sou · H4B352 · 2016-08-22 00:00:00 — vade barns grundläggande mänskliga rättigheter efterlevs. påtalade bland annat behovet av följande förändringar. Lagstiftaren bör förtydliga vad som avses med rekvisitet synnerliga skäl, det vill säga det rekvisit som måste vara uppfyllt för att få häkta personer . Barn bör inte sitta i arrest i och bör inte heller vara frihetsberövade före rättegång i . Inget barn bör placeras i arrest i dess nuvarande utformning. Arrestmiljön upplevs av barnen som obehaglig, omänsklig och nedbrytande och det kan inte vara i enlighet med barnets grundläggande rättigheter att bli inlåst i den miljön. Inget barn bör vara isolerat . Isolering av unga kan likställas med tortyr, grym, omänsklig eller förnedrande behandling och staten måste ta ansvar för att barn som misstänks för brott behandlas i enlighet med deras grundläggande rättigheter. Rätten bör göra en individuell bedömning i varje enskilt fall av vilka restriktioner som är nödvändiga. har väckt stort intresse och ytterligare fäst lagstiftarens uppmärksamhet på behovet av en översyn av häktesreglerna. Härutöver har och enskilda advokater vid olika tillfällen riktat skarp kritik mot de svenska häktesreglerna och anfört att det krävs både tydligare lagar och en förändring av rättsväsendets inställning till häktningar. Kritiken har framför allt handlat om alltför långa häktningstider, omfattande restriktioner med isolering som följd och det faktum att även barn sitter häktade. Även riksåklagaren har uttalat att det finns ett behov av lagstiftningsåtgärder för att korta häktningstiderna och minska isoleringen. I samband med granskningar av enskilda fall har dessutom JO riktat kritik mot bland annat långvariga isoleringar. Av det ovan redovisade och med beaktande av innehållet i de konventioner som åtagit sig att följa är det tydligt att det föreligger ett klart behov av att överväga och ompröva olika delar av regelsystemet för häktning. I syfte att motverka isoleringen av de som häktas gäller detta framför allt användningen av restriktioner och det sätt som restriktionsbesluten fattas på. Reformbehovet är särskilt påtagligt beträffande personer . Möjligheten att införa tidsgränser för såväl häktning som användning av restriktioner liksom nya eller förbättrade alternativ till häktning är åtgärder som bör övervägas. nämnda åtgärder har också framhållits som angelägna av regeringen (dir. 2015:80). Det är inte enbart som har kritiserats för omfattande restriktionsanvändning. Även och har vid upprepade tillfällen fått sådan kritik av bland annat FN:s och antitortyrkommittéer. ansågs det vara särskilt vanligt med en omfattande restriktionsanvändning i de skandinaviska länderna. Däremot har inte kritiserats internationellt för sin restriktionsanvändning. Sannolikt beror det på att restriktionsanvändning är mer restriktiv och endast undantagsvis leder till isolering av de häktade. Gemensamt för rättssystemen i , , och är att huvudförhandlingarna präglas av muntlighet och omedelbarhet. Detta innebär att parterna ska framställa sin sak muntligt inför rätten och att det endast är sådant som har förekommit vid huvudförhandlingen som får läggas till grund för domen. Domstolen får därför i sin bedömning inte beakta uppgifter som finns i förundersökningsmaterialet och som inte har behandlats under huvudförhandlingen. Uppgifter från ett tidigare förhör får läsas upp och åberopas endast om den som hörs avviker från vad han eller hon har berättat eller inte kan eller vill yttra sig. En konsekvens av en sådan processordning är att viss kollusionsfara ofta består ända fram till huvudförhandlingen. I länder som tillåter exempelvis bevisning i form av nedtecknade utsagor lämnade under ed kvarstår generellt sett kollusionsfaran inte . Även om de nordiska ländernas system bygger på samma principer om omedelbarhet och muntlighet finns det vissa skillnader mellan länderna som får betydelse för bedömningen av kollusionsfaran i olika skeden av brottmålsprocessen. En