sou · H4B352 · 2016-08-22 00:00:00 — Rekvisitet synnerliga skäl innebär att möjligheten till fortsatt häktning ska tillämpas restriktivt och ventilen är enbart avsedd för de mer extraordinära fallen. Omständigheter som typiskt sett kan utgöra synnerliga skäl är när det misstänkta brottet har ett mycket högt straffvärde och dessutom är särskilt svårutrett – exempelvis på grund av internationella kopplingar eller för att brottet har begåtts i Ytterligare en faktor som kan beaktas vid bedömningen av om det föreligger synnerliga skäl är om det, under häktningstidens gång, har tillkommit häktningsgrundande brottsmisstankar om allvarlig eller svårutredd brottslighet. För att häktningstiden ska få förlängas ska det dessutom finnas ett tydligt behov av fortsatt häktning som inte kan tillgodoses genom de föreslagna alternativa frihetsberövandena hemarrest eller områdesarrest. Även den misstänktes eget agerande kan i enstaka fall göra att det föreligger synnerliga skäl för att något förlänga häktningstiden. Så kan exempelvis vara fallet om den misstänkte medvetet leder in utredarna på villospår eller på annat sätt saboterar utredningen i syfte att få tiden att gå. En förlängning av häktningstiden kan även aktualiseras om den misstänkte i utredningens slutskede begär nya utredningsåtgärder som lika väl hade kunnat begäras tidigare. Genom att fortlöpande ge den misstänkte insyn i förundersökningsmaterialet genom successiv delgivning avtar risken för oväntade förseningar i utredningens slutskede. I större utredningar med flera misstänkta kan förundersökningen även delredovisas allt eftersom olika delar blir klara. Åtal kan då väckas separat mot den eller de misstänkta beträffande vilka utredningen är slutförd. Tidsfristen gäller tiden fram till dess att åklagaren har väckt åtal. Om frihetsberövandet i tiden efter att åtal har väckts överskrider gäller vanliga regler för ställningstagande till fortsatt häktning. Om en misstänkt är häktad för visst brott och häktningen därefter hävs, börjar beräkningen av häktningstiden om på nytt för det fall den misstänkte återigen blir häktad för samma brott. Den sammanlagda häktningstiden kan och bör dock beaktas särskilt vid proportionalitetsbedömningen. Sexmånadersregeln kan utgöra ett riktmärke för när hänsynen till den misstänktes intresse ska kunna väga över. Beräkningen av när sexmånadersgränsen är nådd görs i enlighet med vad som följer av 1 § lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid. Det innebär att om den misstänkte häktades infaller slutdagen , dvs. Om åklagaren anser att det föreligger synnerliga skäl för fortsatt häktning ska åklagarens yrkande om fortsatt häktning ha kommit in den dagen, se författningskommentaren till 20 §. givna exempel ska rätten hålla förhandling om eventuell fortsatt häktning , se författningskommentaren till 4 b §. Det är månaderna som räknas, oavsett antalet dagar . Om slutdagen infaller , söndag eller annan helgdag får åtgärden vidtas nästa vardag, se 2 § lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid. Av andra stycket följer att det gäller särskilda regler för den som vid tiden för frihetsberövandet inte fyllt , se författningskommentaren till 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Om förlängning av häktningstiden begärs i fall som avses i 4 a § eller i 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ska rätten hålla förhandling i häktningsfrågan senast den dag fristen går ut. Våra överväganden finns i avsnitt 6.5.3. Paragrafen är ny. Bestämmelsen innebär att om åklagaren har yrkat fortsatt häktning under åberopande av att det föreligger synnerliga skäl (4 a §), alternativt att fortsatt häktning av barn är absolut nödvändig (23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare), ska rätten hålla förhandling i häktningsfrågan senast den dag som fristen går ut, se exemplet i författningskommentaren till 4 a §. Om rätten, på grund av att det föreligger risk för att den