sou · H4B370 · 2016-10-26 00:00:00 — För vilseledande till tvångsäktenskapsresa döms den som genom vilse- ledande förmår en person att resa till en annan stat än den där han eller hon bor, i syfte att personen genom olaga tvång eller utnytt- jande av hans eller hennes utsatta belägenhet ska förmås att ingå ett sådant äktenskap eller en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i 4 kap. 4 c §, se ovan (4 kap. 4 d § BrB). Straffskalan för brottet är fängelse i högst . För olaga hot döms den som lyfter vapen mot någon annan eller annars hotar med brottslig gärning på ett sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säker- het till person eller egendom (4 kap. 5 § BrB).41 Om brottet är grovt döms för grovt olaga hot. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om 1) hotet påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller annars har varit av allvarligt slag, eller 2) om gärningen annars har varit av särskilt hän- synslös eller farlig art. Straffskalan för brottet är böter eller fängelse i högst , eller om brottet är grovt, fängelse i lägst och högst . 2013/14:208 s. 53 f. 40Framställningen baseras bl.a. på prop. 2015/16:113. 41Se dock även Utredningen om ett modernt och starkt straffrättsligt skydd för den person- liga integritetens betänkande Integritet och straffskydd SOU 2016:7 där bl.a. olaga hot föreslås kunna gälla även hot mot någons integritet, t.ex. att hota med att sprida sexfilmer eller naken- bilder. Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel Om sexualbrott (6 kap. BrB) Köp av sexuell tjänst För köp av sexuell tjänst döms den som, i annat fall än 6 kap. 1– 10 a §§ BrB skaffar sig en tillfällig sexuell förbindelse mot ersätt- ning (6 kap. 11 § BrB). Detta gäller även om ersättningen har ut- lovats eller getts av någon annan. Straffskalan för brottet är böter eller fängelse i högst (jfr SOU 2016:42). För koppleri döms den som främjar eller på ett otillbörligt sätt eko- nomiskt utnyttjar att en person har tillfälliga sexuella förbindelser mot ersättning (6 kap. 12 § BrB). Om en person som med nyttjande- rätt har upplåtit en lägenhet får veta att lägenheten helt eller till väsentlig del används för tillfälliga sexuella förbindelser mot ersätt- ning och inte gör vad som skäligen kan begäras för att få upplåt- elsen att upphöra, ska han eller hon, om verksamheten fortsätter eller återupptas i lägenheten, anses ha främjat verksamheten och dömas till ansvar för koppleri. Är brottet att anse som grovt, döms för grovt koppleri. Vid be- dömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om brottet av- sett en verksamhet som bedrivits i större omfattning, medfört bety- dande eller inneburit ett hänsynslöst utnyttjande av annan. Straffskalan för brottet är fängelse i högst , och om brottet är grovt, fängelse i lägst två och högst . Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel 4.3.3Brott mot annans förmögenhet Om tillgreppsbrott (8 kap. BrB) För egenmäktigt förfarande döms den som, i annat fall än vad som omnämns i 8 kap. BrB, olovligen tar och brukar eller annars till- griper något (8 kap. 8 § BrB). Detsamma gäller om någon utan till- grepp, genom att anbringa eller bryta lås eller på annat sätt, olov- ligen rubbar annans besittning eller med våld eller hot om våld hindrar annan i utövning av rätt att kvarhålla eller taga något. Straff- skalan för egenmäktigt förfarande är böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, fängelse i högst . I bestämmelsen om egenmäktigt förfarande straffbeläggs tre slags gärningar; 1) olovligt tillgrepp, 2) olovlig besittningsrubbning utan tillgrepp och 3) att med våld eller hot om våld hindra någon annan i utövning av rätt att kvarhålla eller ta något (motvärnsfallet). I samtliga fall krävs för ansvar att gärningen är olovlig, även om detta inte uttryckligen stadgas för det sistnämnda fallet. Bestämmelsen avser att skydda besittningen oberoende av om besittningskränk- ningen