sou · H4B360 · 2016-10-05 00:00:00 — g)försök eller straffbar förberedelse till brott som har nämnts, 2.hindra någon från att rymma eller för att gripa någon som har rymt, om han eller hon är häktad, anhållen eller gripen för brott som anges under 1 eller om han eller hon är dömd för ett sådant brott till fängelse och intagen i anstalt, eller 3.omhänderta en person som, på grund av allvarlig psykisk störning eller innehav av vapen som kan befaras bli missbrukat eller av annan anled- ning, uppenbarligen är farlig för någon annans liv eller hälsa. Paragrafen anger fall då en polisman får använda skjutvapen för att gripa en person som är på sannolika skäl misstänkt för vissa när- mare angivna brott. Ändringen innebär att första stycket punkten 1 b i bestämmelsen har anpassats till de nya brottsbeteckningar som har införts i 6 kap. . Den hänvisning som även görs till synnerligen grovt sexuellt övergrepp och synnerligen grovt sexu- ellt övergrepp mot barn innebär inte någon utvidgning av bestäm- melsens tillämpningsområde. Detta eftersom de gärningar som rubriceras som synnerligen grova tidigare omfattades av det grova brottet. Reservationer och särskilda yttranden Sexualbrottslagstiftningen har sedan tillkomst varit föremål för ett stort antal ändringar. Dessa har i huvudsak avsett en utvidgning av det straffbara området och en skärpning av straffen. Bestämmelsen om våldtäkt i 6 kap. 1 § har således kommit att innefatta inte bara gärningar som begås genom använ- dande av våld och hot utan även ett antal andra gärningar som ligger utanför den språkliga innebörd som många människor lägger i ordet våldtäkt. Det är därför mycket positivt att ordet våldtäkt ut- mönstras ur lagstiftningen och ersätts med ett begrepp som betyd- ligt bättre speglar den vidd av gärningar som omfattas av den aktu- ella bestämmelsen. Kommitténs uppdrag föranleddes av att en relativt högljudd opinion gav uttryck för ett missnöje med hur domstolarna dömde i sexualbrott. Missnöjet avsåg det förhållande att tilltalade friades i situationer där nämnda opinion ansåg att det borde blivit fällande domar. Kravet på en samtyckeslagstiftning har förts fram som lös- ningen på att allt för få personer åtalas och döms för sexualbrott. Även krav på införandet av ett oaktsamhetsbrott har framförts, om än inte lika kraftfullt. Tyvärr har det även i debatten framförts önskemål om att bevis- kraven ska sänkas och att bevisbördan ska läggas på den tilltalade att samtycke förelegat. Att ha lägre beviskrav i mål om sexualbrott än i andra brottmål skulle strida mot rättsstatens principer. Det förhållande att sexualbrotten tillhör den kategori av brott där det ofta saknas vittnen och även i övrigt kan vara svårt att få fram till- räckligt med bevisning för en fällande dom, är självfallet inte skäl Reservationer och särskilda yttranden för att sänka beviskraven. En sänkning av beviskraven skulle dess- utom riskera att leda till att fler oskyldiga personer döms för sexual- brott. En sådan förändring är således fullständigt utesluten och oacceptabel. Att lägga hela eller delar av bevisbördan på den miss- tänkte skulle strida mot rättsstatens principer samt även mot den Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter, EKMR, som dessutom är svensk lag. Något sådant är därför varken lämpligt eller möjligt. Frågan om en samtyckeslagstiftning eller en lagstiftning baserad på frivillighet Vid överfallsvåldtäkter och motsvarande blir självfallet inte frågan om frivillighet aktuell. Det är i dessa fall helt uppenbart att det inte föreligger någon frivillighet. Bevisproblemen i dessa mål handlar normalt sett i stället om att försöka knyta en från början okänd gärningsman till gärningen. Frågan om en samtyckesbaserad lag- stiftning eller ett oaktsamhetsbrott är således helt irrelevant i dessa sammanhang. Att en lagstiftning om sexualbrott ska relatera till frivillighet kan tyckas självklart eftersom deltagande i sexuella aktiviteter är något som normalt sker frivilligt och till