sou · H4B379 · 2016-11-09 00:00:00 — Det nya direktivet och annan närliggande EU-rätt innehåller flera viktiga element som villkorar eller rent av begränsar möjligheten att ge företagsnamn ett känneteckensrättligt skydd. Det motsäger inte en rätt för EU:s medlemsstater att tillerkänna registre- rade och oregistrerade firmor som sådana ett känneteckensrättsligt skydd enligt artikel 5.4 i det nya direktivet. I första rummet står direktivets krav på att företagsnamn ska användas för varor och tjänster som en grundläggande förutsättning för att dessa alls ska tillerkännas ett sådant skydd. En ytterligare omständighet som talar för att det känneteckensrättsliga skyddet för företagsnamn bör be- gränsas är det stränga kravet på precisering av varor och tjänster som kommit till uttryck i dom i mål C-307/10, , även kallat . Det upp- märksammade fallet har numera också kodifierats i artikel 39 i direk- tivet i enlighet med den överenskommelse som gjordes mellan re- gistreringsmyndigheterna i för att åstadkomma ett harmoniserat förhållande i unionen. Det korsvisa skyddet och användningen av firma som kännetecken för varor och tjänster ger registrerade firmor ett känneteckens- rättsligt skydd som ligger mycket nära det som gäller för varumärken och detta oavsett om tecknen verkligen används som kännetecken för varor och tjänster. har EU- domstolen uttalat att när en firma, ett näringskänne- tecken eller en beteckning endast används för att identifiera ett bolag eller känneteckna en näringsverksamhet kan användningen inte anses ske ”med avseende på … varor och tjänster”, i den mening som avses i artikel 5.1 i direktivets tidigare lydelse. praxis i det avseendet har kodifierats genom artikel 10 i det nya direk- tivet, som också svensk lag ska överensstämma med. I mål C-17/06, uttalar i punkt 21 att det egentliga syftet med firmor, näringskännetecken och beteckningar inte är att särskilja varor eller tjänster. Syftet med en firma är att iden- tifiera bolaget, medan näringskännetecken och beteckningar har till syfte att känneteckna en näringsverksamhet. När en firma, ett närings- kännetecken eller en beteckning endast används för att identifiera ett bolag eller känneteckna en näringsverksamhet kan användningen ”följaktligen inte anses ske med avseende på … varor och tjänster”, i den mening som avses i artikel 5.1 i direktivet. För liknande resone- mang hänvisar domstolen till mål C-23/01, Robelco punkt 34 och mål C-245/02, punkt 64. I följande punkt uttalar domstolen att användning ”med avseende på … varor”, i den mening som avses i artikel 5.1 i direktivet, föreligger när tredje man anbring- ar tecknet som utgör hans firma, näringskännetecken eller beteck- ning på de varor som han saluför. Som stöd för det uttalandet hän- visar Célinedomen i sin tur till mål C-206/01, punkt 41 och mål C-48/05, punkt 20. Av skälen 18 och 19 i ingressen till det nya direktivet framgår att unionslagstiftaren haft för avsikt att kodifiera nu nämnda rätts- praxis. De nya artiklarna 10.2 b och 10.3 d kan inte förstås på annat sätt än att skyddet för företagsnamn i känneteckensrättslig mening är begränsat till tecknets ursprungsangivande användning för just varor och tjänster men inte avser andra ändamål. Kravet på klarhet och precisering av skyddsomfånget Det finns ytterligare ett antal bestämmelser som talar för att det svenska korsvisa skyddet bör begränsas till sådana varor och tjänster som företagsnamnet verkligen använts för, och det är det nya kravet på klarhet och precision i artikel 39 i direktivet. Bestämmelsen har tillkommit som en kodifiering av uppmärksamma- de mål C-307/10 om som avgjordes . Kravet på precisering innebär ett krav på att den som hävdar rätten tillräckligt tydligt och exakt måste ange de varor och tjänster som skydd söks för. Behöriga myndigheter och ekonomiska aktörer ska enbart utifrån den informationen kunna avgöra omfattningen av det skydd som söks. Som en konsekvens av företags behov av flexibilitet är de