medför skada eller annan olägenhet, varför något krav på att gärningen medför skada eller inte finns. Brottet är subsidiärt till övriga brott i 8 kap. BrB, dvs. bl.a. stöld, rån och självtäkt. Om bedrägeri och annan oredlighet (9 kap. BrB) För bedrägeri döms den som genom vilseledande förmår någon till handling eller underlåtenhet, som innebär för gärnings- mannen och skada för den vilseledde eller någon i vars ställe denne är (9 kap. 1 § BrB). Detsamma gäller den som genom att lämna 42Framställningen baseras bl.a. på förarbeten (NJA II 1962 s. 214 f. och prop. B 196 f. och 446 f.) och m.fl. (, Zeteo), kommentaren till 8 § BrB. 43Framställningen baseras bl.a. på förarbeten (prop. 1962:10, prop. 1975/76:148, och prop. 1985/86:65) och m.fl. (, Zeteo), kommentaren till 1–3 §§ BrB. Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel oriktig eller ofullständig uppgift, genom att ändra i program eller upptagning eller på annat sätt olovligen påverkar resultatet av en automatisk informationsbehandling eller någon annan liknande auto- matisk process, så att det innebär för gärningsmannen och skada för någon annan. Straffskalan för bedrägeri är fängelse i högst . Är brott med hänsyn till skadans omfattning och övriga om- ständigheter vid brottet att anse som ringa döms för bedrägligt beteende (9 kap. 2 § BrB). Detsamma gäller den som begagnar sig av husrum, förtäring, transport, tillträde till föreställning eller annat dylikt, som tillhandahålles under förutsättning av kontant betal- ning, och inte gör rätt för sig, vare sig han vilseleder någon eller inte. Detta gäller dock inte, om gärningen avser värde, som inte är ringa, och om den i övrigt är sådan som sägs i 9 kap. 1 § BrB (be- drägeri, se ovan). Straffskalan för bedrägligt beteende är böter eller fängelse . Är brott som i 9 kap. 1 § BrB (bedrägeri) att anse som grovt döms för grovt bedrägeri (9 kap. 3 § BrB). Vid bedömande om brottet är grovt ska särskilt beaktas, om gärningsmannen missbrukat all- mänt förtroende eller begagnat falsk handling eller vilseledande bok- föring eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Straff- skalan för grovt bedrägeri är lägst och högst . Att vilseleda någon betyder att förmedla en oriktig uppfattning om någonting till någon. För bedrägeriansvar är det dock inte till- räckligt att konstatera att någon muntligen eller skriftligen uttalat en uttrycklig lögn till en annan person, eftersom det är möjligt att denne inte låtit sig påverkas av detta. Omvänt är det fullt möjligt att en person blivit vilseledd av en annan person utan att denne uttalat en bokstavlig osanning. Vilseledandet ska bedömas från den vilseleddes perspektiv. Avgörande är att offret faktiskt blivit vilse- förd, även om han var ovanligt lättlurad. Vilseledande kan exempel- vis ske om gärningsmannen uppträder som om han hade en viss behörighet, vilken han faktiskt saknat. Den som utbjuder en sak till salu bör i enlighet härmed anses påstå att han äger denna eller åtminstone har behörighet att sälja den. Vidare gör sig en kredit- sökande som lämnar en uppställning över sin ekonomi men ute- lämnar en skuldpost i regel skyldig till ett oriktigt och därmed vilse- ledande påstående. Att utbjuda ett smycke till ett pris, som skulle Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel vara rimligt endast om stenarna vore äkta, är i regel att betrakta lika som en uppgift om att de är äkta. Genom att exempelvis överlämna en check till någon för inlösen i en bank får vidare vederbördande anses göra anspråk på att checken är äkta. Rekvisitet vilseleda omfattar förutom att någon framkallar en oriktig föreställning hos någon annan även fall då någon hos annan vidmakthåller eller förstärker en oriktig föreställning som denne redan har. En förutsättning härför är dock att en påverkan sker i förledande riktning. Villfarelsen ska alltså vara styrande för dennes beslut att utföra en viss handling respektive avstå