och med inte så sällan eftersträvas av samtliga deltagare. Härigenom blir utgångspunkten, till skillnad från flertalet andra brott, att de inblandade personerna frivilligt deltagit i den sexuella handlingen. Det är därför mer logiskt att ha en lagstiftning som straffbelägger den handling som innebär att någon mot den andra personens vilja med uppsåt genomför en sexuell handling. Det är också så dagens lagstiftning är konstruerad. I SOU 2010:71 presenterades ett förslag till samtyckeslagstift- ning. Förslaget avstyrktes emellertid av , och ytterligare ett antal tunga remissinstanser. Något förslag om en samtyckeslagstiftning lades därför inte fram av regeringen. Regeringen anförde att det måste krävas att en alter- nativ lagstiftningsmodell måste framstå som klart bättre än den gällande för att ett sådant förslag skulle genomföras. Jag anser på skäl som jag kommer utveckla nedan inte att en lagstiftning som bygger på frivillighet blir väsentligt bättre än dagens lagstiftning. Även sexualbrottskommitté instämmer i avsnitt 5.2 i de utgångspunkter som funnits i tidigare lagstiftningsärenden. Reservationer och särskilda yttranden anger kommittén att det inte finns något egenvärde i att ändra en lagstiftning som fyller sina syften och att det måste finnas ett på- tagligt behov och goda skäl för att genomföra mer övergripande förändringar i lagstiftningen. Vid en praxisgenomgång konstaterar kommittén att skyddet för den sexuella integriteten genom dagens lagstiftning förefaller heltäckande. Vid lagstiftningsärendet 2013 lyftes som ett argument mot en samtyckeslagstiftning fram att det var oklart vad frivillighet inne- bar. anser att detta lösts genom att det i lagtexten i 6 kap. 1 § klargörs vad som menas med fri- villighet. Av lagtextförslaget framgår att om någon valt att delta i en sexuell handling måste detta ha kommit till uttryck för att be- traktas som frivilligt. Frivilligheten kan uttryckas såväl i ord som i handling. Eftersom människors sexualitet är väldigt individuell är det i princip omöjligt att genom lagstiftning klarlägga på vilket sätt ett godtagbart uttryck för frivillighet ska ske genom handling. Detta innebär också att det överlämnas till domstolarna att fastställa på vilket godtagbart sätt en person genom handling uttryckt att den frivilligt vill delta i den sexuella handlingen. Det innebär en risk för att domstolarna måste ta ställning till och klarlägga vad som är ett normalt sexuellt beteende. Det sätt som kommittén valt för att föreslå en samtyckeslagstiftning löser således inte oklarheten kring definitionen av frivillighet. Under vissa angivna förutsättningar ska ett uttryck att delta i en sexuell handling inte anses som frivilligt. Eftersom dessa förutsätt- ningar i huvudsak överensstämmer med befintlig lagstiftning under- lättas gränsdragningen i det avseendet och nuvarande praxis kan fortfarande användas. Frivilligheten måste även komma till uttryck vid varje nytt moment i den sexuella handlingen. Vad som avses med övergång från ett moment till ett annat är dock oklart. Nytt samtycke måste i vart fall lämnas av båda parter när den sexuella handlingen övergår från ett moment till ett annat. Behöver samtycke inhämtas i sam- band med att en hand flyttas från ett ställe på den andra partens kropp till den andra? Måste detta samtycke i så fall inhämtas innan handen placeras där eller ligger det ett ansvar på den andra parten att omgående markera att något samtycke inte längre föreligger. Huruvida samtycke måste inhämtas innan övergången sker eller om det räcker att så sker först i samband med att det nya momentet på- Reservationer och särskilda yttranden börjas är oklart. Eftersom det ofta inte handlar om muntliga frågor och svar i dessa situationer kommer det för det mesta handla om uttryck i handling. Någon praktisk möjlighet att lämna ett med- givande i handling till en ännu inte påbörjat agerande kommer att föreligga. Den som inte längre vill delta i en sexuell handling måste ge till uttryck, i ord