sådan skillnad är att man i ofta spelar in polisförhören med ljud- och bildupptagning. Detta gör att bevisvärdet av en tidigare förhörsutsaga kan bedömas med större säkerhet av rätten för det fall att den misstänkte ändrar sina uppgifter. I håller åklagaren, under den första häktningsförhandlingen, ett så kallat grundlovsförhör med den misstänkte. Vad den misstänkte berättar under detta förhör, som alltså sker inför rätten, anses ha större tyngd än uppgifter som lämnas i efterföljande polisförhör. Om åklagaren vid en huvudförhandling behöver åberopa uppgifter ur grundlovsförhöret tillmäts de därför större värde än uppgifter ur ett polisförhör. I såväl som erbjuds dessutom den hörde att underteckna polisförhörsprotokollen. Undertecknandet kan få betydelse vid eventuella senare diskussioner om huruvida förhörsutsagan är rätt nedtecknad. Även med beaktande av att lagstiftningen i och , på sätt som redovisats, erbjuder bättre möjligheter att bevissäkra den misstänktes förhörsuppgifter under förundersökningen torde följderna av att bevis förvanskas eller bevispersoner påverkas i många fall bli desamma i , och . Trots det har såväl som , till skillnad från , väsentligen minskat användningen av restriktioner. I har, som en följd av minskade restriktioner, isoleringen av de intagna minskat från av de häktade till . I har andelen isolerade minskat från 8–till 1–. Den allmänna uppfattningen hos danska och norska åklagare tycks vara att den minskade restriktionsanvändningen har skett utan att det inneburit försämrade möjligheter till fällande domar. Framgångarna i och , samt den mer restriktiva hanteringen av restriktioner i , gör det intressant att studera häkteslagstiftningen i respektive land. De danska häktningsreglerna, som återfinns i retsplejeloven, har genomgått två större reformer i syfte att minska isoleringen för de häktade. Den första reformen genomfördes och den andra genomfördes . En häktningsförhandling ska hållas inför domstol från det att den misstänkte blev gripen. Om det behövs av utredningsskäl kan dock domstolen besluta att den misstänkte ska vara fortsatt anhållen ytterligare , som mest till, innan en häktningsförhandling måste hållas. Vid häktningsförhandlingen håller åklagaren ett så kallat grundlovsförhör med den misstänkte. Grundlovsförhöret är ett detaljerat förhör som nedtecknas av domstolen och förs in i en för målet särskilt upprättad rättsbok. Om den misstänkte häktas och häktningen består måste häktningen omprövas senast och får förlängas med som mest åt gången. Häktningen får som längst pågå eller, om det för brottet är stadgat fängelse , . För personer är motsvarande tidsgränser . Om det föreligger särskilda omständigheter kan respektive tidsgräns förlängas. Om häktningstiden ska förlängas för en person krävs det dock alldeles särskilda omständigheter. Vid bedömningen av om särskilda eller alldeles särskilda omständigheter föreligger ska såväl brottets karaktär som nödvändigheten av fortsatt häktning beaktas. För att alldeles särskilda omständigheter ska anses föreligga ska det vara fråga om allvarlig personfarlig brottslighet där påföljden förväntas bli fängelse. De angivna tidsgränserna avser tiden fram till huvudförhandlingens början i första instans. Om rätten angett kollusionsfara som grund för häktningsbeslutet får åklagaren, utan särskilt beslut från rätten, besluta exempelvis att vissa besök eller telefonsamtal ska förbjudas eller övervakas. Om åklagaren däremot anser att det även finns behov av att avskärma den häktade från kontakt med övriga frihetsberövade (”isolering” enligt dansk terminologi) krävs det ett beslut av rätten. ”Isolering” får enbart ske om behovet inte kan tillgodoses genom mindre ingripande åtgärder. En sådan åtgärd är att polis och åklagare placerar personer som är misstänkta i samma mål på olika häkten. För att en person ska isoleras krävs att det föreligger alldeles speciella omständigheter. Sådana omständigheter kan föreligga exempelvis om den misstänkta