sou · H4B356 · 2016-09-02 00:00:00 — En bestämmelse som motsvarar innehållet i artikel 14.4 sista meningen bör införas i den nya lagen. 6.5.5Avräkning vid ersättning från flera håll Utredningens förslag: I den nya lagen införs en bestämmelse som klargör att resenärens rätt till ersättning eller prisavdrag en- ligt lagen inte ska påverka dennes rätt att söka ersättning enligt internationella konventioner och EU-förordningar om passagerar- rättigheter. En regel om avräkning ska också införas. Skälen för utredningens förslag: Resenärens rätt att söka ersättning enligt passagerarförordningarna Enligt artikel 14.5 ska rätten till ersättning eller prissänkning enligt direktivet inte påverka resenärernas rättigheter enligt förordning 261/2004 (flygpassagerarförordningen), förordning 1371/2007 (tåg- passagerarförordningen), förordning 392/2009 (Atenförordningen), förordning 1177/2010 (fartygspassagerarförordningen), förordning 181/2011 (busspassagerarförordningen) och enligt internationella konventioner. Resenärerna ska ges rätt att framställa anspråk enligt direktivet och enligt dessa internationella bestämmelser. I skäl 36 sägs att resenärerna även fortsättningsvis ska ha möjlighet att rikta anspråk mot arrangören, transportören eller vilken som helst ansva- rig part eller, vilket också är möjligt, mot flera parter. att arrangörens ansvar inte bör påverkas av rätten att söka gott- görelse från tredje parter, inbegripet tjänsteleverantörer. De regler som medlemsstaterna inför för att genomföra direktivets krav på ersättningsskyldighet för arrangörer och andra näringsidkare ska alltså inte tillåta att arrangören får vägra att utge ersättning med hän- visning till att resenären har möjlighet att söka ersättning enligt internationella konventioner och/eller enligt EU:s passagerarförord- ningar. I uppräkningen av internationella bestämmelser i den nuvarande bestämmelsen i 18 § paketreselagen finns endast en av de s.k. passa- gerarförordningarna med, tågpassagerarförordningen. Den skiljer sig från de övriga passagerarförordningarna genom att den också genomför en internationell konvention (fördraget om internatio- nell järnvägstrafik, av , COTIF). Tågpassagerar- förordningen reglerar därmed också förutsättningarna för och om- fattningen av transportörens skadeståndsansvar. Därutöver innebär tågpassagerarförordningen, liksom de övriga passagerarförordning- arna en ytterligare möjlighet för resenärer inom EU att kräva kom- pensation av transportören. Arrangören har emellertid inget primärt ansvar för vad resenären kan kräva av transportören enligt passagerar- förordningarna. Något sådant ansvar föreskrivs inte heller i det nya direktivet. Det saknas därför skäl att närmare redogöra för inne- hållet i förordningarna. Generellt ska dock sägas att passagerar- förordningarna innehåller regler om resenärers rättigheter vid för- senade och inställda transporter. Resenärens rätt till återbetalning, ombokning, kompensation enligt en viss schablon och assistans regleras. Flygpassagerarförordningen innehåller också en regel om rätt till service, bl.a. i form av inkvartering, utan någon tidsgräns. Utgångspunkten enligt artikel 14.5 första och andra ledet är, som ovan redogjorts för, att resenären ska kunna vända sig till arrangö- ren, transportören eller vilken som helst ansvarig part och kräva ersättning. I artikel 14.5 sista meningen anges emellertid att ersätt- ning eller prissänkning som har beviljats enligt direktivet och ersätt- ning eller prissänkning som beviljats enligt passagerarförordning- arna och internationella konventioner ska dras av från varandra i syfte att undvika överkompensering. En regel om avräkning måste följaktligen införas i den nya lagen. Bestämmelsen bör dock, enligt utredningens mening, utformas något annorlunda än vad som sägs i direktivet. Eftersom den nya lagen reglerar det ansvar som åvilar arrangörer, återförsäljare och näringsidkare som underlättar kopp- lade researrangemang bör