misstänkte försvårar sakens utredning, beslutar att häkta någon, förordnar att någon ska kvarbli i häkte eller medger förlängning av tiden för att väcka åtal, ska den på begäran av åklagaren pröva om åklagaren ska få tillstånd att inskränka den häktades kontakter såvitt gäller 1.kontakten med personer utanför häktet, 2.vistelse i gemensamhet med andra intagna, 3.samsittning med annan intagen, eller 4.möjligheten att följa vad som händer i omvärlden. Vid prövningen ska rätten beakta att skälen för inskränkningen uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Om rätten beslutar att ge åklagaren tillstånd att inskränka den häktades kontakter med omvärlden ska rätten i sitt beslut redovisa skälen för det. Ett sådant tillstånd förfaller om rätten inte medger fortsatt tillstånd i samband med att den förordnar att någon ska kvarbli i häkte eller medger förlängning av tiden för att väcka åtal. Våra överväganden finns i avsnitt 6.8. I första stycket görs ett tillägg som innebär ett förtydligande av vad som i praktiken redan tidigare kan anses ha gällt, nämligen att domstolen enbart kan ge åklagaren tillstånd att meddela restriktioner när den misstänkte har häktats på grund av kollusionsfara. I första stycket införs dessutom en ändring som innebär att rätten inte enbart, som tidigare, ska ta ställning till om åklagaren ska få tillstånd att meddela restriktioner. Rätten ska dessutom besluta vilken eller vilka slags restriktioner som åklagaren ska få tillstånd till. De restriktioner som anges i 6 kap. 2 § häkteslagen har delats in i fyra olika kategorier av restriktioner. Den första restriktionskategorin avser tillstånd för åklagaren att besluta om inskränkningar i den häktades kontakter med personer utanför häktet. Med detta avses inskränkningar i rätten att ta emot besök, inskränkningar i rätten att stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation, dvs. i praktiken genom telefonsamtal, samt inskränkningar i rätten att sända och ta emot försändelser. Den andra restriktionskategorin avser tillstånd för åklagaren att besluta om inskränkningar i den häktades rätt att vistas i gemensamhet med andra intagna. Den tredje restriktionskategorin avser tillstånd för åklagaren att besluta om inskränkningar i den häktades rätt att bo och samsitta med annan intagen. Den fjärde restriktionskategorin avser tillstånd för åklagaren att besluta om inskränkningar i rätten att följa vad som händer i omvärlden. Med detta avses inskränkningar i rätten att titta på TV och i rätten att inneha tidsskrifter och tidningar. För att kunna göra denna prövning behöver rätten få större inblick i utredningsarbetet och planeringen än vad som har varit nödvändigt. Förslaget om skyldighet för åklagaren att redo- visa en tidsplan vid varje omhäktningsförhandling utgör ett led i detta (se författningskommentaren till 18 §). Prövningen ska ske utifrån de faktiska förhållandena i den aktuella utredningen. måste beaktas att förundersökningen inte äventyras. Om det finns omständigheter som enligt åklagaren innebär svårigheter att närmare beskriva vissa uppgifter kan särskild hänsyn tas till det. Rätten får då göra bedömningen utifrån mer allmänt hållna beskrivningar av förundersökningsläget. Så torde inte sällan bli fallet i ett inledande skede av förundersökningen. Ju en person har varit häktad, desto högre krav bör generellt sett ställas på konkretionen i åklagarens uppgifter. Rättens bedömning av restriktionsbehovet bör ske utifrån en prövning i tre steg, som närmare beskrivs nedan. Denna prövning utgår i sin tur från de uppgifter som åklagaren och den misstänkte presenterar vid häktningsförhandlingen. 1.Först ska rätten ta ställning till om åklagaren har visat att det finns en risk för att den misstänkte, utifrån faktiska förhållanden i den aktuella utredningen, undanröjer något bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning. 2.Därefter ska rätten ta ställning till om det finns befogad anledning att tro att den konstaterade risken avtar genom den begärda restriktionskategorin. 