbar verkställighet gälla antingen på grund av domstols förordnande eller direkt på grund av föreskrift i lag, se t.ex. 28 kap. 3 § tredje stycket, 37 kap. 10 § och 38 kap. 9 § Inledande av verkställighet av fängelsestraff Vi har under vårt arbete inte funnit någon anledning att i sak invända mot möjligheten till omedelbar verkställighet i dessa fall. Tvärtom är det vår bedömning att de skäl som de gällande reglerna vilar på alltjämt framstår som välgrundade. Vi har dessutom i ytterligare ett avseende funnit skäl att frångå grund- principen om laga kraft som grund för verkställighetens inledande. Det gäller en situation när en dömd som, sedan en dom eller ett beslut blivit verkställbart, har påbörjat verkställigheten av ett fäng- elsestraff när hovrätten, efter överklagande av åklagaren eller måls- äganden, skärper straffet. I det fallet anser vi – till skillnad mot vad som gäller – som en mer ändamålsenlig ordning att det skärpta hovrättsavgörandet bör vara direkt verkställbart mot den dömde. Vi föreslår därför att det ska införas en bestämmelse med sådant inne- håll. Bestämmelsen föreslås placeras i . Förslaget behandlas i avsnitt 6.5.5. Att ett fängelsestraff i vissa fall är verkställbart trots att det inte fått laga kraft, är således något som Kriminalvården har att förhålla sig till när det gäller frågan om när ett fängelsestraff får verkställas. På motsvarande sätt som enligt den nuvarande ordningen bör det därför även i fortsättningen finnas en bestämmelse som upplyser om att sådana regler finns. När det gäller utformningen av en sådan bestämmelse kan olika möjligheter övervägas. En möjlighet är att i lagtexten specificera vilka fall som avses, vilket skulle bli tydligt för tillämparen. En annan möjlighet är att i likhet med vad som gäller utforma bestämmelsen mer generellt. Fördelen med det alternativet är att en sådan bestämmelse står sig i händelse av nya eller ändrade regler på området. Vid en sammantagen bedömning har vi stannat för det senare alternativet. Vi föreslår därför att det i en ny strafftidslag föreskrivs att det av särskilda bestämmelser framgår i vilka fall ett fängelsestraff är verkställbart utan att en dom eller ett beslut fått laga kraft. I författningskommentaren redovisas gällande regler om omedelbar verkställbarhet. Inledande av verkställighet av fängelsestraff Hinder mot verkställighet i vissa fall I vissa fall gäller att ett fängelsestraff inte får verkställas trots att det är verkställbart. Bestämmelser med sådant innehåll finns i t.ex. 11 § lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll, 29 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom och i 2 kap. 10 § lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen. Hinder mot verkställighet kan också före- komma till följd av att rätten med stöd av särskilda bestämmelser har beslutat om inhibition, dvs. att en dom eller ett beslut tills vidare inte får gälla. Sådana bestämmelser finns t.ex. i 58 kap. rätte- gångsbalken. Syftet med dessa bestämmelser är att undvika oskäliga resultat, t.ex. att den prövning som ska göras blir meningslös eller den dömde drabbas av ett frihetsberövande som han eller hon inte sedan kan tillgodoräknas. Vår bedömning är att de regler om hinder mot verkställighet som finns i huvudsak alltjämt är motiv- erade och behövs för att undvika oskäligheter. I ett avseende har vi dock funnit anledning att begränsa hindrets omfattning. Det gäller i samband med en ansökan om verkställighet i form av intensiv- övervakning med elektronisk kontroll, se avsnitt 8.3.2. Vidare före- slås en förändring i 34 kap. 10 § andra stycket som innebär att något generellt hinder mot verkställighet inte längre ska föreligga. I stället föreslås en möjlighet till inhibition, se avsnitt 6.5.2. Att verkställighet i vissa fall inte får påbörjas trots att ett fäng- elsestraff är verkställbart