sou · H4B314 · 2016-03-01 00:00:00 — Det finns enligt vår mening betänkligheter mot att ge någon annan än dessa kategorier av personer en rätt att ingripa på allmän plats utomhus, särskilt eftersom det handlar om att den som bryter mot rökförbudet endast behöver flytta sig bort från platsen. Som vi redovisats i avsnitt 8.3.4 finns i 4 kap. 6 § 2 ordnings- lagen en bestämmelse om förbud mot att röka tobak inom ett trafikföretags område som är beläget inomhus eller under jord och på andra färdmedel än som ingår i taxitrafik. Bestämmelsens tillämp- ningsområde överlappar i stor utsträckning bestämmelserna om rökfria miljöer i tobakslagen. Enligt 2 § 4 tobakslagen råder rök- förbud på vissa färdmedel i inrikes kollektivtrafik och i lokaler och andra utrymmen som är avsedda att användas av den som reser med sådana färdmedel. Som redovisats i avsnitt 8.3.1 innebär detta att förbud mot rökning råder i t.ex. väntsalar, biljetthallar, korridorer och hissar m.m. Även exempelvis tunnelbaneperronger insprängda i ett bergrum hör dit. Detta innebär att de delar av ett trafikföretags område som är belägna inomhus eller under jord omfattas av rök- förbudet i 2 § 4 tobakslagen i den mån dessa områden är avsedda för resande. Många andra delar, t.ex. lokstallar och bussgarage, torde i stället omfattas av tobakslagens regler om rökfri arbetsmiljö (se 8 §). I den mån ett trafikföretag disponerar över ett inomhusområde eller underjordiskt område som inte är avsett för resande och inte heller utgör en arbetslokal eller ett liknande utrymme bör rökför- bud, i den mån det är motiverat utifrån säkerhets- eller ordnings- skäl, kunna säkerställas genom interna föreskrifter och företags- rutiner. Mot denna bakgrund framstår rökförbudet i ordningslagen som överflödigt. måste beaktas att syftena bakom rökförbuden i ord- ningslagen respektive tobakslagen skiljer sig åt. Reglerna om rök- fria miljöer i tobakslagen syftar till att motverka de hälsorisker och olägenheter som är förbundna med bruk av tobak och exponering för tobaksrök. Rökförbudet i 4 kap. 6 § 2 ordningslagen syftar i stället till att upprätthålla ordning och säkerhet inom kollektiv- trafiken. Mot den bakgrunden skiljer sig även ingripandemöjligheterna åt mellan de olika lagarna. Mot denna bakgrund kan diskuteras om det, trots de till stora delar överlappande regelverken, finns an- ledning att utifrån ordnings- och säkerhetskäl behålla rökförbudet i ordningslagen. Enligt ordningslagen kan en trafiktjänsteman uppmana en per- son som bryter mot det föreskrivna rökförbudet att lämna trafik- företagets område eller färdmedel under förutsättning att överträd- elsen har väsentlig betydelse för ordningen eller säkerheten i trafiken. En person som inte följer en sådan uppmaning får vidare, enligt 4 kap. 9 § ordningslagen, avvisas eller avlägsnas av en polisman eller ordningsvakt. Som redogjorts för ovan ger tobakslagen den som ansvarar för upprätthållandet av ett rökförbud eller dennes repre- sentant rätt att avvisa en person som trots tillsägelse röker där rök- ning inte är tillåten. Lagen innehåller inte någon uttrycklig möj- lighet att avlägsna en person som bryter mot ett rökförbud. En vägran att avlägsna sig kan dock vara straffbar som olaga intrång och som nämnts i avsnitt 8.3.3 torde i vissa fall en möjlighet till avlägsnande kunna stödjas på regler om nödvärn och nöd. Även tobakslagen erbjuder sålunda ingripandemöjligheter som i praktiken får bedömas som likvärdiga med ordningslagens möjlig- heter i detta avseende. Därtill kommer att ordningslagen innehåller en generell möjlighet att vidta nämnda typer av ingripanden mot personer som stör ordningen eller äventyrar säkerheten i trafiken. I den mån rökning inom ett trafikföretags område innebär risker i fråga om ordning eller säkerhet finns sålunda möjlighet att ingripa utan hänvisning till det föreskrivna rökförbudet. Det i ordningslagen intagna rökförbudet är, till skillnad från rökförbudet i tobakslagen, straffsanktionerat. Utifrån den