därifrån. Att en- bart utnyttja någon annans villfarelse, utan att påverka vederbör- ande i vilseledande riktning, är däremot inte straffbelagt som be- drägeri, även om det ålegat utnyttjaren att upplysa om sanningen. Detsamma gäller fall där offret skulle ha företagit dispositionen i vilket fall som helst (till följd av den egna villfarelsen). Avgörande för bedrägeriansvar är alltså att – inte hur – gärningsmannen för- medlat ett vilseledande budskap till offret och härigenom förmått offret till dispositionen. Att gärningen ska ske genom vilseledande betyder inte att gär- ningsmannen själv på ett mera sätt måste träda i förbin- delse med den skadelidande eller någon som är i hans ställe, t.ex. genom brev eller samtal. Bedrägeribrott kan även ske genom exem- pelvis en annons. Vidare kan en villfarelse avse ett s.k. inre faktum hos gärnings- mannen, t.ex. en avsikt. Att lova något med avsikt att inte hålla löftet kan innebära ett bedrägerigrundande vilseledande. Vilseled- andet består i de fallen av att lämna osann uppgift om sin upp- fyllelsevilja. Vilseledande angående den egna uppfyllelseviljan bedöms lika som vilseledande beträffande uppfyllelseförmågan. Exempel på detta är om någon köper varor på kredit utan avsikt att betala dem eller om någon skaffar sig penninghjälp för ett visst uppgivet ända- mål men redan från början har för avsikt att använda medlen för annat ändamål. I princip kan varje förvrängt faktum läggas till grund för be- drägeriansvar, förutsatt att övriga brottsrekvisit är uppfyllda. Det måste emellertid i viss utsträckning vara straffritt att t.ex. vid affärs- förhandlingar dölja sina egna avsikter (NJA II 1942 s. 388). Det måste således vara tillåten taktik vid förhandlingar i ekonomiska angelägenheter att i viss utsträckning hålla inne med upplysningar Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel om omständigheter av betydelse för förhandlingen. Vidare är det inte straffbart som bedrägeri att i helt allmänna ordalag framställa en transaktion som mera fördelaktig än den i verkligheten är. En sista förutsättning för bedrägeriansvar är att dispositionen ska innebära för gärningsmannen och skada för den vilse- ledde (eller någon i vars ställe denne är). Frågan om förmögenhets- överföring har inträffat ska alltså bedömas utifrån förhållandena vid tiden för dispositionen. Vid bedömningen är dock en redan beakt- ansvärd fara för slutlig förlust att jämställa med skada vid denna. Skadan och vinningen ska även vara knutna till dispositionen på ett sätt och stå i visst samband med varandra genom att vara olika sidor av samma ekonomiska förändring (om än olika stora). Kravet att skada och ska följa av dispositionen ska dock inte uppfattas så strängt att en rättshandling inte skulle anses innebära förmögenhetsöverföring av det skälet att rättshand- lingen blir definitiv först efter det att någon tid förflutit eller efter det att något nytt faktum inträffat. Att genom vilseledande förmå annan att avge ett för honom ofördelaktigt anbud måste därför anses som bedrägeri, om anbudet blir antaget. Blir anbudet åter- kallat eller får det förfalla, föreligger endast försök till bedrägeri. Det finns flera typer av skadeproblematik vid tillämpningen av bedrägeribrott, även om problematiken behandlas endast i korthet här. Att exempelvis genom vilseledande förmå någon att ge en gåva, s.k. tiggarbedrägeri, innebär skada. Gåvogivaren måste anses lida skada, även om det förhåller sig på det viset att han oberoende av vilseledande skulle ha gett gåvan, men i så fall till annan än gåvo- mottagaren eller till annat ändamål. Att genom vilseledande förmå någon att betala en skuld som åvilar honom är inte bedrägeri, då den vilseledde visserligen förmås betala ut pengar men i gengäld befrias från sin skuld. Om däremot inte gäldenären, utan (den blivande) borgenären vilseleds att över- lämna en summa pengar, som därefter mottagaren/gäldenären använder för att betala