3.Avslutningsvis ska en proportionalitetsbedömning göras. Kollusionsrisker som vanligtvis kommer i fråga är att den misstänkte själv, efter direkt eller indirekt kontakt med annan, anpassar sina uppgifter av betydelse för utredningen, att den misstänkte direkt eller indirekt, dvs. själv eller via annan, påverkar någon att lämna felaktiga upplysningar av betydelse för utredningen, eller att den misstänkte, själv eller via annan, förstör, förvanskar eller gömmer spår eller föremål av betydelse för utredningen. För att bedöma risken för en viss befarad händelse (1) kan hänsyn tas till ett stort antal olika faktorer beroende på varje enskild situation. Vissa faktorer är sådana att de typiskt sett ofta indikerar kollusionsfara. Sådana faktorer kan vara att flera personer misstänks för inblandning i samma brottslighet, att det finns skäl att tro att brottsligheten är organiserad eller att det handlar om brottslighet där det är lätt att förstöra bevisning (exempelvis vid dokument- hantering i pappersform eller elektronisk form). Ytterligare situationer när det typiskt sett kan föreligga kollusionsfara är när det handlar om våld inom den egna familjen eller om annan brottslighet där muntlig bevisning vanligtvis får stor betydelse och risken är stor att den misstänkte försöker påverka annan att lämna felaktiga uppgifter. Restriktionsbehovet måste dock alltid bedömas utifrån förhållandena i det enskilda fallet och den gjorda uppräkningen innebär inte att det alltid föreligger kollusionsfara i dessa situationer. En ytterligare aspekt som ska beaktas är vad det skulle innebära för utredningen om den aktuella bevisningen påverkades på visst sätt. Sådana bedömningar är svåra att göra eftersom det handlar om att förutse vad en eventuell framtida händelse kan förorsaka för skada, dessutom utan kännedom om övriga faktorer som framöver kan påverka bedömningen. Vid prövningen får man dock utgå från vad som är känt och lägga det till grund för bedömningen. En befarad risk för att utredningen påverkas ska tillmätas större vikt om brottsligheten är grov eftersom konsekvensen av att en sådan utredning skadas är allvarligare än om brottsligheten är av lindrigare karaktär. Detta följer av proportionalitetsprincipen som beskrivs nedan. När rätten har konstaterat att det, på visst sätt, föreligger risk för att den misstänkte försvårar utredningen ska rätten även ta ställning till om det finns befogad anledning att tro att risken avtar genom viss begärd restriktion (2). Om det finns risk för att den som är misstänkt för misshandel av sin partner kontaktar denne finns det vanligtvis också befogad anledning att tro att den risken avtar om åklagaren får tillstånd att inskränka den misstänktes rätt att ha kontakt med personer utanför häktet. Däremot finns det oftast inte anledning att tro att gemensamhetsvistelse med andra intagna eller samsittning innebär en sådan risk för bevispåverkan att det inte ska tillåtas. Det finns alltid en liten risk för att en häktad genom en annan intagen kan få kontakt med personer utanför häktet, t.ex. om den andre friges eller inte längre har restriktioner. Vi menar dock att sannolikheten för sådana indirekta kontakter generellt sett måste bedömas som låg, även om det naturligtvis kan finnas särskilda skäl att hålla vissa häktade åtskilda från varandra. Om det handlar om mycket allvarlig brottslighet, om misstänkta medgärningsmän är på fri fot och den misstänktes kontaktnät bland andra kriminella kan antas vara stort och svårt att kontrollera kan det naturligtvis finnas sakliga skäl att även förbjuda samsittning. Andra stycket är nytt. Paragrafens andra stycke enligt gällande rätt har flyttats till en ny paragraf, 5 b §. I andra stycket tydliggörs att rätten, när den prövar om åklagaren ska få tillstånd att meddela restriktioner, ska göra en proportionalitetsavvägning (3). Rätten ska med