statistik som vi har tagit del av när det gäller lagföringar avseende brott mot ordningslagen (se avsnitt 8.3.4) kan inte någon annan slutsats dras än att rökförbudet i ordningslagen regelmässigt respekteras. mot den bakgrunden med fog ifrågasättas om den drygt straffsanktionen fyller någon egentlig funktion . Med hänsyn till det anförda bedömer vi att det varken utifrån ordnings- och säkerhetsskäl, eller av andra skäl, är motiverat att behålla rökförbudet i ordningslagen. Vi föreslår därför att förbudet upphävs. Det innebär att samtliga rökfria miljöer fortsättningsvis kommer att regleras i tobakslagen och i fråga om ansvar, tillsyn och sanktioner behandlas på ett enhetligt sätt. 8.9.6Bör rökförbudet utvidgas till att omfatta användningen av andra produkter än tobaksvaror? Vårt förslag: Med rökning ska, vid tillämpningen av bestämmel- serna om rökförbud, jämställas rökning av örtprodukter för rök- ning samt inhalering efter förångning eller annan upphettning av tobak, e-cigaretter och njutningsmedel som till användnings- sättet motsvarar rökning men som inte innehåller tobak. Som redovisats inledningsvis har vi i denna del till uppdrag att utreda behovet av att begränsa rökning även av tobaksrelaterade produkter. Som exempel nämns i direktiven e-cigaretter och ört- produkter för rökning. Enligt direktiven finns det flera skäl som talar för att tobakslagens rökförbud ska omfatta även sådana pro- dukter, inte minst svårigheten att annars upprätthålla rådande rök- förbud för tobaksprodukter. I fråga om e-cigaretter konstateras vidare att det inte är klarlagt vilken påverkan sådana produkter har på om- givningen. Örtprodukter för rökning innehåller med nödvändighet organiskt material, eftersom produkterna enligt tobaksproduktdirektivets defi- nition utgörs av växter, örter eller frukter. Rök från förbränning av organiskt material innehåller hälsofarliga ämnen, t.ex. kolmonoxid som ökar risken för hjärt- och kärlsjukdomar. Det kan också bildas cancerframkallande ämnen vid förbränning av organiskt material. Från de få studier som finns gällande örtcigaretter och liknande produkter framgår att de ämnen som frigörs vid förbränning är jämförbara med tobakscigaretter. Förbränningen av dessa produk- ter innebär alltså hälsorisker som liknar dem för traditionella fabriks- tillverkade cigaretter, även om de inte har samma beroendefram- kallande egenskaper och inte innehåller tobak. Det finns inte något epidemiologiskt stöd för att örtprodukter som röks skulle vara mindre hälsoskadliga. Exponering för röken är alltså förknippad med hälsorisker och olägenheter. Mot denna bakgrund bedömer vi att ett förbud mot rökning av örtprodukter i vissa miljöer kan moti- veras av hälsomässiga skäl. Det är i stor utsträckning oklart exakt vad e-cigaretter innehåller. Forskningen om e-cigaretter är fortfarande i inledningsskedet och det finns endast ett fåtal studier på vilka hälsorisker som rökning av e-cigaretter kan medföra. E-cigaretter marknadsförs bl.a. som en metod för att sluta röka eller minska konsumtionen samt för an- vändning på platser där rökning är förbjuden. E-cigaretten avger en form av ånga som kan irritera luftvägarna hos andra människor, men man vet ännu inte hur farlig den är. rekommenderar att rökfria miljöer hålls fria även från e-cigarettrök. Myndigheten framhåller bland annat på att det är svårt att avgöra om en e-cigarett innehåller tobak eller inte och att det finns en risk för att de rökfria miljöerna luckras upp om exempelvis e-cigaretter tillåts där. En allmän acceptans av rökning på offentliga platser kommer också troligen att medföra en ökning av antalet användare av denna typ av produkter. Även WHO:s rekommendation om e-cigarettsrökning (se avsnitt 8.5 ovan) är att låta e-cigaretter omfattas av rådande tobaksrökningsförbud. Skälen för detta är att omgivande personer rimligen bör kunna förvänta sig inte bara en minskad risk i jämförelse med exponering för tobaks- rök; de bör rimligen kunna förvänta sig att de inte