brottsligheten avser mycket allvarlig narkotikabrottslighet eller brott mot person, om en eller flera medgärningsmän är på fri fot och om det dessutom finns skäl att tro att det finns en allvarlig risk för att den misstänkte försöker försvåra utredningen. En person får vara isolerad olika beroende på straffskalan för det misstänkta brottet. Om maxstraffet är lägre än får isoleringen inte pågå . Om maxstraffet är men inte får isoleringen inte pågå i än . Om maxstraffet är får isoleringen som huvudregel inte pågå än . Rätten kan dock undantagsvis, om det är av avgörande betydelse för utredningen, tillåta isolering . En förutsättning för det är dock att den förväntade påföljden för brottet är fängelse . Isoleringen får inte pågå utom vid brott mot rikets yttre eller inre säkerhet, mord och grovt narkotikabrott. Maxgränsen för isolering av personer är , med undantag för om det handlar om brott mot rikets yttre eller inre säkerhet. En åklagare som vill att en häktad ska vara isolerad i över måste inhämta ett godkännande från riksåklagaren. Om den häktade är är motsvarande tidsgräns . Häktade personer placeras på en ungdomsinstitution, såvida det inte är nödvändigt att isolera den häktade. I så fall placeras han eller hon på ett häkte. De finska häktningsreglerna återfinns i tvångsmedelslagen och häktningslagen. En häktningsförhandling i ska hållas inför domstol utan dröjsmål och senast efter gripandet. I samband med häktningsbeslutet ska domstolen även besluta inom vilken tid åtal ska väckas. Om den utsatta tiden visar sig vara för kort kan domstolen på begäran av åklagaren besluta om förlängning av tiden. Om den häktade begär det ska domstolen, utan dröjsmål och senast , på nytt ta upp häktningsfrågan. Prövningen behöver dock inte ske tidigare än efter den föregående prövningen. Det finns ingen tidsgräns för hur en häktning får pågå. Det är rätten som beslutar om eventuella restriktioner. För att begränsa den häktades kontakter med en annan person ska det finnas anledning att misstänka att kontakterna äventyrar syftet med häkt- Kontakter med nära anhöriga får endast begränsas av särskilt vägande skäl som hänför sig till utredningen av brottet och endast i den utsträckning det är nödvändigt för syftet med häktningen. Begränsningarna kan omfatta brevväxling, användning av telefon, besök eller andra kontakter utanför förvaringslokalen eller fängelset. Begränsningarna kan även omfatta samvaro med en viss gripen, anhållen eller häktad. Kontakterna får inte begränsas i större utsträckning än nödvändigt. De häktade placeras vanligtvis på någon av landets olika fängelseanstalter där den häktade kan röra sig fritt bland övriga intagna. Ungefär hälften av de häktade har någon form av restriktioner och då vanligtvis i form av begränsningar i rätten att ta emot besök, telefonsamtal eller försändelser. Enbart i undantagsfall förekommer det att den häktade placeras i total avskildhet från övriga intagna. Som exempel kan nämnas att det förvarades 67 häktade på Åbo fängelse. Av dessa var endast fyra placerade i total avskildhet. De norska häktningsreglerna återfinns i straffeprosessloven och genomgick en större reform 2002 i syfte att minska användningen av restriktioner och isolering. En häktningsförhandling ska hållas inför domstol från gripandetidpunkten, eller senast dagen efter gripandet om den misstänkte är . Personer får inte häktas om det inte är ”tvingande nödvändigt”. Häktningstiden får normalt inte överstiga , men kan förlängas åt gången om det behövs. För personer är de nämnda tidsgränserna . Det finns ingen tidsbegränsning för hur en häktning får pågå. Det är rätten som beslutar vilka eventuella restriktioner som ska gälla. Om det behövs av utredningsmässiga skäl får rätten förbjuda vissa besök och telefonsamtal eller bestämma att sådana ska övervakas. Rätten får även besluta att den misstänkte inte får ta del av tidningar eller att han eller hon inte får vara tillsammans med vissa andra intagna. Den som är ska dock