en annan skuld till samma borgenär, före- ligger inte kompensation. Borgenären blir fattigare, eftersom han går miste om pengarna och inte har kvar sin fordran. Är ett avtal mellan den vilseledande och den vilseledde ogiltigt på annan grund än svek eller rör avtalet något osedligt som inte skyddas av rättsordningen, kan avtalsinnehållet inte läggas till grund för skadebedömningen. Den som luras på en prestation, som sak- Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel nar legalt marknadsvärde, drabbas alltså inte av skada på den grun- den att parterna själva tillmäter prestationen ett ekonomiskt värde. Det utesluter inte att skada föreligger i den utsträckningen den ena parten lurats att betala en onödig utgift för en sådan prestation. Den som säljer narkotika och tar emot betalning i förskott i avsikt att inte leverera någon narkotika har lurat köparen att betala köpe- skillingen i onödan. Det innebär givetvis skada för köparen och för säljaren. Om däremot någon köper narkotika på kredit i avsikt att inte betala köpeskillingen, föreligger inte för henne eller honom respektive skada för säljaren, eftersom narkotikan sak- nar ekonomiskt värde. Kravet på att vinningen ska tillfalla den vilseledande är något modifierat, eftersom det även gäller då någon avsiktligen bereder annan (23 kap. 7 § BrB). Att den andre gör ska alltså vara eftersträvat som ett mål eller som ett genomgångsled till ett mål. S.k. datorbedrägeri innebär att det inte är människor utan maskiner som utsätts för den påverkan som leder till förmögenhetsöver- föring, (9 kap. 1 § andra stycket BrB). Denna typ av bedrägeri, lik- som de omständigheter som medför att brottet bör bedömas som bedrägligt beteende alternativt som grovt brott, berörs dock inte vidare här. För utpressning döms, om brottet inte är att anse som rån eller grovt rån, den som genom olaga tvång förmår någon till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvingade eller någon i vars ställe denne är (9 kap. 4 § BrB). Om brottet är grovt döms för grov utpressning. Vid bedöm- ningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen 1) har innefattat våld av allvarligt slag, 2) har innefattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapen- attrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller som annars har varit av allvarligt slag, eller 3) annars har varit av särskilt hän- synslös eller farlig art. 44 Framställningen baseras bl.a. på förarbeten (NJA II 1962 s. 221 f. och prop. 2009/10:147), m.fl. (, Zeteo), kommentaren till 9 kap. 4 § BrB och prop. 2015/16:113. Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel Straffskalan för brottet är fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter. Är brottet grovt, döms till fängelse i lägst ett och högst . Brottsbeskrivningen kan indelas i tre brottsrekvisit: 1) gärnings- mannen ska genom olaga tvång, 2) förmå annan till en disposition som 3) innebär förmögenhetsöverföring. Utpressningsbrottet ankny- ter till samma innebörd av begreppet olaga tvång som olaga tvång (se ovan). För utpressningsansvar krävs att gärningsmannen förmår någon till handling eller underlåtenhet. Det ska således föreligga kausalitet mellan tvånget och dispositionen. En disposition kan inte anses orsakad av hot, om inte hotet uppfattas såsom allvarligt menat. För ansvar krävs vidare, liksom för bedrägeriansvar, att disposi- tionen innebär förmögenhetsöverföring. Här uttrycks detta som ett krav att den ska innebära för gärningsmannen och skada för den tvingande eller någon i vars ställe denne är. Även för annan än gärningsmannen är att jämställa härmed om gärnings- mannen avsiktligen bereder den andre vinningen (23 kap. 7 § BrB). Att genom olaga tvång förmå någon att betala en skuld han eller hon inte är skyldig att betala innebär förmögenhetsöverföring. Före- ligger däremot en förfallen skuld, begår borgenären inte utpress- ning om han med olaga tvång förmår gäldenären att betala