eller handling, att frivillighet inte längre föreligger. Detta måste göras på ett sådant sätt att den eller de andra parterna förstår detta. Eftersom flera av de friande domar som kommittén tagit del avsett just situationer där parterna varit överens om att på- börja en sexuell handling, men där ena parten sedan velat avbryta, leder en samtyckeslagstiftning inte till någon förbättring i lagstift- ningen. Tvärtom skulle bevisproblemen kvarstå. Detsamma gäller beträffande uppsåtsfrågorna. Den nu föreslagna lagtekniska kon- struktionen löser således inte de oklarheter som finns beträffande vad som avses med frivillighet. En lagstiftning som bygger på frivillighet skulle inte heller vara helt konsekvent. I en situation där någon genom övertalning för- måtts delta i den sexuella handlingen kommer det av naturliga skäl i de flesta fall inte vara straffbart, se författningskommentaren till 6 kap. 1 § . Det skulle dessutom vara svårt för den andra parten att i dessa situationer veta om att parten genom övertalning blivit positivt inställd till att delta eller om parten säger sig vilja delta enbart för att slippa ytterligare övertalning kring deltagande i den sexuella aktiviteten. I remissförfarandet vid tidigare lagstiftningsärende och i debatten har argument framförts mot en samtyckeslagstiftning eftersom det skulle leda till ett ökat fokus på målsäganden. Förvisso finns det ett stort fokus framför allt på målsäganden men även på den tilltalade eftersom de ofta är de enda personer som varit när- varande vid den sexuella handlingen. Detta fokus kommer enligt min uppfattning öka högst väsentligt vid ett genomförande av den nu föreslagna lagstiftningen. Det handlar då inte om frågor avse- ende målsägandens klädsel. Däremot kan det handla om sexuella preferenser och tidigare erfarenheter på området. Framförallt kom- mer målsäganden i situationer där den tilltalade säger sig ha fått ett samtycke behöva svara ingående på frågor vad respektive part gjort under den sexuella samvaron. I situationer där målsäganden velat avbryta den sexuella handlingen kommer även frågor kring hur detta Reservationer och särskilda yttranden uttryckts behöva ställas. Förvisso kommer sannolikt även den till- talade att få fler integritetskänsliga frågor, men eftersom åklagaren har bevisbördan kommer det stora antalet frågor landa på måls- äganden. Detta är inte eftersträvansvärt och är i sig skäl nog att inte införa en lagstiftning av nu föreslaget slag. Jag delar således inte kommitténs uppfattning att den nu valda lagtekniska lösningen inte innebär ett ökat fokus på målsäganden. Även om jag till fullo ställer mig bakom kommitténs förslag om ett bättre målsägandebiträdes- stöd så förändrar inte det omfattningen av de integritetskänsliga frågorna till målsäganden. Dessa frågor måste ställas för att rätten till en rättvis rättegång ska kunna upprätthållas. Det förtjänar i detta sammanhang att påpekas att det absolut inte får bli så att det läggs en förklaringsbörda på den tilltalade och att åklagaren därigenom får en bevislättnad. Om den tilltalade säger sig genom ord eller handling ha fått ett medgivande från målsägan- den måste åklagaren ha den fulla bevisbördan för att motbevisa detta. Fördelarna med införandet av en lagstiftning som bygger på fri- villighet ägnas en halv sida i betänkandet. Tre fördelar anges. Den första är att en lagstiftning som bygger på frivillighet ger ett nor- mativt budskap om att sex utan samtycke inte är tillåtet. är dock ett nej ett nej. Om någon uppsåtligen genomför en sexuell handling mot den andra personens vilja är det straffbart. Att genomföra ändringar i den straffrättsliga lagstiftningen med ett huvudsakligt syfte att sända ett normativt budskap är tveksamt. Förändringar i människors attityder görs bäst på andra sätt, t ex genom föräldraansvar, undervisning i skolan eller information till människor som är obekanta med vad som anses rätt och fel vid sexuellt umgänge. Vidare anges som en andra fördel att en samtyckeslagstiftning