sou · H4B318 · 2016-03-01 00:00:00 — Det innebär när det gäller det senare att också s.k. samhällsskyddsintressen, som t.ex. brottsofferperspektiv eller fortsatt brottsaktivitet hos den dömde, ska beaktas. Att pröv- ningen omfattar även behovet av samhällsskydd bör uttryckligen anges i bestämmelsen. Det innebär att den omständigheten att det finns risk för att den dömde kommer att avvika eller att begå nya brott som regel ska leda till att uppskov inte beviljas. Vad därefter gäller frågan om uppskov bör kunna beviljas anser vi att de gällande tidsfristerna respektive högst alltjämt framstår som rimliga. Det gäller även i fråga om styrkan hos de skäl som ska föreligga för att uppskov än ska kunna beviljas. Något behov av att kunna bevilja uppskov har inte heller framkommit. Någon förändring med avseende på tids- gränserna föreslås därför inte. Däremot anser vi att det inte längre finns skäl att behålla den särskilda regleringen för kvinna som är gravid eller ammar barn. Enligt nuvarande ordning gäller i sådant fall att uppskov kan beviljas under tid som anses skälig, dvs. utan någon begränsning. Enligt vår bedömning framstår emellertid en längsta tid för uppskov respektive som till- räcklig även för de nu nämnda fallen. Hänsyn har då också tagits till den möjlighet för en intagen som finns att enligt fängelselagen medges att ha sitt spädbarn hos sig, i vart fall under delar av verk- ställigheten. När det gäller uppskovstiden anser vi att den bör räknas från och med den dag då domen eller beslutet i den del som avser fängelsestraff får verkställas. Den frågan bör dock lämpligen regleras på förordningsnivå. Därutöver föreslår vi som ytterligare förutsättning för att en ansökan om uppskov ska kunna beviljas att den dömde inte är häktad, omhändertagen eller intagen i ställighet i annat mål (jfr vårt förslag till 10 §). Vad som sagts i fråga om förutsättningarna för att beviljas uppskov föreslår vi placeras i en ny 16 §. Möjligheten till återkallelse utvidgas En rimlig utgångspunkt är att den som fått en ansökan om uppskov beviljad ska känna sig trygg med att beslutet inte plötsligt ändras eller tas tillbaka. Å andra sidan bör det inte förekomma att en per- son, som beviljats uppskov under vissa förutsättningar, t.ex. att han eller hon fullgör en angelägen arbetsuppgift, kan bryta mot de angivna förutsättningarna och ändå inte behöva påbörja verkställig- heten. Enligt nuvarande regelverk gäller att återkallelse kan ske i det fallet att det framkommer något som ger anledning att anta att den dömde kommer att avvika. Frågan är om det kan finnas skäl att förändra regelverket på denna punkt. Det har under vårt arbete framkommit att det förekommer att den dömde t.ex. hoppar av den utbildning eller avbryter den anställ- ning som det meddelade uppskovet vilar på. Enligt vår bedömning kan det i sådana fall framstå som otillfredsställande att Kriminal- vården inte har någon möjlighet att återkalla beslutet. gift har Kriminalvården därför i förebyggande syfte anpassat sitt arbetssätt på så sätt att myndigheten för vissa fall i stället delar upp uppskovsbesluten i flera beslut om kortare tider, t.ex. beviljas upp- skov om vardera i stället för . Utöver vad som sagts finns också andra exempel på situationer där det väsentligen brister i förutsätt- ningarna och det på motsvarande sätt kan framstå som orimligt att Kriminalvården inte har någon möjlighet att vidta åtgärd. Som exempel kan nämnas en dömd som sedan han eller hon beviljats uppskov förklaras häktad på grund av misstanke om ny brottslighet eller lagförs för nya brott. Mot denna bakgrund finner vi det vid en samlad bedömning motiverat att i större utsträckning ge Kriminal- vården möjlighet att återkalla ett beviljat uppskov. En sådan bestämmelse bör inte längre vara av tvingande slag utan i stället över- lämna åt Kriminalvården att med hänsyn till samtliga omständig- heter i varje enskilt fall bedöma om tillräckliga skäl föreligger för en återkallelse. Således föreslår vi enligt en