verk- samhetsbeskrivningar som ges in till oftast korta och generella. Detsamma kommer till uttryck i 3 kap. 1 § 3 aktiebolags- lagen som endast talar om att föremålet för bolagets verksamhet ska anges till sin art. I praktiken består därför verksamhetsbeskrivning- en ofta av en angivelse av i vilken bransch företaget verkar. Utan en motsvarande precision av varor och tjänster, som krävs enligt artikel 39 i direktivet för att ange ensamhetens räckvidd för ett varumärke, framstår det som främmande att företagsnamn/firmor skulle kunna hindra ett varumärke på grund av ett skyddsomfång som enbart är baserat på uppgiften om i vilken bransch eller i vilka branscher ett visst företag verkar. Som framhölls redan av Varu- märkes- och firmautredningen syftar varumärken ”inte till att skilja olika varuslag från varandra utan att skilja den ene näringsidkarens varor från den andres” (SOU 1958:10 s. 254). Det är uppenbart att risken för en eventuell konflikt mellan ett företagsnamn och ett varu- märke förstärks om kravet på särskiljningsförmåga i varumärkes- rätten inte tillämpas på motsvarande sätt vid registrering enligt firmalagen som enligt varumärkeslagen. Generella krav på firmans verksamhet innebär att i en sådan konflikt har firmaregistreringen alltid en oförtjänt fördel. Varumärkens centrala uppgift är att särskilja ursprunget mellan varor och tjänster på marknaden. Firman anger namnet på en näringsidka- res verksamhet. Kravet på sådana teckens precision och distinktivi- tet är i praktiken olika, eftersom det grundläggande syftet skiljer sig. Det traditionella svenska korsvisa skyddet mellan firma och varu- märke enligt svensk rätt är unikt i EU. Det innebär att be- skrivande företagsnamn med breda och oprecisa verksamhetsbeskriv- ningar på grund av prioritet kan göra anspråk på ett immaterialrätts- ligt känneteckensskydd. Detta är visserligen en nationell fråga. Men perspektivet skiljer sig och vidgas till unionen om en sådan firma kan ställas som hinder mot ett varumärke och även göra varumärk- en till intrångsföremål utan att firman har använts för de aktuella varorna eller tjänsterna. Sammantaget förefaller registrerade firmor i få ett oproportionerligt starkt och brett skyddsomfång jämfört med registrerade varumärken. Det uppstår därmed en risk för att , och svenska domstolar tillerkänner svenska registrerade firmor ett bredare och starkare skydd än de har hos EUIPO. Det är inte ovanligt i invänd- nings- och annulleringsärenden inför EUIPO att en sådan skillnad kommer som en obehaglig överraskning för svenska företag som en- bart förlitat sig på en registrerad firma som känneteckensrättsligt skydd. Det finns inget bra i vare sig det oproportionerliga svenska skyddet eller svenska näringsidkares missuppfattningar om sin ställ- ning på den europeiska marknaden. Och det kan förhoppningsvis justeras med ganska enkla medel. Ett mer balanserat korsvist skydd skulle kunna åstadkommas genom följande nyanseringar av det förslag som lagts fram av utredningen: SOU 2016:79 Särskilt yttrande Förslag till lag om företagsnamn Av utredningen föreslagen lydelse Föreslagen lydelse (förslagen till nyansering understrukna) En näringsidkare kan förvärva En näringsidkare kan förvärva ensamrätt till ett företagsnamn genom registrering eller inarbet- genom registrering eller inarbet- Ensamrätt till ett sekun- Ensamrätt till ett sekun- därt kännetecken kan förvärvas därt kännetecken kan förvärvas Den som innehar ett före- tagsnamn eller ett annat närings- tecken i den omfattning det använts för att ange det kom- Ett företagsnamn registreras enligt bestämmelserna i denna lag och vad som föreskrivs i annan författning om registrering av visst slags företagsnamn. Ensamrätten till ett registrerat företagsnamn gäller inom det område som registreringen omfattar. Ett näringskännetecken ska anses inarbetat om det här i landet inom en betydande del av den krets till vilken det riktar sig (om- sättningskretsen) är känt som beteckning