sou · H4B352 · 2016-08-22 00:00:00 — Det framhölls även att de exemplen låg i linje med de frihetsinskränkande inslag som , i sitt betänkande, hade föreslagit skulle ingå som tilläggssanktioner till påföljden villkorligt fängelse (SOU 2012:34). Även internationellt har det upprepade gånger, både från och FN, framförts att de alternativ till häktning som svensk lagstiftning erbjuder är för få. Redogörelsen ovan visar att det har funnits ett behov av nya alternativ till häktning. Vår uppfattning är att det är viktigt att det finns välfungerande alternativa tvångsmedel till häktning. Det ligger både i den enskildes och i samhällets intresse att utöka möjligheten för den misstänkte att behålla bostad, lön, arbete och den dagliga kontakten med familj och nära vänner. Ytterligare en aspekt på avsaknaden av effektiva alternativ till häktning är att ändamålet med proportionalitetsprincipen till stor del därmed går förlorat, det vill säga prövningen av om syftet med åtgärden kan tillgodoses genom mindre ingripande åtgärder. Om de mindre ingripande åtgärderna inte är verkningsfulla blir prövningen knappast meningsfull. Vi anser således att lagstiftningen om alternativ till häktning behöver ändras. Ökat användningsområde för alternativ till häktning Möjligheterna att ersätta häktning med mindre ingripande tvångsmedel torde ha ökat sedan EMR-reformen trädde i kraft 2008.1 Som en följd av reformen dokumenteras de förhör som hålls i tingsrätten genom ljud- och bildupptagningar. Om ett mål överklagas till hovrätten presenteras den muntliga bevisningen i hovrätten genom uppspelningar av ljud- och bildupptagningarna från tingsrätten. Den förbättrade dokumentationen av tingsrättsförhören och det faktum att tingsrättsförhören används även i hovrätten innebär att risken för negativ påverkan på utredningen efter tingsrättsförhandlingen har minskat. Som en konsekvens torde också möjligheten att, om inskränkning av friheten bedöms nödvändig, använda alternativ till häktning i tiden efter tingsrättens huvudförhandling ha ökat. Slutligen kan det nämnas att vi under avsnitt 6.5 presenterar ett förslag om begränsning av häktestiderna. Om förslaget genomförs kan ett häktningsbeslut behöva upphöra innan brottsutredningen är helt avslutad. Vid en sådan situation är det viktigt att lagstiftningen erbjuder effektiva alternativ till häktning. 6.3.3Överväganden om olika alternativa lösningar Bedömning: Vi anser att elektronisk övervakning är ett effektivt sätt att kontrollera att beslutade tvångsmedel efterföljs. Därigenom möjliggörs även tvångsmedel som innebär större inskränkningar i den enskildes rörelsefrihet än reseförbud och anmälningsskyldighet. Sådana tänkbara inskränkningar är förbud att lämna sin bostad och förbud att lämna ett visst geografiskt område. Vi anser inte att tvångsmedlen reseförbud och anmälningsskyldighet ska kunna förenas med en föreskrift om skyldighet för den misstänkte att underkasta sig provtagning för kontroll av nykterhet och drogfrihet. Vi anser inte att det bör införas en möjlighet att ställa ekonomisk säkerhet för att undvika häktning. Vi anser inte heller att kontaktförbud ska införas som ett alternativ till häktning. 2004/05:131 En modernare rättegång – reformering av processen i allmän domstol. Nya alternativ till häktning ska vara tillräckligt ingripande Det huvudsakliga syftet med att utforma nya regler för alternativ till häktning är att uppnå en minskning av antalet häktningsbeslut och förkorta häktningstiderna. Det är därför viktigt att alternativen utformas på ett sådant sätt att de blir tillräckligt ingripande. Genom att, på ett bättre sätt än med enbart de nuvarande alternativen, åstadkomma alternativa tvångsmedel som förhindrar att den misstänkte flyr eller återfaller i brott blir alternativen mer användbara och kan oftare ersätta ett häktningsbeslut. Den tekniska utvecklingen innebär att det numera finns goda möjligheter till effektiv elektronisk övervakning. Övervakningsformen