ny 17 § att ett beslut om uppskov får återkallas om det inte längre finns förutsättningar för det eller den dömde lagförs för nya brott. Bestämmelsen om automatiskt uppskov behålls upphävdes bestämmelserna om automatiskt uppskov med verkställighet av fängelsestraff vid ansökan om nåd. En särskild fråga för oss att överväga gäller om det finns skäl att genomföra en motsvarande förändring när det gäller en första ansökan om upp- skov hos . Visserligen kan på samma sätt som beträffande det automatiska uppskovet vid ansökan om nåd hävdas att det differentierade påföljds- systemet och de ökade möjligheterna att avtjäna kortare fängelsestraff under alternativa former generellt sett lett till ett minskat behov av uppskov. Således gäller att i många av de fall där påföljden tidigare blev fängelse kan numera icke frihetsberövande påföljder vara ett alternativ och när kortare fängelsestraff döms ut kan dessa ofta verkställas i form av intensivövervakning med elektronisk kontroll. Dessutom kan vid verkställighet av fängelsestraff senare delen av straffet i många fall verkställas med fotboja inom ramen för utökad frigång som utslussningsåtgärd. Till detta ska också läggas att det inte är helt ovanligt att dömda kalkylerar med möjligheten till automatiskt uppskov och därför väntar med att skicka in en ansökan om uppskov till som han eller hon enligt föreläggande ska inställa sig i kriminal- vårdsanstalt. Det förekommer även att rena okynnesansökningar ges in där inga egentliga skäl för uppskov åberopas och där det huvudsakliga syftet med ansökan är att få till stånd ett automatiskt uppskov med verkställigheten. Vad som sagts kan sägas tala i riktning för ett upphävande även av bestämmelsen om automatiskt uppskov vid en första ansökan om uppskov hos . Å andra sidan finns det också skäl som talar i motsatt riktning. Således gäller i de nu aktuella fallen till skillnad mot nådeärendena att det är Kriminalvården själv som har kontrollen över beslut och handläggningstid för ett uppskovsärende. Det innebär att i de fall där den dömdes huvudsakliga syfte med en ansökan är att förhala och få verkställigheten att dra ut Kriminalvården snabbt, ibland t.o.m. som ansökan kom in, kan fatta beslut i saken och avslå den dömdes ansökan. En annan skillnad i för- hållande till nådeärendena att ta i beaktande är att möjligheten att beviljas uppskov generellt sett är större än möjligheten att beviljas nåd. Det innebär att genomförandet av en sådan motsvarande för- ändring som den som genomförts beträffande nåd på uppskovs- området riskerar att få helt andra konsekvenser. Det kan leda till att en person tvingas att påbörja verkställigheten trots att uppskov skulle ha beviljats om personen alltjämt var på fri fot. Möjlighet saknas att avbryta verkställigheten, annat än genom beslut om nåd. Det finns också skäl att i sammanhanget nämna att Kriminalvården när det gäller den aktuella frågan gett uttryck för uppfattningen att bestämmelsen inte utgör något problem och därför inte bör tas bort. Sammantaget talar enligt vår bedömning de redovisade för- hållandena för att regleringen med automatiskt uppskov vid en första ansökan om uppskov hos även bör finnas kvar i en ny och reformerad strafftidslag. Vi föreslår att en sådan bestämmelse placeras i en ny 18 §. Inga förändringar utöver vissa språkliga sådana har gjorts. 8.3.2Bestämmelsen om automatiskt uppskov med anledning av en ansökan om intensivövervakning ändras Vårt förslag: Har den dömde ansökt om att få undergå verk- ställighet av dom på fängelse utanför anstalt, får han eller hon inte tas in i en påbörja verkställig- heten innan Kriminalvården prövat ansökan. Den dömde får dock tas in i en ställighet av straffet, om 1.ansökan har gjorts efter den dag han eller hon enligt före- läggande som avses i 8 § första stycket strafftidslagen (2017:000) senast skulle ha inställt sig i en av straffet, 2.han eller hon har gjort en ansökan om att få undergå verkställighet av straffet utanför anstalt, 3.det är uppenbart