sou · H4B319 · 2016-03-11 00:00:00 — 1972:5 s. 164 ff, 460 ff. Se även om nuvarande rättsläge , Skadeståndsrätt (9 uppl. 2014) s. 250 ff. om man för att klargöra rättsläget bör lagstifta om skadeståndsansvaret med eller kanske efter konventionens inkorporering. Man kan visserligen vänta att propositionen behandlar frågan om inkorporeringens verkningar i detta avseende, men kanske anses sådana motivuttalanden otillräckliga eller annars mindre lämpade för att klargöra rättsläget. I uppdraget ingår inte att föreslå lagregler om skadestånd, men några synpunkter ska i alla fall framföras på frågan. Om man fruktar de svårberäkneliga ekonomiska konsekvenserna av en inkorporering kunde en utväg vara att föreskriva att skadeståndansvar inte kan grundas enbart på konventionens regler. Man slipper då att räkna med ett strikt ansvar för överträdelser av i sådana situationer som här har diskuterats. Däremot skulle inget hinder finnas att åberopa skadeståndslagens regler som grund för ett skadestånd, som då – frånsett vid personskada eller kränkningar – i regel skulle vara inskränkt till ekonomisk skada. Det hindrar visserligen inte att problem kan komma upp när talan grundas på brister i lagstiftningen, men i sådana fall torde liksom nu regeln i 3 kap. 7 § bli ett skydd mot skadeståndsanspråk (jfr 1 ovan). Mot en sådan lagstiftning skulle dock kunna invändas att förutsätter att effektiva rättsmedel finns för upprättelse vid kränkning av barnets rättigheter – något som inte uttalas uttryckligen i konventionen men anses underförstått (jfr även artikel 2.1).13 Även om konventionen i varje fall kommer att spela en roll för tillämpning av skadeståndslagens regler om vållande, kan sägas att inkorporering på detta vis inte skulle innebära någon mera väsentlig förbättring av barnets rättsställning. Skillnaden skulle vara påtaglig mot rättsläget vid överträdelser av . Sådana argument – som delvis kan vara av politiskt slag – kan åberopas mot att helt utesluta skadeståndstalan grundad på . Vill man av dessa skäl på något sätt reglera den effekt inkorporeringen har på barnets rätt till skadestånd ligger det nära till hands att utgå från den troliga rättsutveckling som beskrivits i det föregående. Problemet är bara att utvecklingen i åtskilliga avseenden är osäker. Om man alls bör föreskriva nya skadeståndsregler kan det verka närliggande att följa det mest sannolika alternativet, nämligen att domstolarna skulle tillämpa liknande principer som vid överträdelser av och därvid döma ut också ideellt skadestånd på grund av överträdelsen. I så fall kan man ta som mönster det förslag till 3 kap. 3 § skadeståndslagen som lades fram i SOU 2010:87. 13 Se barnrättskommitténs allmänna kommentar nr 5 (2003) punkt 24. alltså kunna grundas på överträdelse av , även om inte fel eller försummelse kan konstateras på det allmännas sida, och ideellt skadestånd skulle kunna utgå på grund av överträdelsen. Bestämmelsen i utredningsförslaget om att skadestånd bara ska utgå om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen torde dock passa mindre väl när det gäller , som ju inte talar om något rättsmedel när konventionen åsidosatts. Andra former för upprättelse än skadestånd torde här ha ringa betydelse, och att lagstifta om sådana alternativ skulle i alla händelser innebära en väl komplicerad reglering. För att hålla skadeståndsansvaret inom rimliga gränser kan i stället föreskrivas att skadestånd bara ska utgå vid allvarliga överträdelser eller allvarliga kränkningar (jfr det liknande kravet på allvarlig kränkning i 2 kap. 3 § skadeståndslagen). Om överträdelsen eller kränkningen är allvarlig bör i så fall bedömas med hänsyn särskilt till den överträdda rättighetens art; framför allt skulle ansvar bli aktuellt när en absolut rättighet enligt konventionen blivit kränkt på ett väsentligt sätt, men man kan tänka sig också andra fall där en myndighet klart brustit i hänsyn till barnets bästa. I så fall torde i regel fel eller försummelse ha förekommit från en myndighets sida. Vid sidan av detta ansvar skulle det naturligtvis vara möjligt att åberopa regeln i 3 kap. 2 § skadeståndslagen om fel och försummelse vid myndighetsutövning; den kräver inte någon allvarlig överträdelse för att ansvar ska föreligga. Vad som har sagts skulle enklast komma till uttryck genom att man till förslaget till 3 kap. 3 § skadeståndslagen i SOU 2010:87 tillade ett stycke, så att bestämmelsen får följande lydelse: Staten eller en kommun ska ersätta 1.personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada och skada som avses i 2 kap. 3 §, om skadan uppkommit till följd av att den skadelidandes rättigheter enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har överträtts från statens eller kommunens sida, och 2.annan skada som uppkommit till följd av en sådan rättighetsöverträdelse. Skadestånd enligt första stycket ska endast utgå om det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. Vad som sägs i första stycket gäller också om ett barns rätt enligt konvention om barnets rättigheter har allvarligt