används som verkställighetsform för kortare fängelsestraff och anses fungera väl. Övervakningen går till så att den övervakade bär en elektronisk sändare runt fotleden. Personen har utegångsförbud, men får lämna bostaden under bestämda tider då denne utför arbete, deltar i undervisning eller annan särskild ordnad verksamhet. Även i övrigt kan den övervakade få möjlighet att lämna bostaden . Om den övervakade bor ensam ges även möjlighet att sköta personliga ärenden, exempelvis inköp. Den elektroniska övervakningen sker genom att en mottagare installeras i bostaden som registrerar den övervakades närvaro. När den övervakade enligt upprättat schema ska befinna sig på sin arbetsplats eller i annan sysselsättning kontrolleras närvaron där genom personliga besök eller signalpejling i närheten av platsen. pågår även försöksverksamhet för övervakning med hjälp av GPS- sändare. Fördelen med GPS-tekniken är att den elektroniska övervakningen kan ske även utomhus och på andra ställen än i hemmet, förutsatt att det finns satelliter eller trådlösa nätverk som kan ge positionsbestämning. Med hjälp av GPS-tekniken kan särskilda zoner anges som den övervakade antingen måste hålla sig inom (tvingande zoner) eller inte får beträda (uteslutande zoner). Tester under försöksverksamheten har fallit väl ut och Kriminalvårdens bedömning är att tekniken snart kommer att kunna tas i bruk. Under intensivövervakningen är det förbjudet att använda alkohol eller andra beroendeframkallande medel och det genomförs regelmässigt kontroller för att se till att förbudet efterlevs. För att kunna komma i fråga för sådan övervakning ska man ha eller kunna ordna arbete, utbildning eller annan sysselsättning samt ha en bostad där de övriga i bostaden ger sitt samtycke. För den som inte har sysselsättning kan Kriminalvården i vissa fall erbjuda oavlönad samhällstjänstliknande sysselsättning. Elektronisk övervakning kan även, , användas vid särskilt utvidgade kontaktförbud, det vill säga kontaktförbud som även omfattar plats i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas. Elektronisk övervakning möjliggör effektiva lösningar som kan anpassas till behoven i det enskilda fallet. Därmed öppnar det även upp för möjligheten att föreslå andra former av tvångsmedel som innebär större inskränkningar i den enskildes rörelsefrihet än reseförbud och anmälningsskyldighet. Sådana tänkbara inskränkningar kan vara förbud att lämna bostaden och förbud att lämna ett visst geografiskt område. Enligt vår mening kan elektronisk övervakning utgöra ett effektivt sätt att övervaka att de beslutade tvångsmedlen efterföljs. Misskötsamhet bör leda till en omedelbar reaktion från åklagaren, vanligtvis anhållande som följs av en ny bedömning av om skäl för häktning föreligger. Särskilt villkor om provtagning för kontroll av nykterhet och drogfrihet Ytterligare en tänkbar inskränkning vore att möjliggöra att reseförbud eller anmälningsskyldighet kunde förenas med en föreskrift om skyldighet för den misstänkte att underkasta sig provtagning för kontroll av nykterhet och drogfrihet. I de fall där kriminaliteten är missbruksrelaterad torde sådana kontroller kunna få viss brottsavhållande verkan. Vi tror dock att det kan uppstå problem med den praktiska hanteringen av en sådan kontrollfunktion. För att kontrollfunktionen ska vara effektiv är det avgörande att ett positivt testresultat kommer till åklagarens kännedom. Denne måste sedan genast ta ställning till om det är nödvändigt med annat tvångsmedel och i så fall vidta åtgärder för att få det verkställt. Kravet på omedelbar rapportering från den vårdgivare som utför provtagningen, dvs. i de flesta fall en vårdcentral eller beroendemottagning, innebär att ansvaret för tvångsmedlets efterlevnad i stor utsträckning hamnar hos denna vårdgivare. Enligt vår uppfattning är det inte lämpligt. Ytterligare en faktor att beakta är att den som missbrukar normalt har ett starkt begär efter sin drog. Mycket talar