skulle stämma bättre överens med den allmänna uppfattningen om hur sexuellt umgänge utövas i ett modernt samhälle. Det huvud- sakliga problemet här torde dock vara att dagens våldtäktsbestäm- melse täcker in betydligt mer än sådant som avser våld och hot. Den bästa lösningen för att förändra denna diskrepans är att ut- mönstra våldtäktsbegreppet på det sätt som föreslås av kommittén och ersätta det med begreppet sexuellt övergrepp. Införandet av ett frivillighetsbegrepp vars innebörd inte torde vara tillräckligt tydligt för de flesta människor riskerar snarare att öka oklarheten över innehållet i den straffrättsliga regleringen och dess konsekvenser. Reservationer och särskilda yttranden Slutligen anges som ett tredje skäl för införandet av en samtyckes- lagstiftning att det härigenom inte skulle råda någon oklarhet om att lever upp till sina internationella förpliktelser. Någon sådan oklarhet föreligger dock enligt min uppfattning inte heller . De domar från som inledningsvis av vissa tolkades som att riskerade att inte leva upp till internationella åtaganden, har sedermera konstaterats inte ha denna innebörd. Sammanfattningsvis är de fördelar som anförs för införandet av en lagstiftning som bygger på frivillighet få och inte av sådan tyngd att de kan anses utgöra erforderlig grund för den föreslagna lag- stiftningen. De invändningar som vid tidigare lagstiftningsarbete framförts kvarstår däremot med oförändrad tyngd. Det påtagliga behov och de goda skäl som enligt kommittén krävs för att genom- föra en så genomgripande förändring i lagstiftningen som en sam- tyckesreglering skulle innebära föreligger således inte enligt min uppfattning. Till detta ska läggas att kommittén inte räknar med att den för- ändrade lagstiftningen i sig kommer att leda till fler fällande domar. En eventuell ökning torde i så fall vara att hänföra till en ökad anmälningsbenägenhet på grund av den uppmärksamhet som den föreslagna lagändringen kan förväntas få. De krav på fler fällande domar som ställts från den opinion som ledde till tillsättandet av kommittén kommer således inte att uppfyllas. En förändrad lag- stiftning riskerar därför att leda såväl till förnyade krav på ändrad lagstiftning som en misstro mot domstolarna och övriga delar av rättsväsendet. finns även risk för att en lagstiftning av före- slagen art kan leda till färre anmälningar och ett större mörkertal i fråga om hur många sexualbrott som faktiskt sker i . Vad gäller införandet av ett synnerligen grovt brott har jag ingen erinran mot detta. De fall som torde bli aktuella kommer med all sannolikhet vara få och ha ett mycket högt straffvärde. Införandet av ett oaktsamhetsbrott När det gäller så allvarliga brott som är i fråga kan det även finnas skäl att överväga införandet av ett oaktsamhetsbrott. En förutsätt- ning för detta är dock dels att det endast avser fall av kvalificerad oaktsamhet, dels att straffskalan är väsentligt lägre än för uppsåtliga brott. Reservationer och särskilda yttranden För egen del har jag ingen erinran mot att ett oaktsamhetsbrott införs bland sexualbrotten på motsvarande sätt som finns i förhåll- ande till t ex uppsåtliga brott som mord och misshandel. Till skillnad från införandet av en samtyckeslagstiftning kan detta sannolikt leda till att situationer där domstolarna inte ansett det styrkt att gärningen utförts uppsåtligen istället leder till fällande domar. Detta eftersom det torde vara lättare för en åklagare att bevisa grov oakt- samhet än uppsåt. Det är dock viktigt att de gärningar som straff- beläggs genom en oaktsamhetsbestämmelse är sådana att de objektivt sett kan anses vara straffvärda. För det fall lagstiftaren skulle föreslå införandet av en sam- tyckeslagstiftning som ett oaktsamhetsbrott är jag av uppfattningen att man då riskerar att inte kunna överblicka konse- kvenserna av dessa förändringar. Det finns en uppenbar fara att gärningar som från början inte var tänkta att bli straffbelagda kom- mer att bli det. Vidare finns det