för den verksamhet som bedrivs under kännetecknet. Om näringskännetecknet är inarbetat endast inom en del av landet, gäller ensamrätten endast inom det området. Särskilt yttrande SOU 2016:79 Förslag till lag om ändring i varumärkeslagen (2010:1877) Av utredningen föreslagen lydelse Föreslagen lydelse (förslagen till Den som innehar ett före- Den som innehar ett före- tagsnamn eller ett annat närings- tagsnamn eller ett annat närings- tecken i den omfattning det an- är skyddat endast inom en del av vänts för att ange det kommer- landet, gäller ensamrätten endast siella ursprunget för varor eller inom det området. net är skyddat endast inom en del av landet, gäller ensamrätten endast inom det området. Den som använder sitt namn som varukännetecken har ensam- rätt till kännetecknet som varukännetecken, om namnet har sär- skiljningsförmåga för de varor eller tjänster som det används för. Om namnet används endast inom en del av landet, gäller ensam- rätten endast inom det området. De hinder för registrering av varumärken som anges i 8 § första stycket 1–3 gäller på motsvarande sätt i fråga om 1. ett registrerat företagsnamn 1. ett registrerat företagsnamn som används i näringsverksam- i den omfattning det använts för att ange det kommersiella ur- sprunget för varor eller tjänster, 1 utredning föreslog att firmor endast skulle åtnjuta skydd som varukännetecken om de använts i en sådan utsträckning att de blivit kända. Varken Céline-avgörandet eller direktivet i dess nya lydelse påkallar en så långtgående begränsning av det korsvisa skyddet. 2. ett sådant namn eller ett sådant annat näringskännetecken än ett registrerat företagsnamn som är skyddat enligt 1 kap. 8 §, om skyddet gäller inom en väsentlig del av landet. ska inte häva registreringen, om invändningen gjorts av någon som inte har ett eget intresse i saken och innehavaren av det registrerade varumärket begär att invänd- ningen avslås. Grundas invändningen på ett hinder som utgörs av ett äldre re- gistrerat varumärke enligt 2 kap. 8 § första och andra styckena, ska häva registreringen, endast om an- vändningen av det äldre varumärket uppfyller kraven på verkligt bruk i 3 kap. 2 § för de varor eller tjänster som ligger till grund för invänd- ningen eller det finns giltiga skäl till att varumärket inte har använts. Om det äldre varumärket är ett EU-varumärke, regleras kravet på verkligt bruk i stället i artikel 15 i rådets förordning (EG) nr 207/2009 av om EU-varumärken. Användning enligt andra stycket ska ha skett inom de som föregår ingivningsdagen, eller i förekommande fall prioritetsdagen, för det yngre varumärket. Grundas invändningen på ett äldre registrerat företagsnamn enligt 2 kap. 9 § första stycket 1, får Patent- och registrerings- verket häva registreringen endast i den omfattning företagsnam- net använts för att ange det kommersiella ursprunget för varor eller tjänster. En förbättrad varumärkesrätt inom EU Genom att använda sig av varumärken kan företag särskilja och fram- häva sina varor och tjänster och därigenom få och behålla kunder. På dagens konkurrensutsatta marknad har varumärkena kommit att bli allt viktigare. Varumärken har fått en allt mer avgörande roll för ett företags möjligheter att nå framgång och många varumärken har betydande ekonomiska värden. Det avspeglas i ett ökat antal ansök- ningar om registrering av varumärken – både nationellt och på EU- nivå. Även för konsumenter fyller varumärken en central funktion genom att underlätta identifieringen av varor och tjänster. Mot denna bakgrund pågår slutförhandlingar inom EU om nya regler som syftar till att reformera och modernisera varumärkesreg- leringen. En särskild utredare ska ta ställning till vilka författnings- ändringar som behövs för att anpassa svensk rätt till de nya regler som sannolikt kommer att antas . I uppdraget ingår också att analysera vissa närliggande frågor, framför allt om ändringarna i varumärkeslagen föranleder ändringar i firmalagen eller inte men