alltid få ta emot besök eller brev av nära anhöriga om det inte föreligger särskilda Av rättens beslut ska det framgå på vilket sätt undersökningen kan bli lidande om det inte beslutas om restriktioner. Om den misstänkte har fyllt kan rätten dessutom, om det finns behov av det, besluta att den intagne inte får träffa några andra frihetsberövade (”fullständig isolering” enligt norsk terminologi). ”Fullständig isolering” ska pågå och som längst . Tiden kan förlängas åt gången eller, om en förnyad prövning skulle vara utan betydelse, med . Om maxstraffet för det misstänkta brottet är eller lägre får isoleringen inte pågå . Om maxstraffet överstiger får isoleringen som huvudregel inte pågå . Rätten kan dock undantagsvis, om det föreligger tungt vägande skäl, tillåta isolering . I finns det inga särskilda häkten. I stället placeras de häktade på landets olika fängelseanstalter. 6 Överväganden och förslag Enligt direktiven behöver användningen av häktning och restriktioner begränsas och isoleringen av häktade motverkas. Utredaren ska därför bland annat överväga och, om det bedöms lämpligt, föreslå nya former av straffprocessuella tvångsmedel som alternativ till häktning, överväga och, om det bedöms lämpligt, föreslå tidsfrister för användningen av häktning och restriktioner, identifiera och föreslå åtgärder för att begränsa restriktionsanvändningen och motverka isoleringen av häktade, och särskilt fokusera på åtgärder för att begränsa användningen av häktning och restriktioner för barn och andra unga lagöverträdare. 6.2Allmänna utgångspunkter för våra överväganden En av de viktigaste straffprocessuella principerna som följer av är oskyldighetspresumtionen. Oskyldighetspresumtionen innebär att den som misstänks för brott ska betraktas som oskyldig till dess att det finns en fällande dom. Principen har stor betydelse, inte minst när det gäller straffprocessuella tvångsmedel som vidtas mot en person som är misstänkt men ännu inte dömd för brott. Av de tvångsmedel som står till buds är häktning det mest ingripande. Om ett häktningsbeslut dessutom förenas med restriktioner kan den häktade bli avskuren från i princip all kontakt med yttervärlden, trots att han eller hon ännu inte är dömd. En annan viktig princip som följer av är den misstänktes rätt att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar. En häktad person som på grund av restriktioner inte får samtala med andra än sin försvarare kan dock i praktiken inte fullt ut anses ha den möjligheten. Inte heller kan försvararen kompensera för den häktades begränsningar eftersom försvararen står under samma begränsningar som den häktade. Det finns dock anledning att påminna om att det enbart är de illojala kontakterna som lagstiftaren har avsett att hindra. Så länge det inte bedöms finnas någon risk för att den misstänkte agerar illojalt finns det därför i princip inte heller skäl att hindra den häktade från att ta kontakt med andra som kan få betydelse för den misstänktes försvar. En intressant jämförelse kan göras med där restriktionsanvändningen är mycket mer begränsad än i och även med utvecklingen i och där restriktionsanvändningen har minskat väsentligt . Trots minskningen av restriktioner är det den allmänna uppfattningen hos danska och norska åklagare att det inte har inneburit försämrade möjligheter till fällande domar. Lagstiftningen i och erbjuder visserligen bättre möjligheter att bevissäkra den misstänktes egna förhörsuppgifter under förundersökningen. Följderna av att övriga bevis förvanskas eller bevispersoner påverkas torde i många fall bli desamma i , och . Beträffande är lagstiftningen där i det närmaste identisk med den svenska. Mot denna bakgrund finns det anledning att tro att vi i generellt sett har en tendens att överdriva risken för att den som är häktad utan restriktioner agerar illojalt. Vidare finns sannolikt en något missvisande bild av vilka möjligheter en misstänkt i allmänhet har att – innanför häktets väggar och med de begränsningar som i övrigt följer av ett häktningsbeslut – kontakta yttervärlden för att påverka utredningen. Givetvis finns brottsmisstänkta som har ett starkt intresse av att på ett illojalt sätt påverka utredningen och som också kan tänka sig att använda de medel som står till buds för att göra detta. Vår uppfattning är emellertid att det krävs en mer individuell prövning och avvägning mellan frihetsinskränkningen och intresset av att utreda brott, än den som har utvecklats i vårt rättsväsende. Restriktioner används i större utsträckning än vad som faktiskt är motiverat. Ytterligare en aspekt på restriktionsanvändningen är den negativa påverkan som isolering har på den enskildes mentala hälsa. Trots att den häktade är i behov av att vara i psykisk balans under både förberedelsen och vid huvudförhandlingen riskerar den häktade att drabbas mentalt av de restriktioner som åläggs. Forskning visar mer eller mindre entydigt att isolering är skadligt för en människa och att den orsakar framför allt psykiska, men ibland även fysiska, skador. Vår uppfattning är att domstolarna vid prövningen av häktning och restriktioner i större omfattning än vad som sker behöver göra en tydligare intresseavvägning mellan nödvändigheten av effektiv brottsbekämpning och den enskildes rätt till minsta möjliga intrång i den personliga integriteten och friheten. Av direktiven följer att utredningen ska genomföras inom det befintliga rättssystemet och att regeringen härutöver, vid sidan om det arbete som bedrivs inom denna utredning, överväger att närmare utreda även hur man skulle kunna effektivisera hanteringen av stora mål med omfattande bevisning. tillsatte regeringen utredningen modern brottmålsprocess anpassad även för stora mål (Ju 2016:10). Vi har därför valt att inte lämna några förslag som innebär några förändringar i den nuvarande processordningen och med inverkan på exempelvis muntlighets- och omedelbarhetsprincipen. Enligt vår uppfattning finns det emellertid goda skäl att framöver överväga en modernisering och effektivisering av processordningen för att på det sättet skapa bättre möjligheter att bland annat bevissäkra och i rättegångar använda förhörsuppgifter under förundersökningen. När vi i betänkandet skriver barn avser vi personer . Detta är i enlighet med den definition av barn som följer av artikel 1 i . Enligt direktiven ska utredaren analysera och, om det bedöms lämpligt, föreslå åtgärder som syftar till en ökad användning av befintliga alternativ till häktning. Utredaren ska vidare analysera och, om det bedöms lämpligt, föreslå nya alternativ till häktning och ta ställning till under vilka förutsättningar dessa ska kunna användas. 6.3.2Är de nuvarande alternativen till häktning ändamålsenliga eller behöver lagstiftningen ändras? Bedömning: De nuvarande alternativen till häktning är inte tillräckligt effektiva och erbjuder inte annat än i undantagsfall något ändamålsenligt alternativ till häktning. För att förbättra förutsättningarna för att undvika häktning behöver lagstiftningen erbjuda verkningsfulla och i praktiken tillämpbara alternativ. Lagstiftningen behöver därför ändras. De nuvarande alternativen till häktning används sällan Häktning får endast användas om syftet med åtgärden inte kan tillgodoses genom mindre ingripande åtgärder. Sådana mindre ingripande åtgärder som regleras i är reseförbud, anmälningsskyldighet och övervakning, se avsnitt 3.5. Skillnaden i ingripandegrad mellan häktning och de nu nämnda alternativen är stor, något som borde innebära att alternativen övervägs och används ofta. Av de samtal vi haft med företrädare för, och personal vid olika domstolar framgår dock att så inte är fallet. Tvärtom är domstolsbeslut om reseförbud, anmälningsskyldighet och övervakning mycket ovanligt. Något vanligare torde åklagarbeslut om reseförbud och anmälningsskyldighet vara. meddelades 43 åklagarbeslut om reseförbud och 45 åklagarbeslut om anmälningsskyldighet. 