en regel om avräkning endast ange vilken avräkning som dessa aktörer ska få göra vid utbetalning av ersätt- ning till resenären. Huruvida de resetjänstleverantörer som enligt passagerarförordningarna eller internationella konventioner kan ha rätt att avräkna ersättning som betalats av arrangörer m.fl., när resenären först har vänt sig till dem, bör regleras i dessa konventio- ner och inte i lagen. I flygpassagerarförordningen finns en sådan regel om avräkning när resenären får ersättning från flera håll. Resenärens möjligheter att först kräva arrangören på ersättning enligt reglerna i den nya lagen, för att därefter kräva samma ersätt- ning av transportören eller av någon annan bör begränsas genom en regel varigenom arrangören övertar resenärens rätt att kräva mot- svarande ersättning av transportören. Därigenom ges också den arrangör respektive återförsäljare eller näringsidkare som under- lättat ett kopplat researrangemang som har betalat ersättning till resenären för fel i paketresan som beror på en resetjänstleverantör rätt att återkräva beloppet från resetjänstleverantören. Detta redo- görs för närmare i avsnittet om regressrätt nedan. Utredningens förslag: I den nya lagen införs en bestämmelse varigenom arrangören, eller den näringsidkare som enligt den nya lagen ansvarar på samma sätt som en arrangör, och åter- försäljaren, tillförsäkras en rätt att regressvis återkräva ersätt- ning eller annan kompensation som de har betalat till resenären eller prisavdrag som de har medgett resenären på grund av fel i paketresan från den som har bidragit till att felet uppkommit. Av bestämmelsen ska framgå att arrangören, näringsidkaren eller återförsäljaren i en sådan situation övertar resenärens rätt till ersättning. Därigenom undviks att resenären överkompenseras. Skälen för utredningens förslag: Regressrätten mellan avtalsparter behöver inte lagregleras Enligt artikel 22 i det nya direktivet ska medlemsstaterna se till att en arrangör eller en återförsäljare som betalar ersättning, beviljar prissänkning eller fullgör sina övriga skyldigheter enligt direktivet har rätt att begära gottgörelse från en tredje part som bidrog till den händelse som utlöste ersättningen, prissänkningen eller andra skyldigheter. Enligt utredningens mening är det inte helt klart om det som sägs i artikel 22 enbart tar sikte på förhållanden mellan arrangören och dennes avtalsparter eller om även utomobligato- riska eller semikontraktuella förhållanden avses. Det tidigare paket- resedirektivet innehöll en regel om regressrätt mellan avtalsparter (artikel 5.1 andra ledet). I förarbetena till den nuvarande paketrese- lagen, som genomförde artikel 5.1 andra ledet, anfördes att det sak- nades skäl att särskilt reglera regressrätten mellan arrangören, alter- nativt återförsäljaren, och de resetjänstleverantörer som dessa har ett avtalsförhållande med. Regressrätten följer i dessa fall av all- männa rättsgrundsatser och beror på vad som i det enskilda fallet har avtalats mellan arrangören och den som har, eller enligt avtalet borde ha, utfört tjänsten (prop. 1992/93:95, s. 27 f.). Utrymmet för regressrätt i utomobligatoriska förhållanden I de fall skada har uppkommit till följd av tredje mans handlande eller på grund av oundvikliga och extraordinära händelser är arran- ansvar enligt direktivet begränsat. För att arrangören ska kunna åläggas ansvar krävs antingen att den part som orsakat ska- dan har någon anknytning till tillhandahållandet av de resetjänster som ingår i paketreseavtalet eller att arrangören kunde ha förutsett eller undvikit det fel som gav upphov till skadan. En part som har anknytning till tillhandahållandet av en resetjänst behöver inte nöd- vändigtvis vara att betrakta som en avtalspart, även om det i de flesta fall är så. Det nya direktivets definitioner av paketresa inbegriper även vissa researrangemang där resenären har träffat separata avtal med resetjänstleverantörerna. Det är visserligen troligt att