också några frågor om skyddet för geo- grafiska ursprungsbeteckningar och om konstnärsnamn. Uppdraget ska redovisas . Varumärkesrätten ger innehavaren av varumärket en ensamrätt att använda kännetecknet som en symbol för varor eller tjänster som till- handahålls. Genom att använda sig av varumärken kan näringsidkare särskilja och framhäva sina varor och tjänster och därigenom få och behålla kunder. Varumärken har fått en allt mer avgörande roll för ett företags möjligheter att nå framgång och många varumärken har också betydande ekonomiska värden grundat på stora investering- ar. Ett varumärke är inte sällan ett företags mest värdefulla tillgång. Även för konsumenter fyller varumärken en viktig funktion genom att underlätta identifieringen av varor och tjänster. Varumärkesskyddet är som utgångspunkt nationellt, dvs. det skydd som svensk rätt ger omfattar endast . är ju varumärkena sådana att de lätt kan användas i andra länder än det egna. För många varumärken söker man därför skydd också i andra länder. En följd av det är att förhållandena på varumärkesområdet blivit allt mer internationella och att varumärkesrätten med tiden kommit att harmoniseras mer och mer. EU:s varumärkesreglering finns huvudsakligen i Europaparla- mentets och rådets direktiv /95/EG av om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (varu- märkesdirektivet) och rådets förordning (EG) nr 207/2009 av om gemenskapsvarumärken (varumärkesförord- ningen). Varumärkesdirektivet, som ursprungligen antogs , syftar till att undanröja vissa skillnader i de olika medlemsstaternas natio- nella varumärkeslagar. Direktivet medför inte att medlemsstaternas varumärkeslagar harmoniseras helt utan harmoniseringen begränsas till sådana nationella bestämmelser som mest påverkar den inre mark- nadens funktion. Det gäller bl.a. vad som behövs för att kunna få och vidmakthålla en ensamrätt till ett varumärke och frågor om det rättsliga skyddet av ensamrätten till ett varumärke. leras däremot inte förfaranden för registrering av varumärken eller hävning av sådana registreringar. är det också möjligt att registrera ett s.k. gemenskapsvarumärke som gäller inom hela EU. Gemenskaps- varumärkena regleras i varumärkesförordningen och är fristående från den nationella varumärkesrätten. Registrering av gemenskapsvaru- märken görs vid EU:s varumärkesmyndighet för harmonise- ring inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller), vanligen benämnd OHIM. I regleras skyddet för varumärken och andra varukänne- tecken i varumärkeslagen (2010:1877). Lagen är utformad i nära an- slutning till varumärkesdirektivet. Av lagen framgår vad som kan utgöra ett varumärke, hur varu- märkesskydd kan förvärvas genom registrering eller inarbetning, vad som är registreringshinder och grunder för upphävande, vilka rättig- heter som är knutna till ett varumärke och bestämmelser om sank- tioner vid intrång i ett varumärke. Det finns också regler om överlåtelse, licens och pantsättning av varumärken. I lagen finns dessutom regler om internationell varu- märkesregistrering. Sådana registreringar har i verkan som nationella varumärken. I varumärkesförordningen (2011:594) finns kompletterande be- stämmelser, bl.a. om förfarandet vid registrering hos . På dagens konkurrensutsatta marknad har varumärkenas roll kommit att bli allt viktigare. Det avspeglas i ett ökat antal ansökningar om registrering av varumärken – både nationellt och på EU-nivå. Mot denna bakgrund lade fram förslag på en översyn av varumärkesdirektivet och varumärkesför- ordningen. Ett övergripande syfte med reformen är att främja inno- vation och ekonomisk tillväxt genom att göra regleringen mer till- gänglig och ändamålsenlig. Bland annat ska ändringarna leda till lägre kostnader, förenklingar, snabbare förfaranden samt ökad förutse- barhet och rättssäkerhet. De nationella varumärkena ska även fort- sättningsvis finnas parallellt med varumärkena på EU-nivå. Förhandlingarna mellan rådet och är nu inne i ett