kränkts. (Alternativ: Vad som sägs i första stycket gäller också om konvention om barnets rättigheter har på ett allvarligt sätt överträtts till skada för barnet.) Mot dessa formuleringar kan naturligtvis invändas att de är väl oklara: vad utgör egentligen en allvarlig överträdelse eller allvarlig kränkning? Emellertid bör det stå klart, att varje överträdelse av regler inte rimligen kan grunda skadestånd; överträdelsen bör vara på något sätt kvalificerad. Att gå in i detalj rörande de närmare förutsättningarna för ansvar skulle vidare leda till en alltför komplicerad lagstiftning. En sådan bestämmelse som de angivna skulle däremot kunna ligga till grund för en utveckling i rättspraxis på liknande sätt som avsågs med lagregeln om överträdelse av – låt vara att man när det gäller inte har ledning av någon internationell domstolspraxis. Trots den begränsning i ansvaret som angetts kan regeln ändå synas alltför långtgående. Man skulle i så fall kunna modifiera den på ettdera av två sätt. En möjlighet är att utesluta det strikta ansvaret. Tredje stycket i den nya 3 kap. 3 § skulle då kunna lyda: ”Vad som sägs i första stycket gäller också om ett barns rätt enligt konvention om barnets rättigheter har allvarligt kränkts genom fel eller försummelse i myndighetsutövning för vilken staten eller kommunen svarar.” I så fall skulle ansvaret visserligen alltjämt omfatta ideellt skadestånd men i varje fall förutsätta vållande vid myndighetsutövning, varvid samma formulering använts som i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Regeln skulle kunna kombineras med en ändring av 3 kap. 7 §, som då skulle omfatta talan inte bara enligt 3 kap. 2 § utan också enligt 3 kap. 3 § tredje stycket. En annan möjlighet kunde vara att visserligen behålla möjligheten till strikt ansvar men utesluta det ideella skadeståndet på grund av överträdelse av konventionen. Man skulle alltså underlåta att hänvisa till 3 kap. 3 § punkt 2 lagförslag. I så fall kunde det tredje stycket i stället formuleras så: Vad som sägs i första stycket 1 gäller också om ett barns rätt enligt konvention om barnets rättigheter har allvarligt kränkts. Som förut framhållits torde det framför allt vara möjligheten till ideellt skadestånd vid allvarlig kränkning som har någon betydelse för barnets synpunkt. En regel som den angivna innebär därför bara en begränsad förbättring i barnets rättsställning: vid allvarliga kränkningar behöver inte styrkas fel eller försummelse på det allmännas sida för att barnet ska ha rätt till skadestånd för ekonomisk skada. Oavsett vilket alternativ som väljs skulle enligt förslaget barnet ha möjlighet att också grunda sitt ansvar på skadeståndslagens regler. Det bör framhållas att detta bara är skisser till olika tänkbara formuleringar. Vilket alternativ som är att föredra ska inte diskuteras här. Frågan om lagstiftning bör ske i samband med eller efter konventionens införande och hur den i så fall bör vara utformad behöver självfallet en mera ingående analys. 1.Statens bredbandsinfrastruktur som resurs. 3.Höghastighetsjärnvägens finansiering och kommersiella förutsättningar. 4.Politisk information i skolan – ett led i demokratiuppdraget. 5.Låt fler forma framtiden! Del A + B. Ku. 6.Framtid sökes – Slutredovisning från den nationella samordnaren för utsatta EU-medborgare. 7.Integritet och straffskydd. 8.Ytterligare åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Fjärde penningstvättsdirektivet – samordning – ny penningtvättslag – m.m. Del 1 + 2. 9.Plats för nyanlända i fler skolor. 10.EU på hemmaplan. 11.Olika vägar till föräldraskap. 12.Ökade möjligheter till modersmåls- undervisning och studiehandledning på modersmål. 13.Palett för ett stärkt civilsamhälle. 14.En översyn av tobakslagen. Nya steg mot ett minskat tobaksbruk.S. 15.Arbetsklausuler och sociala hänsyn – konvention nr 94 samt en internationell jämförelse. 16.Kunskapsläget på kärnavfalls- området 2016. Risker, osäkerheter och framtidsutmaningar. 17.EU:s reviderade insolvensförordning m.m. Ju. 18.En ny strafftidslag. 19.Barnkonventionen blir svensk lag. Ytterligare åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Fjärde penningtvättsdirektivet – samordning – ny penningtvättslag – m.m. Del 1 + 2. Arbetsklausuler och sociala hänsyn i offentlig upphandling – konvention nr 94 samt en internationell jämförelse. Integritet och straffskydd. [7] Olika vägar till föräldraskap. EU:s reviderade insolvensförordning m.m. [17] En ny strafftidslag. Låt fler forma framtiden! Del A + B. [5] EU på hemmaplan. Palett för ett stärkt civilsamhälle. Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2016. Statens bredbandsinfrastruktur som resurs. finansiering och kommersiella förutsättningar. Slutredovisning från den nationella samordnaren för utsatta EU-medborgare. En översyn av tobakslagen. Nya steg mot ett minskat tobaksbruk. blir svensk lag. Politisk information i skolan – ett led i demokratiuppdraget. Plats för nyanlända i fler skolor. Ökade möjligheter till modersmåls- undervisning och studiehandledning på modersmål.