arrangö- ren och de andra resetjänstleverantörerna även vid paketresor som uppkommer på detta sätt kommer att stå i någon form av avtals- relation till varandra men det är inte någon förutsättning för att arrangören ska ha fullt ansvar för paketresans fullgörande. Det kan alltså finnas tillfällen då arrangören har det primära ansvaret för en skada som uppkommit på grund av en tredje part utan att arrangö- ren med stöd av inomkontraktuella bestämmelser kan kräva ersätt- ning från den tredje parten. Arrangören har dessutom en i princip strikt skyldighet att med- ge prisavdrag, dvs. även om det fel som gett upphov till prisavdraget orsakats av tredje man som saknar anknytning till parternas avtal. Vid prisavdrag kan det följaktligen också finnas ett utrymme för regressrätt i förhållande till andra än avtalsparter. Undantagsvis kan också förekomma att den som har orsakat en skada står i en avtalsrelation till resenären men inte till arrangören, eller den näringsidkare som ska bära arrangörens primära skade- ståndsansvar. I de fall en näringsidkare har underlättat ett kopplat researrangemang utan att på föreskrivet sätt informera resenären om att denne står i begrepp att träffa avtal som kommer att ingå i ett kopplat researrangemang men inte utgöra en paketresa åläggs näringsidkaren arrangörsansvar i förhållande till resenären. Närings- idkaren får i dessa fall det primära ansvaret för fullgörande av hela researrangemanget. Det innebär emellertid inte i sig att närings- idkaren kan sägas stå i någon avtalsrelation till övriga resetjänst- leverantörer. I en sådan situation kan det också finnas ett behov av att tillförsäkra näringsidkaren samma möjligheter som arrangören att regressvis kräva den resetjänstleverantör som är ansvarig, t.ex. för att en transport har uteblivit eller blivit försenad, på ersättning för den skada som näringsidkaren drabbats av i form av skadestånd till resenären. Den situationen synes inte ha förutsetts i artikel 22 i direktivet. Utredningen anser emellertid att det inte är något som hindrar att en regel om regressrätt omfattar även dessa aktörer. En förutsättning för att en arrangör eller annan näringsidkare som har varit tvungen att medge prisavdrag eller betala skadestånd ska kunna regressvis kräva ersättning av en tredje part är emellertid att denne tredje part kan åläggas självständigt skadeståndsansvar. Regressrätten är ju en rätt som tillerkänns någon som har betalat en annans skuld att återkräva vad han eller hon har betalat från rätt skadeståndsskyldig. Står resenären i en avtalsrelation med rese- tjänstleverantören följer skadeståndsansvaret av avtalet eller av all- männa avtalsrättsliga regler om kontraktsbrott. riska förhållanden regleras skadeståndsskyldigheten framför allt av skadeståndslagen (1972:207). När det gäller person- och sakskador förutsätts att skadan vållats av den som avkrävs skadestånd (2 kap. 1 § skadeståndslagen). Därutöver finns vissa begränsningar i form av jämkningsregler. Vid ren förmögenhetsskada är utgångspunkten att sådan skada endast ersätts om den vållats genom brott (2 kap. 2 § skadeståndslagen). De skador som kan uppkomma till följd av fel i resan torde i många fall vara att anse som ren förmögenhets- skada eller en följdskada till en sådan skada. De allmänna förutsätt- ningarna för skadestånd i utomobligatoriska förhållanden medför följaktligen att det i många fall kan vara uteslutet för arrangören att regressvis kräva ersättning av en tredje part. Syftet med det nya direktivet kan emellertid, enligt utredningens mening, inte vara att ålägga medlemsstaterna att ändra de allmänna förutsättningarna för skadestånd i utomobligatoriska förhållanden. Utredningens utgångs- punkt är därför att direktivet syftar till att åstadkomma en ordning som möjliggör för arrangören att övervältra den förlust som kan uppkomma för arrangören när denne fullgör sitt primära ansvar i förhållande till resenären, på den som enligt nationella skadestånds- rättsliga