därför för att enbart ett beslut om drogkontroll inte skulle få en tillräckligt avhållande effekt på den misstänkte. Den misstänkte har i detta skede sällan fått hjälp med sitt missbruk och såvida den misstänkte inte inledningsvis har tillbringat i häkte har denne sannolikt inte ens blivit avgiftad. Sammantaget anser vi att reseförbud eller anmälningsskyldighet inte ska kunna förenas med ett särskilt villkor om kontroll av nykterhet och drogfrihet. Möjligheten att ställa säkerhet för att undvika häktning I ett stort antal länder finns det möjlighet att ställa ekonomisk säkerhet för att undvika häktning. Inom EU är det enbart ett fåtal länder som inte har en sådan lagstiftning, däribland . Både och har regler som ger möjlighet att ställa säkerhet för att undvika häktning. Fördelen med att kunna ställa säkerhet är naturligtvis att den misstänkte kan undvika häktning. Vidare innebär ett sådant system att kostnaderna för samhället blir lägre eftersom man undviker de högre kostnader som häktning medför. För att den misstänkte på detta sätt ska kunna undvika häktning krävs att den misstänkte själv eller dennes anhöriga och vänner har tillräckliga ekonomiska resurser. Vi anser att ett sådant system leder till olikhet inför lagen där enbart de med tillräckliga ekonomiska resurser eller kontakter kan utnyttja möjligheten att ställa säkerhet. Det finns även en risk för att det för ändamålet skulle skapas en illegal lånemarknad med oskäliga villkor. Detta skulle i första hand drabba personer med svag ekonomi och låg kreditvärdighet. Att på detta sätt göra skillnad på personer beroende på vilka tillgångar de har måste sägas strida mot en av grundsatserna i det svenska rättssystemet, nämligen allas lika förutsättningar oavsett ekonomiska resurser. rättshjälp och möjligheten att få en offentlig försvarare bekostad av allmänna medel är exempel på regler sprungna ur denna grundsats. Att den offentliga makten ska utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet följer även av 1 kap. 2 § regeringsformen. Ett system som innebär att en misstänkt kan ställa säkerhet och på så sätt undvika häktning skulle, enligt vår uppfattning, visserligen inte stå i strid med likhetsgrundsatsen i regeringsformen. Vid övervägande av nya lagförslag finns det dock anledning att betänka grundsatsens innebörd ur ett mer extensivt perspektiv. Detta gäller särskilt när det handlar om ett nytt tvångsmedel som ska tillämpas på en misstänkt som ännu inte är dömd för brott. Sammanfattningsvis anser vi att den misstänktes ekonomiska resurser ska sakna betydelse vid ett ställningstagande om häktning. Ett system som ger möjlighet att ställa säkerhet för att undvika häktning bör därför inte införas. Kontaktförbud som alternativ till häktning Under utredningsarbetet har vi även övervägt att föreslå kontaktförbud som ytterligare ett alternativ till häktning. Ett kontaktförbud skulle i så fall kunna utgöra en självständig frihetsinskränkning eller användas i kombination med något av de andra alternativen till häkte som vi föreslår nedan, se avsnitt 6.3.4. Genom ett kontaktförbud skulle den misstänkte, i syfte att förhindras från att begå nya brott eller försvåra sakens utredning, kunna förbjudas att söka upp eller på annat sätt ta kontakt med personer som kan bli föremål för brott, motsvarande sådant kontaktförbud som omfattas av lagen (1988:688) om kontaktförbud. Om det fanns risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på annat sätt försvårade sakens utredning skulle kontaktförbudet dessutom även kunna avse förbud att söka upp eller ta kontakt med andra personer som har eller kan antas få betydelse för brottsutredningen eller för lagföringen av den misstänkte. Vi har dock valt att inte lämna ett sådant förslag. Om det föreligger ett behov av kontaktförbud eller utvidgat kontaktförbud avseende den som det misstänkta brottet riktats mot finns denna möjlighet . När det gäller kontaktförbud avseende någon som har betydelse