att ansökan inte gäller ett fall som avses i 1 § denna lag, 4.det är uppenbart att ansökan inte kan bifallas på grund av bestämmelsen i 2 § andra stycket, eller 5.han eller hon är häktad. Skälen för förslaget: En särskild fråga som uppmärksammats under arbetets gång gäller bestämmelsen om automatiskt uppskov i 11 § lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll (IövL). Av den framgår att om den dömde har ansökt om att få verkställa fängelse i form av intensivövervakning får han eller hon endast i undantagsfall tas in i en påbörja verkställighet innan ansökan slutligt prövats. Enligt uppgift från Kriminalvården är det inte ovanligt att en sådan ansökan används som uppskovsinstrument för att senarelägga inställelse- tiden. Om den dömde har överklagat ett beslut om intensivöver- vakning ända till kan det ta upp till innan det finns förutsättningar att förelägga den dömde inställelse för verkställighet av straffet. Det förekommer också att dömda undanhåller sig delgivning för att på så sätt skaffa sig långa, omotiverade uppskov med verkställigheten. Enligt vår bedömning finns det mot den bakgrunden anledning att ifrågasätta den nu- Som framgått gäller vid en ansökan om upp- skov under vissa förutsättningar en motsvarande bestämmelse om automatiskt uppskov. Till skillnad mot bestämmelsen i 11 § IövL gäller den dock endast fram till dess att Kriminalvården prövat ansökan. Vi kan inte se att det finns några bärande skäl till varför inte samma begränsning bör gälla vid en ansökan om intensivöver- vakning. Således föreslår vi att bestämmelsen i 11 § IövL ska ändras på så sätt att vid en ansökan om intensivövervakning den dömde inte får tas in i en påbörja verkställig- heten innan Kriminalvården prövat ansökan. Av våra direktiv framgår att vi i denna del ska föreslå hur bestäm- melserna om beräkning av den tid verkställigheten ska pågå kan utformas på ett mer ändamålsenligt och rättssäkert sätt samt så att de är lättare att förstå och tillämpa. Vi ska också som ett led i det arbetet med utgångspunkt i bestämmelsernas syfte ta ställning till när tid för frihetsberövande bör få avräknas. I detta avsnitt lämnas en beskrivning av gällande bestämmelser på området. Avsnittet är disponerat så att först lämnas en redogörelse för reglerna om beräkning av strafftid jämte annan relevant lagstift- ning i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. (strafftids- lagen). Därefter behandlas bestämmelser om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande som verkställighet av påföljd. I den delen behandlas också strafftidslagens bestämmelser om tillgodoräk- nande av sådan tid. 9.2.1Bestämmelser om beräkning av strafftid I strafftidslagen återfinns både bestämmelser om beräkning av strafftid (19 § första stycket, 20–22 §§, 23 § första stycket och 25 §) och bestämmelser som har betydelse för sådan beräkning (18 §, 19 § andra och tredje styckena, 19 a–c §§, 23 § andra stycket, 24 och 26 §§). Bestämmelserna har sedan lagens tillkomst ändrats ett flertal gånger, ofta som en följd av förändringar i annan lagstift- ning, men sakliga förändringar har också genomförts (se t.ex. prop. 1980/81:76). Vid verkställighet av fängelsestraff ligger ansvaret för strafftids- beräkningen på Kriminalvården. Således ska Kriminalvården så snart det kan ske – i ett strafftidsbeslut – fastställa dagen för straff- tidens slut för den som börjat avtjäna fängelse . Om strafftiden uppgår ska även tidigaste dag för villkorlig frigivning samt tidpunkten för prövotidens utgång fast- ställas (20 § första stycket). Villkorlig frigivning ska som regel ske när två tredjedelar av strafftiden, dock minst en månad, har avtjänats (26 kap. 6 § första stycket ), medan prövotiden ska motsvara den strafftid som återstår vid den villkorliga frigivningen. Prövotiden ska dock alltid uppgå till (26 kap. 10 § ). Ett strafftidsbeslut ska ändras när omständigheterna ger anledning till det (20 § andra stycket). En sådan omständighet kan t.ex. vara att den villkorliga