regler ska åläggas det slutliga ansvaret för skadan. Inom skadeståndsrätten saknas allmänna lagregler om regress- rätt. Regler om regressrätt finns endast inom vissa särskilda områ- den, t.ex. inom försäkringsrätten. I 7 kap. 9 § försäkringsavtals- lagen (2005:104) anges att försäkringsbolaget inträder i den försäk- rades rätt till skadestånd med anledning av skadan, i den mån denna omfattas av försäkringen och har ersatts av bolaget. I övrigt gäller vissa principer, såsom att den som har strikt ansvar har regressrätt gentemot andra som ansvarar på grund av eget vållande (och , Skadeståndsrätt, 9 uppl. 2014, s. 235 f.). Mot bakgrund av det ovanstående anser utredningen att det är motiverat att i den nya lagen införa en bestämmelse varigenom arrangören, eller den näringsidkare som enligt den nya lagen ansvarar på samma sätt som en arrangör, och återförsäljaren, tillförsäkras en rätt att regressvis återkräva ersättning eller annan kompensation som de har betalat till resenären eller prisavdrag som de har medgett rese- nären på grund av fel i paketresan, från den som har bidragit till att felet uppkommit. En konsekvens av att införa en regel om att arrangören eller återförsäljaren i en sådan situation övertar resenä- rens rätt till ersättning är att resenären inte längre själv kan begära samma ersättning från den som bidragit till att felet uppkommit. Därigenom undviks överkompensation i de situationer då resenä- ren först vänder sig till arrangören eller återförsäljaren. Regress- rätten bör gälla även när arrangören och den som har bidragit till att skadan har uppkommit står i en avtalsrelation med varandra, såvida inte annat har avtalats mellan dem. Detta behöver emellertid inte regleras särskilt. Bestämmelsen hindrar inte arrangören och den enskilde resetjänstleverantören från att reglera regressrätten på annat sätt i avtalet dem emellan. 6.5.7Reklamation och preskription m.m. Utredningens bedömning och förslag: I den nya lagen införs en bestämmelse varigenom resenären, på motsvarande sätt som gäller , förlorar sin rätt att åberopa fel i paketresan om denne inte reklamerar inom skälig tid. Det nu gällande undan- taget för de fall då arrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder överförs också till den nya lagen. Reklamation ska kunna göras till den återförsäljare som resan köptes genom. Det bör inte införas någon särskild regel om preskription. Skälen för utredningens bedömning och förslag: Skyldighet att reklamera inom skälig tid I det nya direktivet föreskrivs en skyldighet för resenären att utan onödigt dröjsmål och med beaktande av omständigheterna infor- mera arrangören om bristande överensstämmelse som resenären upplever vid fullgörandet av en resetjänst som omfattas av paket- reseavtalet (artikel 13.2). Någon direkt påföljd för det fall resenä- ren underlåter att reklamera föreskrivs dock inte i denna artikel. Däremot har andra bestämmelser i direktivet utformats så att rese- närens underlåtenhet att reklamera får konsekvenser. Till skillnad från det tidigare paketresedirektivet föreskrivs i det nya direktivet en rätt för resenären att på arrangörens bekostnad själv avhjälpa fel alternativt att säga upp avtalet, om arrangören inte har åtgärdat felet inom den tid som resenären har angett i samband med reklama- tionen (artikel 13.4). Resenären ska alltså inte få ersättning för kost- nader för avhjälpande (såvida inte avhjälpande krävs) eller ha rätt att säga upp avtalet, om resenären inte först har gett arrangören möjlighet att avhjälpa felet. Resenärens underlåtenhet att reklamera kan också få betydelse för dennes rätt till prisavdrag och skadestånd. Det framgår av skäl 34 i direktivet, där det sägs att resenärens underlåtenhet att reklamera får tas i beaktande vid fastställande av lämplig prissänkning eller ersättning för skador i den utsträckning sådant meddelande hade inne- burit att skadan hade kunnat undvikas eller minskas. Av artikel 14.1 och 14.3 a i direktivet