skulden (jfr olaga tvång). Gäldenären tvingas att betala ut en summa pengar men befrias i gengäld från sin skuld. Beträffande otillbörligheten innebär uppsåtskravet inte att gärnings- mannens egen åsikt om vad som är otillbörligt blir avgörande, men det fordras att de faktiska omständigheter som bildar underlag för detta bedömande omfattas av uppsåtet. För ocker döms den som vid avtal eller någon annan rättshandling begagnar sig av någons trångmål, oförstånd, lättsinne eller beroende- ställning till att bereda sig förmån, som står i uppenbart miss- förhållande till vederlaget eller för vilken vederlag inte ska utgå (9 kap. 5 § BrB). Detsamma gäller den som vid kreditgivning i när- 45 Framställningen baseras bl.a. på förarbeten (NJA II 1962 s. 222, prop. 1962:10 och prop. 1985/86:65), m.fl. (, Zeteo), kommentaren till 9 kap. 5 § BrB samt m.fl. (, Zeteo), kommentaren till 33 §. Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel ingsverksamhet eller i annan verksamhet, som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning, bereder sig ränta eller annan eko- nomisk förmån, som står i uppenbart missförhållande till motpresta- tionen. Straffskalan för brottet är böter eller fängelse i högst , eller om brottet är grovt, fängelse i lägst och högst . Bestämmelsen om ocker har sitt ursprung ockerlag (där endast kreditocker reglerades), men utvidgades till att omfatta även sakocker och ocker vid benefika rättshandlingar när bestäm- melsen fördes in i strafflagen (21 kap. 5 §). När brotts- balken tillkom överfördes bestämmelsen om ocker utan att några ändringar gjordes. Ocker kan enligt delas in i två varianter; 1) tradi- tionellt ocker som innebär att gärningsmannen utnyttjar en annan persons svaghet eller underläge i vissa hänseenden och 2) kredit- ocker där något krav inte finns på att någon annans underläge har utnyttjats. Med rättshandling avses varje viljeförklaring, som har till syfte att grundlägga, bevara, förändra eller upphäva ett rättsförhållande som faller inom förmögenhetsrättens område.46 En förutsättning för att traditionellt ocker ska föreligga är alltså att gärningsmannen begagnat sig av annans trångmål, oförstånd, lätt- sinne eller beroendeställning. För att gärningsmannen ska anses ha begagnat sig av någon annans underläge eller svaghet vid benefika rättshandlingar krävs att gärningsmannen med utnyttjande av situa- tionen på något sätt har förmått eller påverkat den andre, offret, att företa rättshandlingen. Med trångmål avses en omständighet som minskar motstånds- kraften hos just offret för gärningen. Ett utnyttjande av allmän brist på en viss vara eller en nyttighet för att sätta upp priset på denna faller inte in under ockerbestämmelsen, även om priset skulle förefalla oskäligt. Inte heller har bestämmelsen avseende på hyres- marknaden, arbetsmarknaden eller lånemarknaden i allmänhet, utan endast på individuellt betingade fall. Det är främst ekonomiskt trångmål som avses i bestämmelsen, men även nödställdhet av annat slag, såsom livsfara, torde vara att räkna dit. Det är tvivelaktigt om (, Zeteo), kommentaren till 28–38 §§ lag (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område, (kapitelrubriken). Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel hemfallenhet åt narkotikamissbruk kan uppfattas som trångmål. För att ockeransvar ska inträda krävs att trångmålet är verkligt. Att begagna sig av inbillat trångmål omfattas inte av ockeransvar. I sådant fall begagnar sig gärningsmannen ofta av medkontrahentens oförstånd. Att medkontrahenten själv försatt sig i trångmålet, kanske mycket klandervärt, fritar inte den som utnyttjat trångmålet från ansvar. Med uttrycket oförstånd avses bristande omdömesförmåga i all- mänhet eller beträffande sådana affärer som den aktuella. Om den bristande omdömesförmågan beror på enfald eller på oerfarenhet saknar här betydelse. Däremot kan oförstånd inte anses föreligga hos en avtalskontrahent endast för