slutskede. Allmänna riktlinjer för uppdraget Det övergripande uppdraget för utredaren är att föreslå hur det kommande varumärkesdirektivet ska genomföras i och att utarbeta de författningsförslag som behövs för att anpassa svensk rätt till den kommande varumärkesförordningen. Utredaren ska moti- vera samtliga förslag och belysa effekter och konsekvenser för dem som berörs. har en modern och ändamålsenlig varumärkeslagstiftning. En allmän utgångspunkt för uppdraget är därför att utredaren ska sträva efter lösningar som ansluter till nuvarande principer och syste- matik i varumärkeslagen. Även i övrigt ska utredaren sträva efter lösningar som är förenliga med gällande författningar, principer och systematik. De båda rättsakterna kommer att vara ett resultat av förhandlingar och kompromisser i och mellan kommissionen, rådet och Europa- parlamentet, vilket kan medföra oklarheter och otydligheter i text och systematik. Utredaren ska därför eftersträva att innebörden av framför allt direktivet vid behov förklaras och tydliggörs som genomförandet sker på ett sätt som är gemensamt inom EU. Lik- som vid all lagstiftning ska enkelhet, överskådlighet och konsekvens eftersträvas. Genomförande av det nya varumärkesdirektivet Omarbetningen av varumärkesdirektivet syftar i stor utsträckning till att anpassa den nationella varumärkesrätten till det som kommer att gälla för de varumärken som gäller inom hela EU. Det sker fram- för allt genom en ytterligare harmonisering av de materiella reglerna för nationella varumärken och genom att vissa förfaranderegler införs för registrering av varumärken och hävning av varumärkesregistre- ringar. Flera av ändringarna är likalydande i direktivet och förord- ningen men behandlas i det följande främst i förhållande till direk- tivet. Ändringarna i direktivet innebär att vissa bestämmelser som tidi- gare varit frivilliga för medlemsstaterna att införa nu blir obligato- riska. Det gäller t.ex. det utökade skyddet för välkända varumärken och bestämmelser om kollektivmärken, dvs. märken som används gemensamt av medlemmar i en förening, ett bolag eller en annan sam- manslutning. De tidigare fakultativa bestämmelserna i direktivet har i stor utsträckning redan genomförts i svensk rätt. Nyheterna i direktivet gäller också vad som kan utgöra ett varu- märke i syfte att underlätta registrering av icke-traditionella varu- märken, t.ex. ett ljud. Vidare görs ändringar när det gäller vilka rättigheter som är knutna till ett varumärke. Regleringen syftar bl.a. till att öka möjligheten att bekämpa varumärkesförfalskning avseende varor i transit, dvs. varor som passerar EU vid transport till och från länder utanför EU. Det ska även bli lättare att ingripa mot otillåten användning av varumärken, t.ex. på förpackningar. I direktivet införs dessutom nya regler om varumärken som för- mögenhetsobjekt, bl.a. när det gäller varumärkeslicenser samt över- låtelse och pantsättning av varumärken. En annan central nyhet gäller förfarandena vid registrering av varu- märken och hävning av varumärkesregistreringar. Dessa förfaran- den har tidigare legat helt utanför direktivet. Det regleras nu vilken rättslig verkan en hävning av en registrering får. Vidare krävs det att medlemsstaterna ska ha invändningsförfaranden, dvs. en möjlighet för tredje man att vid registreringsmyndigheten åberopa hinder mot en ansökan och få en varumärkesregistrering hävd. I finns redan ett sådant invändningsförfarande vid Patent- och registre- ringsverket. Medlemsstaterna ska också erbjuda andra möjligheter till hävning av varumärkesregistreringar. I kan en registrering hävas av domstol men även av genom s.k. administrativ hävning. Direktivet innebär att det är upp till medlems- staten att avgöra vilka frågor om hävning som ska prövas inom ramen för ett administrativt hävningsförfarande eller i domstol. Det saknas skäl att ändra den ordning som gäller i i detta avseende. Direktivet innebär också att kan ha kvar den nuvarande regleringen