följer att arrangörens skadeståndsansvar respektive skyldighet att medge prisavdrag begränsas i den utsträck- ning denne kan visa att felet kan tillskrivas resenären. Felet torde, åtminstone delvis, kunna tillskrivas resenären om hans eller hennes underlåtenhet att reklamera har påverkat arrangörens möjlig- heter att åtgärda felet. Huruvida det är fallet torde få avgöras från fall till fall med beaktande av omständigheterna. Känner arrangören redan till felet och dess betydelse för resenären, kan resenären ha fog för att utgå ifrån att en reklamation inte är nödvändig. Bevis- bördan för att arrangören har känt till felet bör dock åvila resenären. Är omständigheterna sådana att felet inte går att åtgärda kan det också sakna betydelse om resenären dröjer med att reklamera det. Bevisbördan för att arrangören hade kunnat åtgärda felet (eller hade kunnat åtgärda det snabbare) i händelse av reklamation, bör åvila arrangören. Av de enskilda bestämmelserna om avhjälpande, prisavdrag och skadestånd i det nya direktivet följer alltså att utebliven reklama- tion kan få betydelse för resenärens rätt till kompensation. Det kan därför hävdas att det inte är nödvändigt att i den bestämmelse i den nya lagen som ålägger resenären en skyldighet att reklamera särskilt föreskriva en påföljd vid utebliven eller sen reklamation. Direktivet säger emellertid inget om vad som ska gälla i den situationen då rese- nären visserligen inte kan sägas ha reklamerat utan onödigt dröjsmål men den uteblivna reklamationen ändå inte har haft någon påver- kan på arrangörens möjligheter att åtgärda felet eller på annat sätt begränsa skadan. Det kan t.ex. vara fråga om att felet inte kunde åtgärdas. Det skulle också kunna vara fråga om att en resenär, som visserligen inte haft någon möjlighet att kontakta arrangören på plats men väl efter hemkomsten, ändå dröjer eller år med att framställa sitt anspråk. Arrangören har i dessa situationer ett berättigat intresse av att få veta om resenä- ren anser sig ha rätt till kompensation. Det kan vara viktigt av flera skäl, bl.a. därför att arrangören därigenom ges bättre möjligheter att ta reda på vad som hänt, vilket kan vara avgörande för dennes möjligheter att förbättra sin verksamhet och därmed undvika ytter- ligare krav från andra resenärer. Arrangörens möjligheter att i sin tur kräva kompensation av underleverantörer är också beroende av att arrangören i ett tidigt skede får besked om kravet. En sen rekla- mation från resenären kan medföra att arrangörens regresskrav preskriberas eller att dennes möjligheter att utkräva ansvar försvåras. I 19 § i nuvarande paketreselagen stadgas att resenären inte får åberopa fel om han inte inom skälig tid efter det att han märkt felet underrättar arrangören eller återförsäljaren om det. Det gäller emeller- tid inte om arrangören har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder (19 § andra stycket). Den påföljd vid utebliven rekla- mation som finns i 19 § i nuvarande paketreselagen saknade mot- svarighet i det tidigare paketresedirektivet men infördes mot bak- grund av att en regel om skyldighet för resenären att reklamera annars ansågs bli verkningslös (prop. 1992/93:95, s. 51 ff.). Enligt utredningens mening bör en motsvarande bestämmelse tas in i den nya lagen. Med en sådan regel saknas det, enligt utredningens mening, skäl att införa någon särskild preskriptionstid i lagen. Reklamation ska kunna göras till återförsäljaren I artikel 15 i det nya direktivet anges att medlemsstaterna ska se till att resenären kan skicka meddelanden, begäranden eller klagomål vad gäller fullgörandet av paketresan direkt till den återförsäljare som den köptes genom. Återförsäljaren ska vidarebefordra dessa meddelanden m.m. till arrangören utan onödigt dröjsmål. Enligt artikel 15 andra stycket ska, med avseende på iakttagande av tids- frister eller preskriptionstider, återförsäljarens mottagande av sådana meddelanden m.m. anses som arrangörens mottagande. En bestäm- melse som motsvarar artikel 15 bör införas i den nya lagen. Under- låter återförsäljaren att vidarebefordra meddelandena kan det leda till att arrangören inte kan uppfylla sina skyldigheter att åtgärda fel. Det påverkar emellertid inte arrangörens ansvar i förhållande till resenären. Eventuell skada som kan uppkomma hos arrangören till följd av att återförsäljaren inte uppfyller sina skyldigheter att vidare- befordra meddelanden och liknande får regleras i avtalet dem emellan. 