utsättas för någon förhöjd risk alls till följd av utsläpp från någon produkt i den luft som de . Som påtalats inledningsvis råder oklarheter beträffande skadlig- heten av den ånga som e-cigaretter avger. Utifrån denna osäkerhet kan man argumentera för att det saknas tillräckliga stöd för att utifrån ett hälsoperspektiv förbjuda användningen av dessa produk- ter på vissa platser. Det går å andra sidan att argumentera för att en försiktighetsprincip bör tillämpas och användningen av e-cigaretter på vissa platser bör begränsas så länge det saknas klara belägg för att ångan från sådana produkter inte medför några hälsomässiga risker för personer i omgivningen som utsätts för sådan ånga. Oavsett vilken ståndpunkt som man intar i det avseendet syftar rökförbudet inte bara till att minimera risker för att utsättas för passiv rökning. Ett annat syfte är att undanta vissa platser från det rökande beteendet, för att på så sätt inte locka eller fresta till rökning. E-cigaretter är en produkt som efterliknar det rökande beteendet både genom anordningens utformning och på grund av ångutsläppen, som kan liknas vid rök. Det finns även tydliga tecken på att e-cigaretter som företeelse också attraherar unga personer i stor utsträckning; enligt CAN:s undersökning hade 25,2 pro- cent av pojkarna och av flickorna i årskurs 9 prövat e- cigaretter. hade den siffran stigit till för pojkar och för flickor. Motsvarande jämförelse för elever i gymnasiet, årskurs två, var för pojkar med en ökning till och för flickor med en ökning till år 2015.56 Det är därför samman- taget angeläget att de platser som omfattas av ett förbud mot företeelser som tydligt efterliknar rökning. Ytterligare ett skäl är att tobakslagens nuvarande och föreslagna bestämmelser om rök- förbud skulle riskera att undermineras om användning av e-ciga- retter tillåts i rökfria miljöer. Detta eftersom det skulle bli svårare att upprätthålla rådande och föreslagna rökförbud för tobakspro- dukter som gäller annan rökning. Av denna anledning föreslår vi därför att tobakslagens begränsningar för tobaksrökning ska om- fatta även bruk av e-cigaretter. Som vi redogjort för i avsnitt 8.6 har liknande förslag lagts fram i , och . Förbudet bör gälla samtliga e-cigaretter oavsett om de innehåller nikotin eller inte (jfr artikel 2.16 i tobaksproduktdirektivet). 56 Skolelevers drogvanor 2015, rapport publicerad . Det kommer ut nya produkter på marknaden vars använd- ningsändamål motsvarar tobaksprodukternas, särskilt produkter som inte innehåller egentlig tobak men som till användningssättet motsvarar tobak. I sammanhanget kan t.ex. nämnas vattenpipsrök- ning av en mineralmassa bestående av mikroskopiska stenar, smak- satta på olika sätt. När stenarna hettas upp med hjälp av glödande kol, precis som vid annan vattenpiprökning, avger de vad som ser ut som rök men som, enligt producenterna, i huvudsak är vatten- ånga. Oavsett vad ”röken” faktiskt innehåller kan konstateras att det i vart fall inte är fråga om rök i egentlig mening, eftersom det inte sker någon förbränning av organsikt material. Det finns också e-cigarettliknande anordningar som innehåller tobak, men som vid användningen aldrig når förbränningspunken utan endast värmer tobaken på elektronisk väg och på så sätt avger inhalerbara partiklar. Dessa s.k. ”heat-not-burn”-produkter marknads- förs av flera stora tobaksbolag under olika produktnamn. Använd- ning av sådana produkter i rökfria miljöer skulle, på motsvarande sätt som e-cigaretter, medföra svårigheter att upprätthålla rådande och föreslagna rökförbud. Vi föreslår därför att bestämmelserna om förbud mot tobaksrökning utsträcks till att omfatta även bruk av sådana produkter. När det gäller frågan vilka lokaler, utrymmen eller platser utom- hus som bör omfattas av ett sådant förbud finner vi inte anledning att frångå vad som gäller – och föreslås gälla – beträffande rökning av tobaksprodukter. Omfattningen av rökförbudet bör alltså vara det samma för tobaksprodukter som för de