frigivningen skjuts upp enligt 26 kap. 6 § andra stycket eller att den dömde ska avtjäna ytterligare ett straff som ska sammanläggas med det straff som strafftidsbeslutet avser. Utgångspunkten för strafftidsberäkningen är dagen för verk- ställighetens början. Enligt 19 § första stycket ska strafftiden, när den dömde är häktad, omhändertagen enligt 28 kap. 11 § tredje stycket eller på annan grund intagen i kriminalvårds- anstalt, räknas från den dag då domen eller beslutet får verkställas och i annat fall från den dag då den dömde enligt 10 § tas in i häkte eller kriminalvårdsanstalt eller omhändertas av för förpassning. Den omständigheten att strafftiden räknas från betyder att dagen då verkställigheten påbörjas inte räknas in i verk- ställighetstiden. Vid beräkningen ska i vissa fall strafftiden omräknas till dagar. Vid verkställighet av fängelsestraff om sammanlagt högst ska strafftiden omräknas till dagar så att en månad ska anses utgöra (21 § första stycket). Har omräkning till dagar väl skett ska den gälla även om ett senare straff skulle förekomma och den sam- manlagda strafftiden då kommer att överstiga (prop. 82–83 och 114). När strafftiden är bestämd endast ska beräkningen ske så att antalet dagar läggs till den dag från vilken strafftiden ska räknas (21 § tredje stycket). het av fängelse överstigande räknas däremot straff- tiden i månader och år. I sådant fall ska den dag som genom sitt tal motsvarar den från vilken strafftiden räknas anses som slutdag. Finns inte motsvarande dag ska i stället den månadens sista dag anses som slutdag. Ingår även dagar i straff- tiden, ska antalet dagar läggas till slutdagen för den övriga tiden räknad i månader och år (21 § andra stycket). Uppkommer vid beräkningen del av månad anses månaden utgöra . Del av dag bortfaller (21 § fjärde stycket). Ska den dömde enligt 19 a § eller domstols förordnande enligt 33 kap. 7 § eller enligt 19 § tredje stycket (se nedan) tillgodoräknas tid för frihetsberövande som verkställighet av på- följden, ska avdrag för sådan tid ske först sedan slutdagen har beräknats (22 §). Har avbrott skett i verkställigheten ska det antal dagar som avbrottet varat läggas till den framräknade slutdagen (23 § första stycket). Det anses inte som avbrott i verkställigheten att den som avtjänar fängelsestraff häktas med anledning av miss- tanke om brott (23 § andra stycket), vilket däremot en häktning på annan grund medför (18 §). Inte heller tid som en intagen vistas utanför anstalt i samband med inställelse till domstol eller annan myndighet enligt 10 kap. 3 § fängelselagen (2010:610) eller vid till- fälligt överförande eller överförande för förhör eller konfrontation i samband med en förundersökning eller rättegång enligt 4 kap. 29, 29 a eller 31 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, ska anses som avbrott utan räknas in i verkställigheten (19 § andra stycket första meningen). Detsamma gäller den tid som en intagen vistas utanför och sjukvård, vid permis- sion eller särskild permission eller med anledning av beslut om en särskild utslussningsåtgärd (se 9 kap. 1 §, 10 kap. 1 eller 2 § eller 11 kap. 1 § fängelselagen), om inte särskilda skäl talar mot det (19 § andra stycket andra meningen). Sådana skäl kan föreligga t.ex. om en intagen använder tiden utanför ändamål än det avsedda, t.ex. genom att missbruka narkotika eller utöva annan brottslig verksamhet (prop. 2009/10:135 s. 214). Har en dömd varit intagen för verkställighet av ett fängelsestraff före den dag som anges i 19 § första stycket, får Kriminalvården förordna att tiden ska räknas in i verkställigheten (26 §). Här kan det handla om fall där t.ex. en dömd som inställt sig vid en avtjäna ett fängelsestraff innan tiden för överklagande av domen gått ut och anstalten missar att ta upp frågan om nöjdförklaring innan verk- ställigheten påbörjas. Har villkorligt medgiven frihet förklarats helt eller delvis för- verkad, ska vid beräkning av strafftiden vad som förverkats anses som nytt straff (24 §). Det