för brottsutredningen eller lagföringen är det vår bedömning att ett sådant kontaktförbud skulle få mycket liten betydelse som alternativ till häktning. Det är rimligt att anta att de frihetsinskränkningar som vi föreslår nedan främst kommer att användas som alternativ till mer långvarig häktning och dessutom när risken för påverkan på brottsutredningen generellt sett är liten. När kollusionsfaran består är det tveksamt om ett förbud att kontakta ett vittne eller medgärningsman skulle betraktas som tillräckligt effektivt för att fungera som ett ändamålsenligt alternativ till fortsatt häktning. För att ett kontaktförbud ska vara verkningsfullt bör det avse någon som själv inte vill bli kontaktad av den misstänkte. Om båda är intresserade av kontakt kommer med all sannolikhet sådan att kunna tas utan att kontakterna kommer till polis och åklagares kännedom. Kollusionsfara föreligger ofta gentemot medgärningsmän och andra som av olika skäl inte har någonting emot att samtala med den misstänkte. I de flesta situationer vore därmed kontaktförbudet nästintill verkningslöst. Vi föreslår därför inte kontaktförbud som ett särskilt alternativ till häktning. 6.3.4Utformningen av nya regler om alternativa tvångsmedel Förslag: 25 kap. ska utgå i sitt nuvarande skick och i stället omarbetas till ett nytt kapitel som ska heta Om alternativ till häktning. Utöver de befintliga reglerna om reseförbud och anmälningsskyldighet ska kapitlet även innehålla regler om frihetsinskränkningarna hemarrest och områdesarrest. Hemarrest innebär att den misstänkte förbjuds att utan tillstånd lämna sin bostad. Områdesarrest innebär att den misstänkte förbjuds att utan tillstånd lämna ett visst område. Det ska kontrolleras med elektroniska hjälpmedel att förbudet följs. Det är rätten som ska besluta om hemarrest eller områdesarrest. För ett sådant beslut ska krävas att misstankegraden uppgår till sannolika skäl och att det avser ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse eller däröver. Hemarrest och områdesarrest ska kunna beslutas när det föreligger flyktfara, recidivfara eller kollusionsfara. Den som står under hemarrest eller områdesarrest ska rätta sig efter vad som åligger honom eller henne enligt lag och följa de anvisningar eller villkor som meddelas. Den misstänkte ska avhålla sig från alkohol och andra beroendeframkallande medel och ska vara skyldig att underkasta sig drogkontroll och alkoholkontroll. Den misstänkte ska ges rätt att vistas utomhus . För att hemarrest eller områdesarrest ska komma i fråga ska det bedömas lämpligt. Som underlag för den bedömningen ska en utredning begäras från Kriminalvården. När sådan utredning har kommit in ska rätten, så snart det kan ske, hålla förhandling i saken. Beslut om hemarrest eller områdesarrest ska innehålla uppgift om det brott misstanken avser, de villkor som den misstänkte ska följa samt påföljden för överträdelse av förbudet. Åklagaren får besluta om tillfälliga undantag från villkoren. Den misstänkte kan begära rättens prövning av sådana beslut. Väcks inte åtal inom en månad ska rätten, med högst , hålla ny förhandling i frågan och särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Längre tids mellanrum får bestämmas i undantagsfall. Överträdelse av beslut om hemarrest eller områdesarrest eller av sådant villkor som ett beslut har förenats med ska leda till att den misstänkte anhålls eller häktas om det inte är uppenbart att det saknas skäl för det. Om en tilltalad har hemarrest eller områdesarrest ska samma tidsfrist för huvudförhandling i tingsrätten och hovrätten gälla som när den tilltalade är häktad, dvs. i tingsrätten som huvudregel från den dag åtal väckts och i hovrätten som huvudregel för tingsrättens dom. Ett beslut om hemarrest eller områdesarrest kan hävas av rätten eller åklagaren. Hemarrest och områdesarrest ska inte kunna tillgodoräknas som tid för verkställighet av påföljd. I stället ska domstolarna, i varje enskilt fall, kunna beakta frihetsinskränkningarna vid straffmätningen genom sådan billighetshänsyn som följer av 29 kap. 5 § första stycket 9 BrB. Reseförbud eller anmälningsskyldighet ska enbart kunna beslutas vid flyktfara. 