andra produkterna. Vår bedömning: Förslagen är förenliga med . Anmälan bör ske enligt tjänstedirektivet (2006/123/EG) och anmälnings- direktivet (EU) 2015/1535. Ett utvidgat rökförbud omfattar både produkter som ger upphov till tobaksrök samt andra produkter som till användningssättet mot- svarar rökning men som inte ger upphov till tobaksrök, t.ex. e-ciga- Rökförbudet innebär att vidgade användningsbegränsningar införs för dessa produkter. Ur ett EU-rättsligt perspektiv har brukanderegler prövats i kontexten av artikel 34 EUF-fördraget (se avsnitt 3.3.2) och om åtgärderna kan anses störa marknadstillträdet för utländska produkter på ett för ingripande sätt (se Kommissionen mot och Mickelsson57). Även om de föreslagna åtgärderna är icke-diskriminerande har rest frågan om en natio- nell åtgärd kan leda till en sneddriven konkurrens inom EU:s inre marknad och därmed bör föranleda en tillämpning av artikel 34. har här gett vägledning för när en brukanderegel kan anses störa marknadstillträdet. Hänsyn ska tas till ”begränsningens räckvidd”, dess ”inverkan på konsumenternas beteende” och om den ”kraftigt begränsar” varans användning (). I detta sammanhang går det att konstatera att rökförbudet till sin ut- formning inte gör skillnad på inhemska och utländska produkter. Det går också att konstatera att begränsningens räckvidd och omfång inte kan anses vara så långtgående att varans användning kraftigt begränsas. Rökförbudet omfattar endast ett antal platser vilka måste sättas i förhållande till alla de andra platser där det är tillåtet att röka. Däremot förefaller det mer troligt att rökförbudet påverkar konsumenternas beteende. Mot bakgrund av de svenska tobakspolitiska målen är dock åtgärden motiverad. Tobaksrök är hälsovådligt och bör därför begränsas. Rökförbudet kan därför moti- veras utifrån intresset att skydda människors hälsa och liv enligt artikel 36 EUF-fördraget. De krav som uppställs i fråga om ansvar för upprätthållandet av det föreslagna rökförbudet kan i vissa fall komma att innebära krav på hur en tillfällig tjänsteutövning bedrivs. Förslagen kan därför komma att falla under artikel 16.3 i tjänstedirektivet (se avsnitt 3.3.3). Vi bedömer att den föreslagna utvidgningen av rökförbudet är icke- diskriminerande, uppfyller principerna om nödvändighet och pro- portionalitet. Förslagen är också motiverade av folkhälsoskäl och sålunda väl förenliga med tjänstedirektivets bestämmelser. Vi bedömer mot bakgrund av det sagda att rökförbudet är i linje med . Alla förslag till nya lagar, förordningar eller andra föreskrifter som innehåller krav som är tillämpliga på tjänsteleverantörer, med 57 mål C‑142/05. avsikt att etablera sig i , ska anmälas enligt artikel 15.7 i tjänstedirektivet, förutsatt att dessa krav faller inom någon av de kategorier som anges i artikel 15.2. Kraven i fråga om ansvar för upprätthållandet av det föreslagna rökförbudet faller inte under någon av dessa kategorier. Någon anmälningsskyldighet enligt artikel 15.7 föreligger därför inte. Eftersom ansvarsregleringen i vissa fall kan komma att innebära krav på hur en tillfällig tjänsteutövning bedrivs kan förslagen, som redovisats ovan, komma att falla under arti- kel 16.3. Anmälan bör därför ske enligt artikel 39.5. Regler om rökförbud kan ses som ett ”annat krav” enligt arti- kel 1.1 d anmälningsdirektivet. Anmälningsskyldighet kan därför upp- komma även enligt det direktivet. Med ett sådant ”annat krav” av- ses ett krav som inte är en teknisk specifikation och som ställs på en produkt framför allt av skyddshänsyn och i synnerhet för att skydda konsumenterna eller miljön. Det kan t.ex. röra sig om vill- kor för användning av en produkt. En förutsättning för att anmäl- ningsskyldighet ska uppkomma är emellertid att föreskrifterna på ett väsentligt sätt kan påverka produktens sammansättning, natur eller saluföringen av den. har inte slagit fast den närmare innebörden av begreppet väsentlig påverkan. Även om det utvidgade rökförbudet primärt syftar till