en stor risk att en förklaringsbörda trots allt hamnar på den tilltalade genom en samtyckeslagstiftning. Härigenom får åklagaren en bevislättnad. Införs ytterligare en bevis- lättnad på den subjektiva sidan genom införandet av ett oaktsam- hetsbrott kommer detta enligt min uppfattning leda till en förhöjd risk för att fler oskyldiga personer döms till långa fängelsestraff för sexualbrott. Därtill ska läggas den livslånga stigmatisering som drabbar den som dömts för sexualbrott. Målsäganden är inte hjälpt av att oskyldiga döms. Om de dömda efter avtjänat straff ansöker om och beviljas resning finns även en inte oväsentlig risk för ekono- miska konsekvenser för staten. Den huvudsakliga anledningen till få fällande domar avseende sexualbrott är bevisproblem beträffande vad som skett. Dessa löses inte genom införandet av en samtyckeslagstiftning och i huvudsak inte heller genom ett oaktsamhetsbrott. Det senare kan dock vara en väg att gå för att uppnå fler fällande domar som dessutom är materiellt riktiga och att polisen fortsätter sin metodutveckling på området och att målsägandebiträde förordnas tidigare . Det är vidare viktigt med en objektiv utbildning för alla inblandade aktörer inom rättsväsendet. Det viktigaste arbetet är dock det före- Reservationer och särskilda yttranden byggande och attitydpåverkande arbetet som krävs för att stärka den sexuella integriteten hos alla som bor och vistas i . Jag förordar sammantaget att lagstiftaren i första hand inför ett oaktsamhetsbrott, men inte någon samtyckeslagstiftning. Om lag- stiftaren i stället väljer att införa en samtyckeslagstiftning föreslår jag att man i stället avvaktar med att införa ett oaktsamhetsbrott till dess konsekvenserna av en samtyckeslagstiftning har kunnat utvärderas. Reservationer och särskilda yttranden av ledamöterna (M) och (M) Sexualbrottslagstiftningen har sedan tillkomst varit föremål för ett stort antal ändringar. Dessa har i huvudsak avsett utvidgningar av det straffbara området och skärpningar av straffen. Detta har fått till följd att bestämmelsen om våldtäkt i 6 kap. 1 § har kommit att omfatta inte bara gärningar som begås genom användande av våld, hot eller tvång utan även sådant som ”hjälplöst tillstånd” och efter den senaste utvidgningen ”särskilt utsatt situation”. Begreppet eller brottsrubriceringen våldtäkt är , innan några nya förslagna ändringar har genomförts, en inte helt rätt- visande rubricering av det straffbara området. Om de förslag som presenteras av genomförs har brotts- rubriceringen våldtäkt definitivt blivit en irrelevant rubricering av straffbestämmelsen. Det är därför naturligt och logiskt att en mot- svarande ny brottsrubricering i stället blir sexuellt övergrepp, vilket också föreslås av kommittén. Som en följd av detta utmönstras även brottsrubriceringen sexuellt tvång och ersätts av sexuell kränkning. Sexualbrotten och sexualbrottslagstiftningen har diskuterats återkommande och ofta högljutt i samband med medialt uppmärksammade avgöranden där åtal mot tilltalade har ogillats. Diskussion har varit onyanserad och reaktiv. Lösningarna på den upplevda problematiken med frikännande domar har i praktiken innefattat krav på utbildning av domare och andra aktörer inom rättsväsendet. Innebörden har varit att någon form av allmän kunskap i förekommande fall ska ersätta bristen på bevisning. En sådan ordning är inte ens möjlig att genomföra om rättsstatens mest grundläggande principer ska kunna upprätthållas. Samma beviskrav – ställt utom rimligt tvivel eller med andra ord styrkt – ska gälla i alla brottmål. måste påpekas att kravet på utredningens och därmed bevisningens robusthet i och för sig måste sättas högre ju allvarligare brottslighet det är fråga om. Ett annat krav som har framförts – som en lösning på det upp- levda problemet – är införandet av en så kallad samtyckeslagstift- ning. Detta i förening med utbildning och någon form av djupare förståelse för dem som sägs ha drabbats av våldtäkter (och i före- Reservationer