är något som Kriminalvården måste för- hålla sig till och beakta vid den kontroll som myndigheten genom- för för varje dom eller beslut på fängelse som ska verkställas. För att tydliggöra det föreslår vi att det i en ny strafftidslag ska finnas en bestämmelse som upplyser om att sådana regler finns. Bestäm- melsen bör ges en generell utformning. Innan en verkställighet påbörjas måste en prövning ske av frågan om ett fängelsestraff får verkställas. Det bör komma till direkt ut- tryck i regleringen. Genom en sådan prövning ska kontrolleras bl.a. att fängelsestraffet fått laga kraft eller på annan grund får verk- Inledande av verkställighet av fängelsestraff ställas, om det finns hinder mot verkställighet eller preskription har inträtt samt att det återstår tid för den dömde att avtjäna. Det framstår som en rimlig ordning att dokumentation sker t.ex. genom en anteckning i kriminalvårdsregistret om att en prövning gjorts. Den dömde bör ges möjlighet att få ta del av beslutet, som kan angripas på sedvanligt sätt genom en begäran om omprövning eller överklagande. Sammanfattningsvis föreslår vi att det i en ny strafftidslag före- skrivs att en prövning ska ske av frågan om ett fängelsestraff får verkställas. 6.5.2Prövning enligt 34 kap. 10 § andra stycket ska inte längre hindra verkställighet Vår bedömning: Bestämmelsen i 34 kap. 10 § andra stycket bör bli föremål för en översyn. Våra förslag: Visar det sig när en dom på fängelse eller på sluten ungdomsvård ska verkställas, att den dömde begått brottet innan en påföljd som han eller hon dömts till för något annat brott börjat verkställas, och framgår det inte av domarna att den andra påföljden har beaktats, ska, sedan dom- arna fått laga kraft, domstol efter anmälan av åklagare med tillämpning av 3 § andra stycket eller 7 § andra stycket (brotts- balken) bestämma vad den dömde ska undergå till följd av den dom som sist ska verkställas. En sådan prövning hindrar inte att domen får verkställas om inte rätten beslutar något annat. I förordning bör det anges dels att Kriminalvården ska under- rätta åklagaren om det visar sig när ett fängelsestraff ska verkställas att det finns anledning att få straffet omprövat enligt 34 kap. 10 § andra stycket eller enligt 19 § andra stycket bötesverkställighetslagen (1979:189), dels att ska underrätta åklagaren om det visar sig när en dom på sluten ungdomsvård ska verkställas att det finns anledning att få den slutna ungdomsvården omprövad enligt 34 kap. 10 § andra stycket . I förordning bör det anges att domstolen ska ange i dom- slutet när den har tillämpat eller observerat någon av bestäm- Inledande av verkställighet av fängelsestraff melserna i 34 kap. 3 § andra stycket , 34 kap. 7 § andra stycket eller 19 § första stycket bötesverk- ställighetslagen (1979:189). Skälen för bedömningen och förslagen Bestämmelsen i 34 kap. 10 § andra stycket bör ses över Som framgått tar bestämmelsen i 34 kap. 10 § andra stycket brotts- balken sikte på den situationen att domstolen i en dom förbisett att den dömde begått brott innan ett tidigare fängelsestraff börjat verkställas och därmed underlåtit att tillämpa 34 kap. 3 § andra stycket . I en sådan situation ska domstolen, efter anmälan av åklagare, sedan båda domarna fått laga kraft, pröva vad straffet i den dom som sist ska verkställas skulle ha blivit om bestäm- melsen i 34 kap. 3 § andra stycket hade tillämpats. I fråga om den domen gäller att verkställighet inte får påbörjas innan domstolen prövat frågan (se bl.a. prop. 1962:10 del C s. 403). Det är Kriminalvårdens ansvar att uppmärksamma frågan och i före- kommande fall anmäla den till åklagare (17 § strafftidsförord- ningen). Enligt vår bedömning kan det finnas anledning att se över bestämmelsen. Från principiella utgångspunkter framstår det som en udda ordning att ansvaret för att kontrollera att domstolarna