att förhindra att personer ofrivilligt utsätts för tobaksrök kan förbudet komma att förändra konsumtionsmönstren genom avnormalisering av rökning till följd av en minskad social exponering. Det utvidgade rökför- budet kan sålunda påverka saluföringen av de tobaksvaror och de andra produkter som omfattas av rökförbudet. Det saknas i dags- läget underlag för att med någon grad av säkerhet fastslå att denna påverkan ska bedömas som väsentlig i direktivets mening. Av trans- parensskäl och med hänsyn till den osäkerhet som råder i detta avseende gör vi bedömningen att de föreslagna reglerna om rökför- bud bör anmälas enligt anmälningsdirektivet. Exponeringsförbud innebär enligt våra tilläggsdirektiv att tobak måste förvaras utom synhåll för konsumenten, exempelvis i ett stängt skåp under försäljningsdisken. I direktiven anges att studier och erfarenheter från länder som infört exponeringsförbud visar att förbudet både förändrar befolkningens attityder till tobak och minskar konsumtionen och andelen impulsköp. Särskilt påverkas ungdomars attityder, vanor och vilja att experimentera med tobak. Vidare anges i direktiven att exponeringsförbud gör människor mer negativt inställda till tobak och minskar den sociala acceptansen, framför allt bland ungdomar. Personer som röker menar i allmän- het att ett förbud mot att exponera tobaksprodukter skulle under- lätta för dem att sluta röka. I länder med ett exponeringsförbud har lagen i regel stöd av befolkningen och den efterlevs i hög grad. Enligt direktiven ska vi: 1.analysera och bedöma om det finns skäl att införa exponerings- förbud för tobaksprodukter i , 2.särskilt analysera och bedöma hur ett exponeringsförbud för tobaksprodukter förhåller sig till grundlagarna, varumärkesrätten och egendomsskyddet och 3.lämna de författningsförslag som analysen och bedömningen ger anledning till. 9.2Tobakslagens nuvarande reglering av marknadsföring av tobaksvaror Tobakslagens (1993:581) bestämmelser om marknadsföring återfinns i 9 a § och 14–15 §§. har utfärdat allmänna råd för marknadsföring av tobaksvaror till konsumenter (KOVFS 2009:7) som ansluter till bestämmelserna om marknadsföring i tobakslagen och till marknadsföringslagen. 9 a § tobakslagen innehåller vissa begränsningar när det gäller ut- formningen av tobaksförpackningar. Bestämmelsen anger sålunda att texter, namn, varumärken och figurativa eller andra märken som ger intryck av att en viss tobaksvara är mindre skadlig än andra inte får användas på förpackningar till tobaksvaror. Förbudet innebär att beteckningar som t.ex. ”låg tjärhalt”, ”light”, ”ultra light”, ”svag”, ”lätt”, och ”mild” inte är tillåtna att trycka på tobaksförpackningar. Det gäller oavsett om uttrycket är en del av ett varumärke.1 Den centrala regleringen av marknadsföring på försäljningsställen finns i 14 § tobakslagen. Paragrafens första stycke innehåller ett förbud mot kommersiella annonser i bl.a. periodiska skrifter eller andra jämförbara skrifter på vilka TF är tillämplig. En periodisk skrift är enligt 1 kap. 7 § TF en tidning, tidskrift eller någon annan sådan tryckt skrift som enligt utgivningsplanen är avsedd att under en bestämd titel utges med minst fyra nummer eller häften , vilka ska utkomma vid skilda tillfällen, samt löpsedlar och bilagor som hör till skriften. Uttrycket andra jämförbara skrifter tar enligt förarbetena till tobakslagen sikte på ordningen för skriftens utgivning, vilket medför att annonsförbudet även är tillämpligt på tidningar och tidskrifter som utkommer periodiskt utan att utgivningen upp- går till fyra nummer . Förbudet mot kommersiella annonser i den aktuella bestämmelsen omfattar däremot inte affischer, reklam- broschyrer, folders, etiketter, förpacknings- och emballagetryck, prislistor och liknande tryckalster.2 Enligt huvudregeln i 14 § andra stycket tobakslagen råder ett generellt förbud mot marknadsföring. Förbudet gäller dock inte: 2001/02:162 s. 21 f. 1993/94:98 s. 29 f. 1.i tryckta skrifter på vilka TF är tillämplig