6.5.8Skyldighet att tillhandahålla assistans Utredningens förslag: I den nya lagen ska införas en bestäm- melse som reglerar arrangörens skyldighet att tillhandahålla praktisk assistans till resenärer som befinner sig i svårigheter. Arrangören ska ges rätt att ta ut en skälig avgift för assistansen om resenären själv har orsakat situationen uppsåtligen eller genom vårdslöshet. Skälen för utredningens förslag: I artikel 16 i det nya direktivet har föreskrivits en skyldighet för arrangören att tillhandahålla resenären lämplig assistans när denne befinner sig i svårigheter, även när dessa svårigheter beror på ound- vikliga och extraordinära omständigheter. Skyldigheten omfattar i synnerhet att tillhandahålla resenären information om hälso- och sjukvårdstjänster, lokala myndigheter och konsulärt bistånd. Rese- nären ska också få hjälp att upprätta distanskommunikation och att hitta alternativa researrangemang. Har resenären själv orsakat situa- tionen uppsåtligen eller genom vårdslöshet har arrangören rätt att ta ut en skälig avgift för assistansen, som dock inte får överskrida arrangörens faktiska kostnader. En bestämmelse motsvarande arti- kel 16 bör införas i den nya lagen. 6.5.9Återförsäljares ansvar när arrangören är etablerad utanför EES-området Utredningens förslag: I den nya lagen införs en bestämmelse om att återförsäljare som till försäljning erbjuder paketresor som kombineras av en arrangör som är etablerad utanför EES- området omfattas av de skyldigheter som gäller för arrangörer, bl.a. med avseende på ansvaret för paketresans fullgörande och tillhandahållandet av insolvensskydd. Återförsäljaren ska kunna undgå ansvar om denne visar att arrangören uppfyller skyldig- heterna enligt de aktuella bestämmelserna. Skälen för utredningens förslag: I artikel 20 i det nya direktivet föreskrivs ett särskilt ansvar för återförsäljare som är etablerade i en medlemsstat när arrangören är etablerad utanför EES-området. I dessa fall ska återförsäljaren om- fattas av samma skyldigheter som fastställs för arrangörer i kapitel 4 (fullgörandet av paketresan) och kapitel 5 (skydd vid obestånd), såvida inte återförsäljaren lägger fram bevis för att arrangören upp- fyller kraven i dessa kapitel. Vilken betydelse bestämmelsen har för återförsäljarens skyldigheter att ställa säkerhet vid obestånd behand- las närmare i avsnitt 7.2. När det gäller övriga krav innebär direktivet att återförsäljaren är ansvarig såvida denne inte visar att arrangören fullgör skyldigheterna enligt lagen. Återförsäljaren ska alltså vara fullt ansvarig för fullgörandet av de resetjänster som ingår i paket- resan, inklusive skyldighet att utge ersättning för prissänkning och skadestånd vid fel i resan och att bekosta hemtransport eller in- kvartering om hemtransport inte kan ordnas, samt att tillhandahålla assistans till resenärer som befinner sig i svårigheter. Återförsälja- rens ansvar faller bort om denne kan visa att arrangören fullgör dessa skyldigheter. Det är inte tillräckligt att återförsäljaren kan visa att arrangören har motsvarande skyldigheter enligt lagen i den stat där denne är etablerad. Återförsäljaren måste också visa att arrangören uppfyller dessa skyldigheter. Hur återförsäljaren i praktiken ska kunna visa detta framgår inte av direktivet eller av dess skäl. Det finns ingen grund för att före- skriva t.ex. att resenären i första hand ska vända sig till arrangören innan denne gör sina rättigheter gällande gentemot återförsäljaren.