och särskilda yttranden kommande fall andra sexualbrott) skulle enligt vissa kunna leda till att fler fällande domar i våldtäktsmål. Här bör påpekas att sexualbrotten tillhör den kategori brott som tillhör de mest svårutredda och därmed svårbevisade. Ofta saknas direkta vittnesiakttagelser och i den mån det finns vittnen kan dessa i allmänhet endast berätta om hur målsäganden har upp- trätt i anslutning till en påstådd händelse, vad som har sagts efter händelsen och andra indirekta iakttagelser. Till detta kommer viss teknisk bevisning, som naturligtvis är betydelsefull, och målsägandens egna uppgifter. Det måste därför ske en prövning av målsägandens trovärdighet och de lämnade uppgifternas tillförlit- lighet i sådana situationer när åtalet i huvudsak bygger på målsägan- dens egen berättelse. Domstolen måste då i princip gå igenom en ”checklista” för att se om det – av någon anledning – finns anled- ning att inte fästa avseende vid målsägandens uppgifter. En av de absolut viktigaste framgångsfaktorerna för att en åkla- gare ska kunna uppnå en fällande dom är att det finns en förunder- sökning av hög kvalitet, gärna i förening med teknisk bevisning som har säkrats så nära inpå ett påstått brott som möjligt. För- undersökningar som präglas av kvalitet och noggrannhet med tydlig dokumentation av målsägandens uppgifter och annan bevisning är därmed av största betydelse. Om en lagstiftning införs som har en annan utgångspunkt än medel (våld, hot eller tvång) kommer bevisproblematiken i sig inte att ändras på annat sätt än att ökat fokus kan komma att sättas på målsäganden. Detta gäller framförallt sådana fall där det endast är fråga om avsaknad av frivilligt deltagande från målsägandens sida. Samtyckeslagstiftning eller en lagstiftning baserad på frivilligt deltagande Vid så kallade överfallsvåldtäkter och i situationer med ett tydligt inslag av våld, hot eller tvång, men också i situationer motsvarande dagens bestämmelse om ”särskilt utsatt situation” aktualiseras inte frågan om frivilligt deltagande och även om ett frivilligt deltagande skulle ha kommit till uttryck gäller inte detta. Frågan om frivillig- het saknar således betydelse i dessa situationer. Bevisproblemen i sådana mål handlar typiskt sett i stället om att försöka binda en från början okänd gärningsman till gärningen eller att i övrigt att Reservationer och särskilda yttranden bevisa sådant som står i fokus i våldtäktsmål . Frågan om en samtyckesbaserad lagstiftning eller en lagstiftning baserad på fri- villighet saknar därmed betydelse i dessa sammanhang. Det finns anledning att påpeka att även dagens tvångsreglering innefattar en fullständig acceptans av människors sexuella själv- bestämmande. Utgångspunkten för sexualbrottslagstiftningen är att varje människas önskan att inte ha sex ovillkorligen ska respek- teras. Samtycke är därmed centralt även i vår nuvarande sexual- brottslagstiftning. Att en lagstiftning om sexualbrott ska relatera till frivillighet kan tyckas självklart eftersom deltagande i sexuella aktiviteter är något som normalt sker frivilligt och som normalt eftersträvas av samtliga deltagare. Härigenom blir utgångspunkten, till skillnad från flertalet andra brott, att de inblandade personerna frivilligt deltagit i den sexuella handlingen. Det är därför mer logiskt att ha en lagstiftning som straffbelägger den handling som innebär att någon mot den andra personens vilja med uppsåt genomför en sexuell handling. Även dagens lagstiftning bygger (som nämnts) på detta sätt synsätt. I SOU 2010:71 presenterades ett förslag till samtyckeslagstift- ning. Förslaget avstyrktes av , Åklagar- myndigheten och ytterligare ett antal – vad som kan betecknas som – tunga remissinstanser. Något förslag om en samtyckeslagstift- ning lades därför inte fram av dåvarande regeringen. Regeringen anförde bland annat att det måste krävas att en alternativ lagstift- ningsmodell framstår som klart bättre än den gällande modellen för att ett sådant förslag ska genomföras.