andra ord, för varje restriktionskategori som åklagaren begär tillstånd till, ta ställning till om sådant tillstånd är proportionerligt i förhållande till de olägenheter som inskränkningen innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Vid prövningen görs en helhetsbedömning utifrån hur allvarligt det misstänkta brottet är, hur stor risken är för att utredningen försvåras samt vilket intrång restriktionen skulle innebära för den enskilde. I det tredje stycket föreskrivs att rätten, om den beslutar att ge åklagaren tillstånd att meddela en eller flera slags restriktioner, i sitt beslut ska redovisa skälen för det. Av såväl utredningsmässiga skäl som effektivitetshänsyn bör skälen, när det är möjligt, redovisas utifrån standardiserade skrivningar. I likhet med hur åklagarna dokumenterar sina beslut om restriktioner och skälen för dem torde det oftast vara tillräckligt att utgå från fyra typiska riskkategorier vid angivande av restriktionsskälen. Dessa fyra riskkategorier är –risk för att den misstänkte och andra förhörspersoner anpassar sina uppgifter efter varandra på ett oriktigt sätt om de får ha kontakt, –risk för att den misstänkte, genom en annan intagen vid t.ex. samsittning, kontaktar medmisstänkta eller andra och på så sätt försvårar utredningen, –risk för att den misstänkte, direkt eller genom någon annan, kontaktar medmisstänkta eller andra och på så sätt försvårar utredningen, eller –risk för att den misstänkte förmår någon annan att skapa, gömma eller förstöra bevis. I bilaga 3 finns exempel på hur en sådan mall kan utformas. Om det på grund av senare inträffade omständigheter är nödvändigt, får åklagaren meddela beslut som innebär inskränkningar i den häktades kontakter med omvärlden även om rätten inte har meddelat tillstånd till restriktioner. Har åklagaren meddelat ett sådant beslut ska han eller hon eller senast dagen därefter begära rättens prövning enligt 5 a §. När en sådan framställan kommit in till rätten, ska rätten så snart det kan ske och senast inom hålla förhandling i frågan. För handläggningen vid rätten gäller vad som är föreskrivet om häktningsförhandling. Paragrafen är ny. Bestämmelsen motsvarar lydelsen i 24 kap. 5 a § andra stycket enligt gällande rätt med språkliga justeringar. Om åklagaren eller rätten bedömer att ett mål kan avgöras slutligt i samband med en kombinerad häktnings- och huvudförhandling ska, vid beaktande av skyndsamhetskraven i 12 och 13 §§, hänsyn även tas till den fördel som en slutlig prövning skulle innebära för den enskilde. Våra överväganden finns i avsnitt 6.6.3. Paragrafen är ny. Bestämmelsen avser tillämpningen av de allmänna skyndsamhetskrav (”utan dröjsmål”) som gäller dels för när häktningsframställning ska göras, dels för när häktningsförhandling ska hållas. Genom den nya bestämmelsen föreskrivs att det, vid beaktande av skyndsamhetskraven, även ska tas hänsyn till möjligheten att, inom de absoluta tidsfristerna, avgöra målet slutligt vid kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar. Om åklagaren eller rätten bedömer att en sådan möjlighet finns innebär lagändringen att utrymmet ökar för att, inom de absoluta tidsfristerna, invänta förundersökningens avslutande eller på annat sätt möjliggöra en huvudförhandling. En åklagare kan avvakta något med ingivandet av häktningsframställningen i syfte att möjliggöra att åtal ges in inom tredagarsfristen. På motsvarande sätt kan en tingsrätt avvakta något med att hålla häktningsförhandling i syfte att möjliggöra en slutlig prövning av målet inom fyradygnsfristen. En fråga om att häkta den som inte är anhållen får tas upp på yrkande av åklagaren. När en fråga om häktning enligt första stycket har väckts, ska häktningsförhandling inför rätten hållas . I fråga om sådan förhandling gäller i tillämpliga delar vad som sägs i 14–16 §§. Har den misstänkte kallats till förhandlingen eller finns det anledning att anta att han eller hon avvikit eller på annat sätt