att han är okunnig om förhåll- andena och därför inte lika bra som den andre kan bedöma den ifrågavarande prestationens värde. Om en expert på gammal konst i en konst- eller antikvitetshandel för lågt pris förvärvar en tavla som han, men inte säljaren, inser vara en berömd mästares verk, bör han sålunda inte anses göra sig skyldig till ocker. Köparen kan däremot göra sig skyldig till ocker, om säljaren över huvud saknar insikt om det slags saker köpet gäller och därför är helt ovetande om möjlig- heten att tavlan kan vara särskilt värdefull. I första hand bör dock förutsättningarna för bedrägeriansvar prövas. Med lättsinne avses främst ekonomiskt lättsinne (eller tillfälligt). kan vara t.ex. anställningsförhållande. Krav ställs på att gärningsmannens förmån ska stå i uppenbart missförhållande till vederlaget eller att förmånen inte har något vederlag alls. Lika med att bereda sig själv förmån är att avsiktligen bereda förmån åt annan (23 kap. 7 § BrB). När det gäller kreditocker krävs inte för straffansvar att gär- ningsmannen begagnat sig av trångmål eller annat jämställt förhåll- ande. I stället krävs att gärningen består i kreditgivning i närings- verksamhet eller i annan verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning. Brottsrekvisitet ränta eller annan ekono- misk förmån, som står i uppenbart missförhållande till motprestationen tolkas på samma sätt som begreppet förmån, som står i uppenbart missförhållande till vederlaget, se ovan. Det betyder att kredittag- arens ekonomi får betydelse för bedömningen, även om det saknar betydelse om gärningsmannen begagnat sig av dennes underläge. Ansvar inträder även i fall där gärningsmannen inte berett sig själv ekonomisk förmån men avsiktligen bereder annan, t.ex. en bakom- Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel stående finansiär (23 kap. 7 § BrB). Med kreditgivning avses bl.a. kreditköp, avbetalningsköp samt rena försträckningsavtal. Låneverk- samhet kombineras ofta med försäljning av t.ex. hushållsmaskiner på ett sätt som gör det svårt att skilja mellan kreditgivningen och vad som i realiteten är fristående låneavtal. Det föreligger en fullständig parallellitet mellan straffrättsligt ocker i denna bestämmelse och civilrättsligt ocker i 31 § lag (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhets- rättens område (avtalslagen), även om införandet av ett andra stycke om ocker i näringsverksamhet inte medfört ytterligare anpass- ningar till avtalslagen. Som framgår av kommentarer till rekvisitet oförstånd vid civilrättsligt ocker omfattas enfald och oerfarenhet, vilket har anknytning till situationen vid lindrigare psykiska defek- ter hos offret.47 Vad som menas med oförstånd har också förklarats som att det inte är liktydigt med avsaknad av förståndets bruk utan bristande omdömesförmåga i allmänhet eller beträffande den speciella rättshandlingen.48 Oförstånd är då detsamma som enfald (förstånds- svaghet) och oerfarenhet. Brott relaterade till avsaknad av arbetstillstånd I fall där en person som arbetar saknar arbetstillstånd kan brott föreligga enligt utlänningslagen (20 kap. 5 § UtlL). Bestämmelserna syftar till att motverka och beivra illegal anställning. En utlänning som uppsåtligen eller av oaktsamhet har anställ- ning eller bedriver verksamhet som kräver arbetstillstånd, utan att inneha ett sådant tillstånd, döms till böter (20 kap. 3 § UtlL). Så- dant straffansvar inträder vid arbete utan föreskrivet tillstånd, oav- sett om det föreligger ett formellt anställningsförhållande eller inte (prop. 2003/04:35 s. 35 f.). En utlänning som ska arbeta i på grund av en anställning här eller utomlands ska således som huvud- regel ha arbetstillstånd (2 kap. 7 § UtlL). Undantag från detta krav finns för nordiska medborgare, den som har permanent uppehålls- 263 Adlercreutz, A. och , L. Avtalsrätt I, 13:e uppl., 2011. 33 , C. Ocker. i , 1984. Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel