sou · H4B38d2 · 2016-02-01 00:00:00 — Av bestämmelsen följer vidare att in- gripande mot verksamhetsutövaren även får ske om en sådan per- son brister i tillsyn och kontroll av en person, som är underställd den juridiska personen, i sådan omfattning att det gjort det möjligt för den underställde att begå en överträdelse till förmån för den juridiska personen. I tredje stycket hänvisas till de kommande bestämmelserna i vilka anges på vilka sätt ingripande får sker. Övervägandena finns i avsnitt 17.5.3. Bestämmelsen motsvaras delvis av 6 kap. 7 a § i den nuvarande lagen. Den genomför artikel 59.2 b)–c) i direktivet. Av första stycket följer att tillsynsmyndigheten får förelägga en verksamhetsutövare att göra rättelse vid en överträdelse enligt 8 §. På detta sätt bibehålls ordningen att även mindre allvarliga över- trädelser ska kunna bli föremål för förelägganden om rättelse. I andra stycket tydliggörs att föreläggande om att upphöra med verksamheten blir aktuellt att ta till först när överträdelsen är all- varlig, upprepad eller systematisk. Övervägandena finns i avsnitt 17.5.3. Bestämmelsen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, genomför artikel 59.2 e) i direktivet. Paragrafen reglerar under vilka förutsättningar tillsynsmyndig- heten får besluta om sanktionsavgifter mot juridiska och fysiska personer i egenskap av verksamhetsutövare samt storleken på den sanktionsavgift myndigheten får besluta. Av första stycket följer att tillsynsmyndigheten får ingripa mot en verksamhetsutövare genom beslut om sanktionsavgift i de fall som överträdelsen enligt 8 § inte är ringa. Möjligheten att besluta om sanktionsavgift knyts alltså inte till att överträdelsen ska vara allvarlig. Anledningen till detta är att en sanktionsavgift bör gå att förena med ett föreläggande om rättelse, dock inte med föreläggan- den som innehåller ett krav på att verksamhetsutövare ska upphöra med verksamheten eller förenas med vite. I andra stycket anges storleken på den sanktionsavgift som till- synsmyndigheten får besluta gentemot de verksamhetsutövare som omfattas av kapitlet. Av bestämmelsen följer att sanktionsavgiften för verksamhetsutövare ska fastställas till högst två gånger den vinst som verksamhetsutövaren erhållit till följd av överträdelsen, om beloppet går att fastställa, eller ett belopp motsvarande . Det är det största av dessa belopp som ska gälla som högsta belopp. Sanktionsavgiften får inte fastställas till ett lägre belopp än . Övervägandena finns i avsnitt 17.5.3. Bestämmelsen saknar motsvarighet i den nuvarande lagen. Den genomför artiklarna 58.3, 59.2 d) och 59.2 e) i direktivet. Paragrafen innebär att tillsynsmyndigheten ges möjlighet att rikta åtgärder och sanktioner mot vissa personer som ingår i verksam- hetsutövarens ledning. I första stycket definieras den personkrets som kan bli föremål för ingripande, nämligen styrelseledamöter, verkställande direktör, personer som på motsvarande sätt kan företräda verksamhetsutövare eller ersättare för någon av de angivna personerna. Med ”på mot- svarande sätt kan företräda” avses personer som på den högsta eller näst högsta ledningsnivån själva eller som ledamot av ett kollektivt beslutsorgan kan fatta bindande beslut för den juridiska personens räkning. Till kretsen personer som ”på motsvarande sätt” kan före- träda en verksamhetsutövare hör bl.a. bolagsmän i handelsbolag3, prokurister eller den som kan agera med stöd av en s.k. general- fullmakt. Även den som har utsetts till centralt funktionsansvarig med avseende på efterlevnaden av penningtvättsregelverket omfattas. Andra stycket anger vilka förutsättningar som gäller för ingrip- ande enligt första stycket. Ett ingripande ska ske endast om verk- samhetsutövarens överträdelse är allvarlig och personen i fråga upp- såtligen eller av grov oaktsamhet orsakat överträdelsen. I tredje stycket anges vilka ingripanden som kan bli aktuella för överträdelser enligt första stycket. Ingripande får ske dels genom beslut att personen i fråga , lägst och högst , inte får upprätthålla en funktion som avses i första stycket hos verksamhetsutövaren eller i en motsvarande verksamhet enligt 1 kap. 2 §, dels genom beslut om sanktionsavgift. Dessa ingripan- den får användas tillsammans eller var för sig. får utifrån förutsättningarna i varje enskilt fall avgöra vilka ingrip- anden som bör komma i fråga. Övervägandena finns i avsnitt 17.5.3. Bestämmelsen saknar motsvarighet i den nuvarande lagen och genom- för artikel 59.2 e) i direktivet. Bestämmelsen anger storleken på den högsta sanktionsavgift som får fastställas för en fysisk person enligt 11 §. Det är det största av dessa belopp som utgör det högsta belopp sanktionsavgiften får fastställas till. Övervägandena finns i avsnitt 17.5.3. 