gäller både förverkande som beslutats av domstol och förverkande som beslutats av övervakningsnämnd. En korresponderande bestämmelse finns i 26 kap. 23 § , enligt vilken detsamma ska gälla med avseende på frågan om ny villkorlig frigivning. Om flera fängelsestraff förekommer till verkställighet ska strafftiderna sammanläggas för bestämmande av slutdagen (25 §). Detsamma ska enligt 26 kap. 8 § gälla vid till- lämpning av reglerna om villkorlig frigivning, dock med undantag av sådan tid för fängelse som dömts ut enligt 28 kap. 3 § brotts- balken eller förvandlingsstraff för böter. En förutsättning för att sammanläggning ska få ske är att det senare straffet kan börja verkställas innan den dömde frigivits, slutligt eller villkorligt, från anstalten. Lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll Strafftidslagens bestämmelser om beräkning av strafftid gäller även när ett fängelsestraff verkställs i form av intensivövervakning med elektronisk kontroll (12 § första stycket). En viss anpassning till verkställighetsformen har dock varit nödvändig. Således gäller att strafftiden i stället ska beräknas från den dag den dömde påbörjar verkställigheten i sin bostad (12 § andra stycket). Vidare ska inte heller strafftidslagens bestämmelse i 25 § om sammanläggning av strafftider tillämpas, om det sammanlagda straffet då kommer att överstiga . Lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård Vid verkställighet av sluten ungdomsvård ligger ansvaret för beräk- ning av strafftiden på (SiS). Således gäller att SiS så snart domen på sluten ungdomsvård har börjat verkställas, ska fastställa dagen för verkställighetens slut. När om- ständigheterna ger anledning till det, ska en ny sådan dag fastställas. Vid beräkningen ska 19, 21–23 och 25 §§ strafftidslagen äga mot- svarande tillämpning i fråga om den som är föremål för sluten ung- domsvård (11 §). 9.2.2Bestämmelser om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande Bestämmelser om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande som verkställighet av påföljd finns i strafftidslagen, , lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll och i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård. Därut- över återfinns sådana bestämmelser också inom ramen för den svenska lagstiftningen avseende internationell straffverkställighet. Bestämmelserna i de olika lagarna behandlas i det följande. Bestämmelser om tillgodoräknande av tid för frihetsberövade som verkställighet av påföljd finns i 19 § tredje stycket och i 19 a–c §§. Bestämmelserna i 19 § tredje stycket och 19 a § avser frihets- berövande som ägt rum i , medan bestämmelserna i 19 b– c §§ avser frihetsberövande som ägt rum utomlands. Beslut om tillgodoräknande fattas i samtliga dessa fall av Kriminalvården som ett led i strafftidsbeslutet. Det krävs alltså inte något särskilt upp- satt beslut om att fängelsestraffet ska anses verkställt i anstalt ett visst antal dagar. Vissa kompletterande föreskrifter finns i förord- ningen (1974:286) om beräkning av strafftid m.m. Grundbestämmelsen om tillgodoräknande av tid för frihets- berövande som ägt rum i finns i 19 a §. Av den följer att om någon har dömts till fängelse eller om domstol, med tillämpning av 34 kap. 1 § 1 , har beslutat att sådan påföljd ska avse ytterligare brott, och den dömde med anledning av misstanke om brott, som prövats genom dom i målet, av minst har varit berövad friheten som anhållen, häktad eller intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning med stöd av 10 § lagen (1991:1137) om rättspsyki- atrisk undersökning, ska tiden för frihetsberövandet, till den del därunder inte skett verkställighet av dom i annat mål, anses som tid under vilken den utdömda påföljden verkställts i anstalt (första stycket). Om rätten har undanröjt en villkorlig dom eller en skyddstillsyn och i stället dömt till fängelse , ska vad som sagts tillämpas, i den mån tillgodoräknande inte redan skett, även i fråga om frihetsberövande som föregått