i ett specifikt avseende följt och tillämpat lagen lagts på en myndig- het med ett annat verksamhetsuppdrag. Förutsättningarna är dessutom annorlunda när det gäller möjligheten för domstolarna att erhålla aktuella uppgifter om påföljder som någon genom skilda domar dömts till både i och i utlandet. Dels hämtas upp- gifterna i belastningsregistret i stor utsträckning med auto- matik från domstolars eller andra myndigheters domar eller beslut där sådana uppgifter ingår, dels har de allmänna domstolarna numera direktåtkomst till uppgifterna i belastningsregistret och kan därmed ända för dom eller beslut erhålla dagsaktuella uppgifter om tidigare domar och beslut. Domstolarna torde således i de allra flesta fall vid domstillfället ha tillgång till sådana nödvändiga uppgifter om tidigare domar som kan aktualisera en tillämpning av bestämmelsen i 34 kap. 3 § andra stycket brotts- balken. Behovet av att i efterhand kunna ompröva och korrigera Inledande av verkställighet av fängelsestraff domar på sätt som bestämmelsen i 34 kap. 10 § andra stycket medger borde därmed ha minskat. Sammantaget anser vi att det nu anförda talar för att det finns ett behov av att se över bestämmelsen i 34 kap. 10 § andra stycket . Prövning enligt 34 kap. 10 § andra stycket ska inte längre hindra verkställighet Enligt nuvarande reglering ska domstolens prövning enligt 34 kap. 10 § andra stycket ske sedan båda domarna fått laga kraft och avse straffbestämningen i den dom som ska verkställas sist. Eftersom prövningen endast avser den dom som sist ska verk- ställas har det ansetts klart att det inte finns något hinder mot att verkställa den andra domen. Däremot får, enligt ett förarbetsut- talande, någon verkställighet inte ske av det fängelsestraff beträf- fande vilket domstolsprövning ska ske (prop. 1962:10 del C s. 403). Det är inte självklart att regleringen i 34 kap. 10 § andra stycket även i fortsättningen bör medföra hinder mot verkställighet. Enligt vår bedömning finns det skäl som talar för att en prövning enligt 34 kap. 10 § andra stycket inte ska leda till hinder mot verkställig- het. Som tidigare nämnts har Kriminalvården påtalat praktiska svårigheter med den nuvarande ordningen. Det hänger samman med att häktning inte kan komma i fråga i samband med prövningen. Även om den nya prövningen i de allra flesta fall torde hinna äga rum innan den dömde friges från det fängelsestraff som först börjat verkställas, händer det emellertid enligt Kriminalvården att den dömde inför den nya prövningen hinner friges från det straffet. En sådan ordning framstår enligt vår bedömning inte som lämplig, särskilt inte om den nya prövningen avser ett långt fängelsestraff. En annan konsekvens av att domen inte får verkställas är att den dömde riskerar att gå miste om sammanläggningseffekter, vilket kan leda till att han eller hon får avtjäna i anstalt än vad som annars skulle ha varit fallet. Vid en samlad bedömning anser vi därför att regleringen i 34 kap. 10 § andra stycket inte längre bör medföra hinder mot verkställighet av den dom som prövningen avser. Däremot bör det i syfte att undvika att den dömde frihetsberövas som överstiger den strafftid som döms ut finnas en möjlighet för domstolen att uppskjuta verk- ställigheten i avvaktan på att frågan prövats. Vi föreslår därför att Inledande av verkställighet av fängelsestraff det i 34 kap. 10 § andra stycket införs en bestämmelse enligt vilken det framgår att en prövning enligt bestämmelsen inte hindrar att domen får verkställas om inte rätten beslutar något annat. Det bör anmärkas att bestämmelsen även får konsekvenser för frågan om verkställighet av sluten ungdomsvård. Inte heller i för- hållande till den påföljden kommer bestämmelsen längre att med- föra hinder mot verkställighet av den dom som prövningen avser. Kriminalvårdens underrättelseskyldighet i förhållande