när det gäller granskning av ansökningar om registrering. Systemet innebär att på eget initiativ granskar om det finns hinder mot registrering på grund av allmänna intressen (s.k. absoluta registreringshinder) och på grund av att det sökta varumärket står i konflikt med en tidigare ensamrätt (s.k. rela- tiva registreringshinder). Frågan om denna officialprövning skulle begränsas till de absoluta registreringshindren har behandlats i sam- band med införandet av en ny varumärkeslag (Ny varumärkes- lag och ändringar i firmalagen, prop. 2009/10:225). Utredaren ska analysera varumärkesdirektivet och bedöma i vilken utsträckning det föranleder ändringar i svensk rätt. I uppdraget ligger dock inte att överväga någon ändring vare sig i fråga om häv- ningsförfarandet – utom om det är nödvändigt för att genomföra direktivet – eller i fråga om officialprövningen. Utredaren ska också lämna de författningsförslag och förslag på andra åtgärder som be- hövs för att genomföra direktivet inom det handlingsutrymme som följer av . Kompletterande bestämmelser till varumärkesförordningen Varumärkesförordningen är, som andra EU-förordningar, direkt tillämplig, dvs. är tillämplig i medlemsstaterna utan att omarbetas till nationell författning. Ändringarna i varumärkesförordningen syftar väsentligen till att effektivisera förfarandet för registrering av varumärken på EU-nivå. Sådana varumärken ska nu byta namn från gemenskapsvarumärken till Europeiska unionens varumärken (”EU-varumärken”). Många av de ändringar som görs i varumärkesdirektivet görs också i förordningen. Det gäller t.ex. den ovan beskrivna regleringen av vad som kan utgöra ett varumärke och vad som omfattas av ensam- rätten till ett varumärke. Ett mål med översynen är att underlätta samarbetet mellan med- lemsstaternas varumärkesmyndigheter och OHIM. I förordningen finns bestämmelser om hur detta samarbete ska gå till och hur det ska finansieras. Dessutom kommer förordningen sannolikt att inne- hålla regler om fördelning av medel från OHIM till nationella och regionala myndigheter. En annan nyhet är att regleringen av vilka avgifter som ska betalas vid bl.a. registrering av ett EU-varumärke nu regleras i förordningen. har det reglerats i en rättsakt som antagits av EU-kommis- sionen. Det görs också ändringar i avgiftsnivåerna. Flera av ändringarna i förordningen handlar om OHIM:s styrning och organisation och berör inte direkt svensk rätt. Utredaren ska analysera varumärkesförordningen och ta ställning till vilka kompletterande bestämmelser som behövs för att anpassa svensk rätt till förordningen. Utredaren ska också lämna de författ- ningsförslag och förslag på andra åtgärder som behövs. Skyddet för geografiska ursprungsbeteckningar Det finns ett särskilt skydd på EU-nivå för ursprungsbeteckningar, geografiska beteckningar och traditionella specialiteter för jordbruks- produkter och livsmedel (s.k. geografiska ursprungsbeteckningar). Skyddet, som uppstår genom registrering, är reglerat i några EU-för- ordningar. Beteckningarna används för att markera geografiskt ur- sprung eller är på ett visst annat sätt starkt kopplade till vissa pro- dukter. I både varumärkesdirektivet och varumärkesförordningen införs bestämmelser som berör förhållandet mellan varumärken och geo- grafiska ursprungsbeteckningar. Sådana beteckningar kan utgöra hinder mot registrering och grund för hävning av varumärkesregistre- ringar, om beteckningarna är skyddade enligt eller natio- nell rätt. Detsamma gäller om beteckningarna är skyddade enligt en internationell överenskommelse som EU eller medlemsstaten är bunden av. Bestämmelserna är inte begränsade till jordbruksproduk- ter och livsmedel utan kan också omfatta andra typer av produkter (s.k. industriprodukter). finns det inte något harmo- niserat skydd för industriprodukter inom EU. har dock lagt fram en grönbok om en möjlig utvidgning av EU:s skydd för geografiska ursprungsbeteckningar till andra pro- dukter än jordbruksprodukter.