31 av dessa avsåg beslut om såväl reseförbud som anmälningsskyldighet. När det gäller övervakning har det alternativet visat sig i princip uteslutande bli aktuellt om den misstänkte redan befinner sig på någon form av institution. Det är svårt att med säkerhet säga varför alternativen inte används annat än vid enstaka tillfällen. I några fall kan förklaringen vara att alternativen har fått en alltför undanskymd roll i den dagliga tillämpningen och att de egentligen borde kunna användas oftare. Vår uppfattning är dock att det huvudsakliga problemet är att alternativen inte är tillräckligt effektiva för att, annat än i få situationer, kunna ersätta ett häktningsbeslut. I sin nuvarande utformning hindrar ett reseförbud eller en anmälningsskyldighet inte den som har en stark önskan att hålla sig undan lagföring eller lämna landet. utgör alternativen något effektivt hinder mot att återfalla i brott. Följden blir därför att de misstänkta anhålls eller häktas i brist på ändamålsenliga alternativ. När det är fråga om risk för att en misstänkt försvårar en utredning är alternativen verkningslösa och det är svårt att, utom möjligen i något undantagsfall, hitta alternativ till häktning. lagförslag och behovet av ny lagstiftning Bristerna i de befintliga alternativen till häktning och den begränsade användningen av dem har uppmärksammats i flera statliga utredningar. I både häktningsutredning (SOU 1985:27) och (SOU 2004:122) presenterades förslag i syfte att utöka användningen av alternativa tvångsmedel. Förslagen ledde dock inte till någon ny lagstiftning. Även i promemorian Processrättsliga konsekvenser av förslag (Ds 2012:54) uppmärksammades att alternativen till häktning sällan används och påpekades att det inte är tillräckligt med reseförbud och anmälningsskyldighet för att tillgodose det syfte som det straffprocessuella tvångsmedlet är avsett att uppnå. häktningsutredning föreslog bland annat införande av ett nytt tvångsmedel som innebar att den misstänkte skulle stå under övervakning, så kallad rannsakningsövervakning. Övervakningen skulle genomföras av en särskilt förordnad övervakare. Såväl remissinstanser som departementschefen uppfattade dock förslaget som orealistiskt och ansåg att de organisatoriska och kostnadsmässiga aspekterna hade underskattats. Förslaget ledde därför inte till någon ny lagstiftning. föreslog att domstolen skulle få utökade möjligheter att förena ett beslut om anmälningsskyldighet med villkor om behandling, drogkontroll eller annat, om sådana villkor behövdes. Förslaget behandlades inte närmare i den efterföljande propositionen och av skäl som vi inte känner till ledde förslaget inte till ny lagstiftning. övervägde vidare att införa ett nytt tvångsmedel för unga som innebar placering i bostaden och övervakning med hjälp av elektronisk fotboja. ansåg dock att en sådan ordning inte var lämplig. Visserligen bedömde utredningen att ett sådant tvångsmedel kunde ha fördelar, som att det var humanare, mindre resurskrävande och att det innebar ökade möjligheter till stödinsatser från . Som tungt vägande skäl mot ett sådant förslag anfördes å andra sidan framför allt att övervakning med elektronisk fotboja krävde en noggrann utredning som tog att genomföra, att det krävdes mycket av den person som övervakades och att volymerna skulle bli små och övervakningstiden relativt kort. I promemorian Processrättsliga konsekvenser av förslag påpekades att det fanns anledning att överväga andra former av straffprocessuella tvångsmedel, men att sådana överväganden inte rymdes inom det uppdrag som presenterades i promemorian. I promemorian redovisades dock uppfattningen att sådana andra former av tvångsmedel i så fall borde medföra större inskränkningar av den misstänktes frihet än vad reseförbud och anmälningsskyldighet gjorde. Som exempel på ett sådant tänkbart tvångsmedel nämndes elektroniskt övervakat förbud mot att lämna hemmet eller skyldighet att vistas på någon annan plats som var mer geografiskt angränsad än den vistelseort som ett reseförbud kunde omfatta.