håller sig undan, utgör dock utevaron inte hinder för förhandlingen. Har rätten beslutat om häktning av någon som inte är närvarande vid rätten ska, så snart beslutet har verkställts eller hindret för hans eller hennes närvaro har upphört, anmälan om detta göras hos rätten. När en anmälan enligt tredje stycket har gjorts, ska rätten utan dröjsmål hålla förhandling i häktningsfrågan. Häktningsförhandlingen får aldrig hållas senare än efter det att häktningsbeslutet har verkställts eller hindret för den misstänktes närvaro vid rätten har upphört. Våra överväganden finns i avsnitt 6.5.3. I första stycket har, utöver språkliga justeringar, rättens möjlighet att självmant ta upp frågan om häktning av misstänkt tagits bort. I första stycket har även målsägandens möjlighet att framställa yrkande om häktning efter åtals väckande tagits bort. De regler som ger rätten möjlighet att besluta om häktning av exempelvis tilltalad (46 kap. 15 § RB), vittne eller konkursgäldenär berörs inte av vårt förslag. I andra stycket har stadgandet om målsägandens utevaro när denne kallats till häktningsförhandling tagits bort. Ändringen är en konsekvens av förslaget om att målsägandens möjlighet att framställa yrkande om häktning ska tas bort. I tredje och fjärde stycket görs enbart språkliga justeringar. Då rätten beslutar om häktning ska, om inte åtal redan har väckts, rätten sätta ut den tid, inom vilken åtal ska väckas. Tiden får inte bestämmas längre än vad som är oundgängligen nödvändigt. Är den utsatta tiden otillräcklig, får rätten medge förlängning av tiden, om detta begärs före tidens utgång. Den misstänkte eller hans försvarare ska om möjligt beredas tillfälle att yttra sig. Väcks inte åtal , ska rätten, så länge den misstänkte är häktad och till dess åtal har väckts, med högst hålla ny förhandling i häktningsfrågan och därvid särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Åklagaren ska inför eller vid varje omhäktningsförhandling redovisa en tidsplan för förundersökningen. Är det med hänsyn till utredningen eller av annan anledning uppenbart att förhandling inom nu angiven tid skulle vara utan betydelse, får rätten bestämma längre tids mellanrum. Tid för åtals väckande behöver inte bestämmas då rätten beslutar om häktning enligt 3 § eller om häktning av någon som inte är närvarande vid rätten. Våra överväganden finns i avsnitt 6.5.4. I första och andra stycket görs enbart språkliga justeringar. I tredje stycket görs en ändring som innebär att åklagaren inför eller vid varje omhäktningsförhandling ska redovisa en tidsplan för förundersökningen. Åklagarens redovisning kan vara muntlig, men tidsplanen bör i så fall dokumenteras i häktningsprotokollet. Tidsplanen bör om möjligt innehålla bland annat uppgifter om kvarstående planerade utredningsåtgärder och en bedömning av när åtal kan väckas. I riktigt stora utredningar där häktningstiden förväntas bli lång kan det vara mer relevant att redovisa vilka utredningsåtgärder som ska vidtas . Tidsplanen ska redovisas och dokumenteras på ett sådant sätt att det inte innebär men för utredningen. Tidsplanen kommer av naturliga skäl att vara preliminär och förändringar och justeringar kan förväntas, inte minst i större utredningar. Förutom att tidsplanen innebär positiva effekter för den misstänkte ska tidsplanen utgöra ett underlag för rätten i tillsynen över att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Rätten ska häva ett häktningsbeslut 1.om inte inom den tid som avses i 18 § åtal har väckts eller förlängning av tiden har begärts, 2.i fall som avses i 4 a § och 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare inte åtal har väckts eller förlängning av tiden begärts den dag då fristen går ut eller 3.om det inte längre finns skäl för beslutet. Ett beslut om häktning av misstänkt får hävas även av åklagaren med undantag för när rätten har beslutat om häktning med stöd av 46 kap. 15 §. Rätten ska underrättas om åtgärden. Våra