till åklagaren behålls tills vidare Som framgått är det Kriminalvårdens ansvar att uppmärk- samma om det finns anledning att ompröva en dom på fängelse enligt 34 kap. 10 § andra stycket och i förekommande fall anmäla det till åklagaren (17 § strafftidsförordningen). Med hänsyn till att det i praktiken torde vara i samband med verk- ställigheten som behovet av omprövning uppmärksammas framstår det som naturligt att uppgiften ligger hos . Mot den bakgrunden anser vi att det inte finns skäl för en förändring på den punkten. Det innebär att ansvaret för att uppmärksamma frågor av detta slag alltjämt bör ligga kvar på Kriminalvården. Vad däremot gäller frågan om motsvarande ansvar för att uppmärksamma och anmäla till åklagaren när det gäller en dom på sluten ungdomsvård som det finns anled- ning att ompröva enligt 34 kap. 10 § andra stycket, kan det noteras att någon uttrycklig bestämmelse om det inte finns. Av samma skäl som anförts i fråga om Kriminalvården anser vi att det även för bör finnas en motsvarande skyldighet när det gäller en dom på sluten ungdomsvård. Som framgår av den tidigare redovisningen finns i 19 § andra stycket bötesverkställighetslagen (1979:189) en motsvarighet till bestämmelsen i 34 kap. 10 § andra stycket , men som avser förvandlingsstraff för böter. Även om det redan i det avse- endet förutsätts att underlag för åklagarens anmälan till domstolen i ett sådant fall ska tillhandahållas av Kriminalvården, saknas en uttrycklig bestämmelse om det. Sammantaget föreslår vi därför att det på förordningsnivå bör införas dels en bestämmelse som ger Kriminalvården skyldighet att när det gäller en dom på fängelse underrätta åklagare om det finns Inledande av verkställighet av fängelsestraff anledning till omprövning enligt 34 kap. 10 § andra stycket brotts- balken eller 19 § andra stycket bötesverkställighetslagen, dels en bestämmelse som ger motsvarande skyldighet när det gäller en dom på sluten ungdomsvård. Domstolen bör åläggas att i domslutet ange när den har tillämpat eller observerat bl.a. bestämmelsen i 34 kap. 3 § andra stycket För att det inte ska behöva råda någon oklarhet i frågan om dom- stolen verkligen har tillämpat eller observerat bestämmelsen i 34 kap. 3 § andra stycket (fängelse), 34 kap. 7 § andra stycket (sluten ungdomsvård) eller 19 § bötesverkställighets- lagen (1979:189) (förvandlingsstraff för böter) vid påföljdsbestäm- ningen i den senare domen, föreslår vi att det i förordning ska anges att domstolen i domslutet ska ange det av de aktuella lagrummen som har tillämpats eller observerats. Vi menar att en sådan ordning skulle underlätta Kriminalvårdens och Statens institutionsstyrelses hantering av frågan. 6.5.3Hur ska verkställighet påbörjas? Våra förslag: En dömd har rätt att påbörja verkställigheten av ett fängelsestraff om han eller hon begär det och straffet får verkställas. Är den dömde på fri fot när fängelsestraffet får verkställas ska han eller hon föreläggas att senast viss dag inställa sig i den kriminalvårdsanstalt där fängelsestraffet ska verkställas. Ett sådant föreläggande ska utfärdas utan dröjsmål. Om den dömde inte följer eller inte kan nås av ett föreläg- gande eller om det finns risk för det, ska på begäran av Kriminalvården förpassa honom eller henne till häkte eller kriminalvårdsanstalt. Om det bedöms kunna ske utan risk för att den dömde undandrar sig verkställighet, får förelägga honom eller henne att inställa sig i kriminalvårdsanstalt i stället för att förpassa honom eller henne dit. Kriminalvården får avvakta med att utfärda ett föreläggande Inledande av verkställighet av fängelsestraff 1.för domar eller beslut på fängelse om syftet är att åstadkomma en jämnare beläggning i kriminal- vårdsanstalterna, 2.i avvaktan på ett ställningstagande om överförande av verk- ställighet av en svensk dom eller ett svenskt beslut