3 Jämför 3 § lagen (2014:836) om näringsförbud. Bestämmelsen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, regle- rar förfarandet för beslut om sanktioner genom sanktionsförelägg- anden samt verkställighet av beslut om sanktionsavgifter. Av första stycket följer att tillsynsmyndigheten vid beslut om in- gripande mot en fysisk person i ledningen ska tillämpa de bestäm- melser om sanktionsföreläggande som finns i 15 kap. 9 a–9 d §§ lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse (LBF) (se även prop. 2014/15:57 s. 70 f.). Ett sanktionsföreläggande innebär att den som bedöms vara an- svarig för en allvarlig, systematisk eller upprepad överträdelse före- läggs att inom godkänna ett ingripande enligt 11 § som är bestämt till tid eller belopp. Ett godkänt föreläggande gäller som en domstols lagakraftvunna avgörande. Ett godkänt sanktionsföre- läggande såvitt avser sanktionsavgift kan därmed verkställas enligt utsökningsbalkens bestämmelser (se 15 kap. 9 a § LBF). För att kunna identifiera en överträdelse och avgränsa den mot andra förfaranden måste ett sanktionsföreläggande innehålla vissa specifika uppgifter. Dessa framgår av 15 kap. 9 b § LBF. Av 15 kap. 9 b § LBF följer även att sanktionsföreläggandet ska innehålla en upplysning om att en ansökan om sanktion kan komma att ges in till domstol, om personen i fråga inte godkänner före- läggandet inom den tid som tillsynsmyndigheten anger. Hänvisningen till 15 kap. 9 c § LBF ger vid handen att tillsyns- myndigheten får ansöka hos allmän förvaltningsdomstol om att sanktionen ska beslutas. En sådan ansökan ska göras hos den för- valtningsrätt som är behörig att pröva ett överklagande av tillsyns- myndighetens eventuella ingripanden mot verksamhetsutövaren för samma överträdelse. Prövningstillstånd krävs för överklagande till kammarrätten. Genom hänvisningen till 15 kap. 9 d § LBF regleras preskription för sanktioner mot fysiska personer genom sanktionsföreläggande. Detta innebär att en sanktion för en överträdelse enligt 11 § får be- slutas bara om sanktionsföreläggande har delgetts den som sank- tionen riktas mot från den tidpunkt då överträdelsen ägde rum. Av andra stycket följer att 15 kap. 11–14 § LBF ska tillämpas i fråga om verkställighet av beslut om sanktionsavgift enligt före- varande lag. Hänvisningen till 15 kap. 11 § LBF innebär att en sanktions- avgift ska betalas till tillsynsmyndigheten efter det att beslutet vunnit laga kraft eller sanktionsföreläggandet god- känts eller den som anges i beslutet eller föreläggandet. Hänvisningen till 15 kap. 12 § LBF innebär att tillsynsmyndig- hetens beslut att påföra sanktionsavgift får verkställas utan före- gående dom eller utslag om avgiften inte har betalts inom den tid som anges i stycket ovan. Hänvisningen till 15 kap. 13 § LBF medför att om sanktions- avgiften inte betalas i rätt tid ska tillsynsmyndigheten lämna den obetalda avgiften för indrivning. Hänvisningen till 15 kap. 14 § LBF innebär att en sanktions- avgift som påförts faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att beslutet fick laga kraft eller sank- tionsföreläggandet godkändes. Bestämmelsen omfattar även en uttrycklig upplysning om att det som i LBF sägs om ska i stället avse tillsyns- myndigheten enligt förevarande kapitel. Övervägandena finns i avsnitt 17.5.3. Bestämmelsen saknar motsvarighet i den nuvarande lagen. Den genomför artikel 60.1 i direktivet. Av bestämmelsen följer att tillsynsmyndigheten på sin webb- plats får tillhandahålla de beslut om åtgärder som beslutas enligt förevarande kapitel. När tillsynsmyndigheten avgör om uppgifter om beslut enligt lagen ska publiceras får myndigheten göra bedömning, enligt de kriterier som föreslås i 15 § (se kommentaren nedan). Offentlig- görande måste inte ske om det är oproportionerligt. Länsstyrelsernas tillsyn enligt