överväganden finns i avsnitt 6.5.3. I första stycket görs, utöver språkliga justeringar, en ändring som innebär att det tillkommer en ny andra punkt av vilken det följer att rätten ska häva ett häktningsbeslut –om häktningen har pågått (4 a §), alternativt för den som vid verkställigheten av häktningsbeslutet var (23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare), och –åklagaren inte den dagen fristen går ut har väckt åtal eller begärt förlängning av sexmånaders- eller tremånadersfristen med angivande av att det föreligger synnerliga skäl (4 a §), alternativt beträffande barn att fortsatt häktning är absolut nödvändig (23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). En redogörelse för hur tidsfristerna beräknas finns i författningskommentaren till 4 a §. Vid den häktningsförhandling som hålls strax före utgången av respektive tidsfrist torde åklagaren kunna meddela om han eller hon har för avsikt att begära förlängning av fristen. Redan då kan därmed vanligtvis en förhandling om en eventuell förlängning av fristen preliminärt sättas ut. Om åklagaren inte yrkar på fortsatt häktning ska rätten häva häktningen. Häktningen kan, med ett undantag, även hävas av åklagaren, se andra stycket nedan. Om tingsrätten avslår åklagarens yrkande om fortsatt häktning ska häktningen hävas. Så länge rätten anser att det föreligger synnerliga skäl för fortsatt häktning alternativt att fortsatt häktning är absolut nödvändig saknas tidsgränser för hur häktningen får pågå. En redogörelse för tillämpningen av rekvisitet synnerliga skäl finns i författningskommentaren till 4 a §. En redogörelse för tillämpningen av rekvisitet absolut nödvändigt finns i författningskommentaren till 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. En misstänkt kan inte själv medge förlängning av häktningen. I andra stycket regleras när åklagaren får häva ett häktningsbeslut. Genom den nya lydelsen får åklagaren häva ett beslut om häktning av en misstänkt med undantag för när rätten, med stöd av 46 kap. 15 §, har beslutat om häktning för att kunna genomföra en förhandling. Döms den misstänkte för brottet och är han eller hon häktad, ska rätten, enligt de grunder som anges i detta kapitel, pröva om han eller hon ska stanna kvar i häkte till dess domen vinner laga kraft. Om den misstänkte inte är häktad, får rätten, på yrkande av åklagaren, förordna att han eller hon ska häktas. I fråga om tillstånd till restriktioner gäller bestämmelserna i 5 a och 5 b §§. Vid tillämpning av första stycket ska bestämmelserna i detta kapitel om häktning, i de fall där det finns risk för att den misstänkte undandrar sig straff, gälla även i de fall där det finns risk för att den misstänkte undandrar sig utvisning. Om rätten har beslutat om utvisning får den på yrkande av åklagaren förordna om häktning trots att det för brottet inte är föreskrivet fängelse eller däröver. Förordnandet om häktning ska dock inte gälla då den dömde avtjänar en frihetsberövande påföljd som han eller hon har dömts till i målet. Våra överväganden finns i avsnitt 6.5.3. I första stycket görs, utöver språkliga justeringar, en ändring som innebär att rätten inte längre självmant får besluta om häktning i samband med dom. För sådant beslut krävs yrkande av åklagaren. Härutöver görs ett tillägg som är en konsekvens av att lydelsen i 5 a § andra stycket enligt gällande rätt flyttas till 5 b §. I andra stycket görs, utöver språkliga justeringar, en ändring som föranleds av förslaget i första stycket om att rätten inte självmant får besluta om häktning i samband med dom. Den som är gripen, anhållen eller häktad ska tas i förvar. Den som är gripen behöver dock inte tas i förvar om det inte är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med gripandet, ordning eller säkerhet. Den som häktas ska möjligt föras till häkte. Beträffande den som inte har fyllt gäller särskilda regler om förvaring enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.