på fäng- else till ett annat land, eller 3.i avvaktan på regeringens beslut i ett ärende om nåd. I förordning bör det anges att anståndstiden ska räknas från och med den dag då fängelsestraffet får verkställas. Är den dömde häktad, omhändertagen enligt 26 kap. 22 § eller 28 kap. 11 § första eller tredje stycket eller intagen i i annat mål när fängelsestraffet får verkställas, ska verkställigheten påbörjas där han eller hon förvaras. Förvaras den dömde inte i kriminalvårdsanstalt när verkstäl- ligheten påbörjas och är han eller hon inte häktad eller omhändertagen enligt 26 kap. 22 § eller 28 kap. 11 § första eller tredje stycket i annat mål, ska den dömde över- föras till verkställighet. Rätten att påbörja verkställighet lagregleras gäller att en dömd som är på fri fot har rätt att inställa sig i häkte eller påbörja verkställigheten av ett fäng- elsestraff. Uppskattningsvis rör det sig enligt Kriminalvården om cirka 400 personer som väljer att inställa sig på egen hand. Hur den siffran fördelar sig mellan dem som väljer att inställa sig innan domen eller beslutet har fått laga kraft, innan någon verk- ställbarhetskontroll gjorts eller innan ett föreläggande om inställelse har utfärdats går dock inte att utläsa av statistiken. Skälen till att vissa dömda väljer detta alternativ varierar. Således kan det för en del vara svårt att gå vidare i livet med ett fängelsestraff hängande över sig. För andra handlar det om att det passar bättre i livet . Det finns enligt nuvarande ordning inte någon särskild bestäm- melse i strafftidslagen som reglerar frågan om den dömdes rätt till inställelse. Däremot framgår det av 13 § strafftidsförordningen att Inledande av verkställighet av fängelsestraff den dömde, i händelse av att Kriminalvården med hänsyn till belägg- ningssituationen beslutat att låta verkställigheten anstå , alltid ska erinras om att han eller hon har rätt att inställa sig . Även i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för häkte och anstalt berörs frågan. Där framgår att en dömd som är på fri fot och som inställer sig i häkte eller påbörja verkställigheten av ett fängelsestraff har rätt att bli mottagen i häktet eller anstalten och inte får avvisas för att det inte finns någon plats där (1 kap. 7 § FARK Häkte [KVFS 2011:2] och 1 kap. 8 § FARK Anstalt [KVFS 2011:1]). En grundläggande utgångspunkt är att verkställigheten av ett fängelsestraff ska påbörjas och utan onödigt dröjsmål efter det att straffet blivit verkställbart. I praktiken fungerar det i de flesta fall så att en dömd som inställer sig i anstalt och vill börja avtjäna ett fängelsestraff också ges den möjligheten. Det har emellertid under vårt arbete framkommit att det finns en osäkerhet kring hur man bör se på frågan i de fall en dömd visser- ligen är på fri fot i strafftidslagens mening, men ändå av olika skäl är förhindrad att inställa sig personligen. Det kan t.ex. handla om en dömd som hålls i förvar enligt utlänningslagen och som har ett verkställbart fängelsestraff som han eller hon vill börja verkställa. Enligt är det i ett sådant fall tveksamt om det enligt nuvarande regelverk finns någon laglig grund för att gå den dömde till mötes. Att det brister i nämnda avseende är givetvis inte till- fredsställande och innebär ytterst att den dömde riskerar att hamna i en situation där Kriminalvården saknar förutsättningar att låta den dömde påbörja verkställighet trots att han eller hon vill det och trots att straffet är verkställbart. Enligt vår bedömning finns det därför behov av att på ett tydligare sätt än lyfta fram och reglera vad som närmare bör gälla i fråga om rätten till egen inställelse. I det syftet föreslår vi att det bör införas en särskild bestämmelse enligt vilken en dömd ska ha rätt att påbörja verkstäl- ligheten av ett fängelsestraff om han eller hon begär det och straffet får verkställas.