den villkorliga domen eller domen på skyddstillsyn, frihetsberövande som föregått dom genom vilken beslutats att den villkorliga domen eller skydds- tillsynen ska avse även ytterligare brott samt sådant omhänder- tagande som avses i 28 kap. 6 b § eller 11 § tredje stycket brotts- balken (andra stycket). Således innebär regelverket att ett flertal förutsättningar måste vara uppfyllda för att tillgodoräknande av tid för frihetsberövande ska ske. För det första gäller som förutsättning att någon döms till fängelse . Med döms till fängelse avses både när domstolen dömer enligt 34 kap. 1 § 1 (förordnande om att tidigare påföljd ska avse ytterligare brott) och enligt 34 kap. 1 § 2 och 3 (dömer särskilt eller genom undanröjande av en tidigare utdömd påföljd). Vidare gäller att endast vissa former av frihetsberövanden omfattas, nämligen anhållande, häktning eller intagning på enhet för rättspsykiatrisk undersökning enligt 10 § lagen (1991:1137), om rättspsykiatrisk undersökning, dock under förutsättning att frihets- berövandet varat av minst . Det innebär att om den dömde varit anhållen för misstanke om brott som prövats genom dom i målet vid två eller flera tillfällen något tillgodoräknande inte ska ske om varje sådant frihetsberöv- ande understiger . Varje enskilt frihetsberövande måste alltså ha varat minst för att tillgodoräknande ska ske. Om ett frihetsberövande däremot övergår i ett annat, t.ex. anhållande övergår till häktning, ska frihetsberövandet ses som en enhet. Förutom vad som sagts gäller som ytterligare förut- sättning att endast sådant frihetsberövande som skett på grund av misstanke om brott som prövats genom dom i målet omfattas. Det krävs dock inte att den misstänkte fälls till ansvar för just det brott som föranlett frihetsberövandet eller att det är det brottet som medfört fängelsestraffet. Tillgodoräknande ska alltså ske även för tid som avser frihetsberövande på grund av misstanke om andra genom domen prövade brott än de för vilka fängelse dömts ut, t.ex. därför att åtalet i dessa delar ogillats (se NJA 1978 s. 666 I och II). Vidare gäller att det är tillräckligt att någon av instanserna prövat den brottsmisstanke som låg till grund för frihetsberövandet för att tillgodoräknande ska ske. Om åtal däremot inte skett kan någon avräkning inte bli aktuell. Utöver vad som sagts gäller som ytter- ligare förutsättning för att tillgodoräknande ska ske att den dömde inte med frihetsberövandet verkställt dom i annat mål. Tillgodoräknande enligt vad som sagts ska ske enligt de upp- gifter om sådant frihetsberövande som avses i den nu aktuella bestämmelsen som domstolen är skyldig att tillhandahålla Kriminal- vården genom ett avräkningsunderlag (se 16 § förordningen [1996:271] om mål och ärenden i allmän domstol och 3 § 4 förordningen [1990:893] om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.). Vad därefter gäller tid som den dömde hållits i häkte eller varit omhändertagen enligt 28 kap. 11 § tredje stycket (dvs. i samband med undanröjande av skyddstillsyn) efter det att slutlig dom eller beslut meddelats i målet kan sådan tid inte tillgodoräknas enligt bestämmelsen i 19 a §. Sådan tid ska i stället räknas som strafftid enligt 19 § tredje stycket. I 19 b § finns en bestämmelse om tillgodoräknande av tid för fri- hetsberövande utomlands som föregått ett överlämnande till för straffverkställighet enligt en europeisk eller nordisk arresterings- order. För att tillgodoräknande ska ske förutsätts att frihetsberöv- andet skett med anledning av en begäran om överlämnande. Bestämmelsen, som är obligatorisk, innebär att den tid som den överlämnade har varit frihetsberövad ska anses som tid under vilken påföljden verkställts i anstalt. Vid beräkning av strafftiden i ska således tillgodoräknande ske enligt samma regler som om frihets- berövandet hade skett här i . Vidare gäller att tillgodo- räknandet ska ske enligt de uppgifter om frihetsberövandets längd som tillhandahålls av den stat där frihetsberövandet har ägt rum.