eller i överföringar eller tekniska upptagningar på vilka YGL är tillämplig, 2.marknadsföring som endast består i att tillhandahålla tobaks- varor för försäljning, eller 3.kommersiella meddelanden inne på försäljningsställen som inte är påträngande, uppsökande eller uppmanar till bruk av tobak. Genom undantaget i punkten 1 tillåts marknadsföring som består i positiva framställningar av tobak i s.k. redaktionell text samt utgiv- ning av skrifter som förespråkar en livsstil som inbegriper rökning. Andra exempel som omfattas av undantaget är s.k. produktplacering på film och omnämnande av ett visst cigarettmärke i en roman.3 Undantaget i punkten 2 är föranlett av att begreppet marknads- föring i tobakslagen har samma innebörd som i marknadsförings- lagen (2008:486). Det innebär att även själva saluhållandet av en vara omfattas av begreppet. Ett undantag från marknadsföringsförbudet har därför gjorts i denna punkt för marknadsföring som endast består i att tillhandahålla tobaksvaror för försäljning.4 Bakgrunden till undantaget i punkten 3 är enligt förarbetena att en återhållen exponering av varumärken som gör det möjligt för kunden att skilja mellan olika varumärken, innebär att förbudet är förenligt med konsumenternas rätt till god prisinformation enligt prisinformationslagen (2004:347). Undantaget innebär att det också är tillåtet att sätta upp varulistor och prislistor. Vidare är reklam- skyltar av måttfull karaktär och diskreta logotyper på exempelvis kyldiskar för snusförpackningar tillåtna. Kommersiella meddelanden enligt denna punkt ska, enligt 14 § tredje stycket tobakslagen, i den omfattning det är möjligt placeras så att de inte är synliga från ut- sidan av försäljningsstället.5 Tobakslagen innehåller vidare ett förbud mot indirekt reklam. En näringsidkare som marknadsför en annan vara än en tobaksvara eller en tjänst till konsumenter får alltså inte, med vissa smärre undan- tag, använda ett varukännetecken som helt eller delvis används för en tobaksvara eller enligt gällande bestämmelser om varumärken är 2004/05:118 s. 59. registrerat eller inarbetat för en sådan vara, om marknadsföringen sker i kommersiella annonser i periodiska skrifter eller ljudradio- eller tv-program (14 a § första stycket). Om näringsidkaren an- vänder varukännetecknet vid marknadsföring till konsumenter på något annat sätt ska han iaktta den måttfullhet som är betingad av att kännetecknet också kan förknippas med tobaksvaran (14 a § andra stycket). Bestämmelserna gäller dock inte i fråga om ett varukänne- tecken som i endast begränsad omfattning förekommer vid mark- nadsföring av tobaksvaror eller som framträder i en form som tydligt skiljer sig från utseendet på tobaksvarans kännetecken. Inte heller i andra fall gäller bestämmelserna om det är oskäligt (14 a § tredje stycket). Bestämmelsen i 15 § tobakslagen innehåller sanktioner mot mark- nadsföringsåtgärder som strider mot bestämmelserna. KO utövar den centrala tillsynen över marknadsföringsbestämmelserna i tobaks- lagen (19 § första stycket 3 tobakslagen), medan den omedelbara tillsynen utövas av kommunerna (19 a § första stycket 2 tobaks- lagen). Därutöver utövar tillsyn i länet (19 a § andra stycket). Av 12 c § tobakslagen framgår att en näringsidkare inte får till- handahålla tobaksvaror för försäljning till konsumenter utan att först ha anmält försäljningen till den kommun där försäljningen ska ske. En sådan anmälan ska innehålla ett egenkontrollprogram som näringsidkaren har upprättat. Egenkontrollprogrammet ska innehålla uppgifter om verksamheten, bl.a. om rutiner för kontroller av köpares ålder och varningstexten på tobaksförpackningar. Bestämmelserna om marknadsföring ligger emellertid utanför det område som om- fattas av krav på egenkontrollprogram. Näringsidkarens rutiner för egenkontroll av marknadsföringen på försäljningsstället behöver alltså inte anges i egenkontrollprogrammet.6 2004/05:118 s. 118. Se även riktlinjer för egentillsyn vid tobaksförsäljning, dnr 05-0740, .