25 kap. om reseförbud och anmälningsskyldighet bör ersättas med ett nytt kapitel. Kapitlets rubrik ska vara Om alternativ till häktning och kapitlet ska innehålla regler om hemarrest, områdesarrest, reseförbud och anmälningsskyldighet. Reglerna i kapitlet är avsedda att erbjuda ett flexibelt system med alternativ till häktning som kan anpassas till behoven i det enskilda fallet. Alternativen avser tvångsmedel som är mindre ingripande än häktning. erbjuder de nya tvångsmedlen hemarrest och områdesarrest större inskränkningar i den misstänktes frihet än vad reseförbud och anmälningsskyldighet gör. Därmed bör också användbarheten av alternativa frihetsinskränkningar öka och häktningsbeslut och häktningstider kunna minska. Hemarrest och områdesarrest liknar i många avseenden de förslag om tilläggssanktioner till påföljden villkorligt fängelse som lämnat i sitt betänkande (SOU 2012:34 s. 422 ff.). Vi anser att förslag är väl genomtänkta och att de i många avseenden lämpar sig även som alternativa tvångsmedel till häktning. Några delar av våra överväganden i detta avsnitt är därför hämtade från eller inspirerade av detta betänkande. Genom hemarrest kan den misstänkte förbjudas att utan tillstånd lämna sin bostad. Förbudet kan även avse ett visst geografiskt område och benämns då i stället områdesarrest. Som ett komplement till områdesarresten ska åklagarens och rättens möjlighet att besluta om reseförbud finnas kvar. Skälet till det är att reglerna för när alternativen kan användas skiljer sig åt. Det är rätten som ska besluta om hemarrest eller områdesarrest. För ett sådant beslut krävs att misstankegraden uppgår till sannolika skäl och att det avser ett brott för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver. Hemarrest och områdesarrest kan beslutas vid flyktfara, recidivfara eller kollusionsfara. Omfattningen av en hemarrest eller områdesarrest ska anpassas till den enskildes situation och kan, om det inte är olämpligt, innehålla undantag som innebär att den misstänkte får lämna platsen eller området vid särskilt angivna tider och för särskilt angivna ändamål. Det ska vara förbjudet att använda alkohol eller andra beroendeframkallande medel och kontroller ska regelmässigt genomföras för att se till att förbudet efterlevs. Den misstänkte ska som utgångspunkt kunna behålla arbete, utbildningsplats eller annan dagverksamhet som denne haft . Det ska dock inte finnas något krav på organiserad dagverksamhet för att hemarrest eller områdesarrest ska kunna komma till stånd. Det måste inte heller arrangeras särskilda vårdinslag. Därigenom skiljer sig vårt förslag från vad som gäller för intensivövervakning som verkställighet av påföljd. Skillnaden motiveras främst av att den misstänkte ännu inte är dömd men också av att det är viktigt att hemarrest och områdesarrest kan påbörjas skyndsamt. Det är dessutom svårare att anordna sysselsättning för någon som eventuellt kan behöva börja avtjäna fängelsestraff på anstalt inom en inte alltför avlägsen framtid. Hemarrest och områdesarrest ska, till skillnad från ett reseförbud, övervakas elektroniskt och Kriminalvården ska ansvara för övervakningen. För att hemarrest och områdesarrest ska kunna utgöra effektiva och användbara alternativ till häktning måste en överträdelse kunna uppmärksammas . Vi anser därför att övervakningen lämpligast bör ske med hjälp av positioneringsteknik, exempelvis GPS. Detta eftersom sådan teknik ger utslag så snart den misstänkte inte håller sig inom tillåten zon. En områdesarrest ska begränsas genom angivande av koordinater. Detta kan jämföras med ett reseförbud som i stället avser förbud att lämna en vistelseort. Den misstänkte ska ges möjlighet att vistas utomhus som han eller hon är underkastad förbudet att lämna bostaden. För att hemarrest eller områdesarrest ska komma i fråga krävs att det bedöms som lämpligt, både med hänsyn tagen till den misstänktes personliga förutsättningar och till att den misstänkte har för ändamålet fungerande bostad och telefon. Den misstänkte bör inte aktivt ha motsatt sig hemarrest eller områdesarrest. Något krav på samtycke bör dock inte uppställas eftersom det slutliga avgörandet om lämpligt tvångsmedel inte kan ligga på den enskilde utan på domstolen. Hemarrest eller områdesarrest bör inte komma i fråga om den misstänkte, på grund av grava missbruksproblem eller psykiska problem, inte har förutsättningar att hantera den tekniska utrustning som kan behövas för att kontrollera efterlevnaden av tvångsmedlet. Även vid sjukdom som kräver täta vårdkontakter kan hemarrest eller områdesarrest framstå som mindre lämpligt. Den misstänkte ska bedömas klara av att följa ett uppgjort schema för när han eller hon får lämna bostaden eller området och i vilket syfte detta får ske. I enlighet med vad som gäller vid verkställighet av fängelsestraff genom intensivövervakning får hemarrest eller områdesarrest inte heller beslutas om någon vuxen person som delar bostad med den misstänkte motsätter sig detta. Hemarrest eller områdesarrest är naturligtvis inte lämpligt om det misstänkta brottet har riktats mot någon som också har sin bostad där. Även andra lämplighetshänsyn kan behöva göras mot bakgrund av karaktären på det misstänkta brottet. Särskilda överväganden bör ske när det gäller lämpligheten i att besluta om hemarrest eller områdesarrest för barn. Om den misstänkte är ska Kriminalvården, vid utförandet av lämplighetsutredningen, ta kontakt med . Det nu anförda leder till slutsatsen att det bör göras en utredning om huruvida hemarrest eller områdesarrest är lämpligt med hänsyn till den misstänktes person och övriga omständigheter innan ett beslut kan fattas. Utredningen bör göras av Kriminalvården och ske med beaktande av i huvudsak samma kriterier som gäller för bedömningen av om en fängelsedom ska få verkställas genom intensivövervakning med elektronisk kontroll.2 Vissa skillnader kommer det dock att bli eftersom en utredning om hemarrest eller områdesarrest inte innebär något krav på organiserad dagverksamhet och inte heller arrangemang för särskilda vårdinslag. Kriminalvårdens utredning ska sedan ligga till grund för lämplighetsbedömningen vid ett beslut om hemarrest eller områdesarrest. Utredningen kan initieras av såväl åklagaren som av rätten och ska utföras skyndsamt. Om det inte tillstöter några särskilda svårigheter bör en utredning som begärts i anslutning till en häktningsförhandling kunna finnas tillgänglig för prövning vid nästa häktningsförhandling . Vi har övervägt möjligheten att låta åklagaren interimistiskt få besluta om hemarrest eller områdesarrest under den förutsättningen att åklagaren anslutit sig till Kriminalvårdens lämplighetsbedömning och de däri föreslagna villkoren. En fördel med ett sådant förfarande skulle vara att åtgärden kunde påbörjas utan förhandling. Å andra sidan skulle förfarandet även kunna innebära praktiska 2 Se 9 § lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll. komplikationer, till exempel om åklagarens beslut skulle ändras av tingsrätten. För att den misstänkte inte ska vara häktad längre än nödvändigt har vi i stället valt att föreslå den lösningen att rätten, så snart det kan ske sedan lämplighetsutredningen inkommit, ska hålla förhandling i saken. Om åtal inte väcks inom en månad från det att beslutet meddelades ska rätten, med högst , hålla ny förhandling i frågan och särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Hemarrest och områdesarrest torde uteslutande komma i fråga för misstänkt som inledningsvis har varit häktad. Det faktum att det för hemarrest och områdesarrest krävs en lämplighetsutredning innebär dessutom i praktiken att dessa tvångsmedel främst blir aktuella som alternativ till mer långvarig häktning.