penningtvättslagen omfattas vidare av sekretess enligt 30 kap. 23 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) (OSL). Beslut om ingripanden och sanktioner med anledning av tillsyns- verksamheten undantas inte generellt från sekretessens räckvidd. Det föreligger en presumtion för att uppgifter om åtgärder eller sanktioner får offentliggöras, men sekretess råder om det kan antas att den berörde lider skada om uppgiften röjs. Bestämmelserna om sekretess i 30 kap. 4 § OSL utgör dock inte något hinder för att publicera besluten på det sätt som föreskrivs i bestämmelsen. Vid behov kan publiceringen göras på anonym grund. Offentliggörande av sanktioner som beslutas för enskilda och ett offentliggörande av besluten på myndighetens webbplats utgör vidare en behandling av personuppgifter enligt personuppgiftslagen. Genom möjligheten att i vissa fall publicera besluten anonymt tillgodoses dock skyddet för personuppgifter. Om det ändå anses föreligga skäl för att offentliggöra personuppgifter, bör uppgifterna inte behållas på myndighetens webbplats än vad som är förenligt med personuppgiftslagen. Övervägandena finns i avsnitt 17.5.3. Bestämmelsen saknar motsvarighet i den nuvarande lagen. Den genomför artikel 60.4 i direktivet. Paragrafen reglerar vilka hänsyn som ska tas vid valet av sank- tion och åtgärder enligt 9–14 §§. I första stycket anges att vid bedömningen ska hänsyn tas till alla relevanta omständigheter, däribland överträdelsens allvarlighet hur länge den har pågått, den vinst som erhållits genom överträdelsen om beloppet kan fastställas, den förlust för tredje man som över- trädelsen vållat om beloppet kan fastställas samt tidigare överträ- delser. Av andra stycket följer att, vid beslut om sanktionsavgift, ska även beaktas den juridiska eller fysiska personens finansiella ställ- ning. Med finansiell ställning avses exempelvis verksamhetsutöva- rens årsomsättning eller den fysiska personens årsinkomst, men även andra faktorer som t.ex. ett utdömt skadestånd eller ålagd företagsbot bör kunna beaktas. Frågan om förhållandet mellan sanktionsavgift och företagsbot behandlas bl.a. i prop. 2002/03:139 s. 551. I tredje stycket anges vissa omständigheter som ska beaktas i för- mildrande riktning, nämligen om verksamhetsutövaren eller den fysiska personen genom ett aktivt samarbete har underlättat tillsyns- myndighetens utredning och om verksamhetsutövaren snabbt upp- hört med överträdelsen eller den fysiska personen snabbt verkat för att överträdelsen ska upphöra, sedan den anmälts till eller påtalats av tillsynsmyndigheten. För att bestämmelsen ska kunna medföra sanktionslindring krävs att det är fråga om ett samarbete av väsent- lig betydelse. Det bör för regelns tillämpning krävas att företaget eller den fysiska personen självmant för fram viktig information som tillsynsmyndigheten inte redan förfogar över, och att institu- tet eller den fysiska personen när anmälan görs eller uppgifter läm- nas upphört eller verkar för att upphöra med överträdelsen. Bestämmelsen bör inte tolkas motsatsvis. Bestämmelsen innebär att valet av sanktion, åtgärd och sanktions- avgiftens storlek påverkas av samtliga relevanta omständigheter, inte bara dem som anges särskilt. Övervägandena finns i avsnitt 17.5.3. Bestämmelsen motsvaras fullt ut av 6 kap. 8 § i den nuvarande lagen. ska avföra registrerade verksamhetsutövare ur registret om verksamhetsutövaren anmäler att verksamheten har upp- hört eller om det på annat sätt framgår att så är fallet. Bestämmelsen motsvaras fullt ut av 6 kap. 9 § i den nuvarande lagen. Av paragrafen framgår att förelägganden enligt förevarande lag får förenas med vite (se dock kommentaren till 10 § om att före- lägganden som förenas med vite inte får kombineras med sank- tionsavgift). Bestämmelsen motsvaras delvis av 6 kap. 10 § i den nuvarande lagen. Paragrafen reglerar överklagande av tillsynsmyndighetens beslut. I paragrafens föreskrivs att alla beslut – utom förelägganden att lämna upplysningar om verksamheten enligt 4 § andra stycket andra meningen eller 7 § andra stycket samt beslut om sanktionsförelägg- ande – får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (första och andra styckena). Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kam- marrätten (tredje stycket). får bestämma att beslutet ska gälla . Genom ett nytt fjärde stycke tydliggörs att, vid beslut om sank- tion enligt 11 §, ska 15 kap. 9 c §§ LBF tillämpas i fråga om dom- stols prövning av tillsynsmyndighetens beslut (För den närmare inne- börden av hänvisningen till LBF, se kommentaren till 13 § ovan). 10 kap. Central samordning Bestämmelsen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, genomför artikel 7.2 och artikel 49 i direktivet. Paragrafen reglerar de grundläggande förutsättningarna för den samordningsfunktion som utredningen föreslår. Av första stycket följer att samordningsfunktionen ska vara place- rad vid . Här avses inte Finanspolisen. Det är alltså inte denna sektion som ska vara basen för samordningsfunktionen. I andra stycket regleras det övergripande syftet med funktionen, nämligen att den ska vara ett forum för utveckling och samordning av åtgärder för att förebygga penningtvätt och finansiering av terrorism. I tredje stycket anges att samordningsfunktionen ska omfattas av de myndigheter som regeringen utser och att ska ges möjlighet att delta. I det fjärde stycket anges att samordningsfunktionen ska ledas av en central ledningsgrupp. Bestämmelsen bör läsas tillsammans med de ändringar som föreslås i penningtvättsförordningen, där samordningsfunktionens uppgifter framgår tydligare. Samordningsfunktionen behandlas närmare i kapitel 18. Bestämmelsen motsvaras delvis av 8 kap. 1 § i den nuvarande lagen. Bestämmelsen reglerar de fall där regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter. Av bestämmelsen (första punkten) följer att föreskrifter får med- delas i fråga om undantag för vissa speltjänster från hela eller delar av lagens tillämpningsområde (se även kommentaren till 1 kap. 2 § ovan). Enligt bestämmelsen får regeringen eller de myndigheter rege- ringen bestämmer meddela föreskrifter om kartläggningen och risk- bedömningen enligt 2 kap. 3 §, inbegripet undantag från kravet på dokumenterade riskbedömningar (andra punkten). Bestämmelsen omfattar även bemyndigande av riskbaserade interna och koncerngemensamma rutiner enligt 2 kap. 4–5 §§ (tredje punkten), vilken information och utbildning som ska tillhandahållas anställda enligt 2 kap. 6 § (fjärde punkten) och nödvändiga åtgärder och rutiner för att skydda anställda och andra företrädare enligt 2 kap. 7 § (femte punkten). Föreskrifter får också meddelas i fråga om de kundkännedoms- åtgärder som avses i 3 kap. 8–13 §§ inbegripet hur åtgärderna för att uppnå kundkännedom och den fortlöpande uppföljningen av en affärsförbindelse ska dokumenteras (sjätte punkten). Dessutom får föreskrifter meddelas om förenklade åtgärder för kundkännedom enligt 3 kap. 14–16 §§ inbegripet på vilka ytterlig- are områden förenklade åtgärder kan tillåtas (sjunde punkten). Föreskrifter får vidare meddelas avseende skärpta åtgärder för kundkännedom enligt 3 kap. 17–25 §§. Även vilka personer som ska anses vara en person i politisk utsatt ställning enligt 1 kap. 6 § punkten 5 omfattas och bestämmande av den personkrets som avses i 3 kap. 21 § och 24 § tredje stycket samt den riskbedömning som ska ske enligt 23 och 25 §§ (åttonde punkten). Möjligheten att meddela föreskrifter omfattar även åtgärder för kundkännedom utförda av utomstående inbegripet föreskrifter som gäller åtgärder vidtagna av utomstående inom samma koncern (nionde punkten), åtgärder för kundkännedom när det gäller liv- försäkringar, andra investeringsrelaterade försäkringar och truster m.m. och undantag från vissa kundkännedomsåtgärder när det gäller elektroniska pengar enligt 3 kap. 29–34 §§ (tionde punkten) och åtgärder för kundkännedom i förhållande till gemensamma konton som förvaltas av advokater och biträdande jurister på advokatbyrå enligt 3 kap. 35 § (elfte punkten). Föreskrifter får även meddelas avseende granskning och uppgifts- lämnande enligt 4 kap. 1–2 §§ (tolfte punkten), system för att lämna upplysningar enligt 4 kap. 5 § (punkten 13) och hur handlingar eller uppgifter ska bevaras enligt 5 kap. 1–2 §§ samt de närmare förut- sättningarna för att få bevara handlingar enligt den längre tids- period som anges i 5 kap. 2 § (punkten 14). Föreskriftsrätten omfattar även rutiner i samband med gräns- överskridande verksamhet enligt 7 kap. 2 § (punkten 15), regelefter- levnad och intern kontroll m.m. enligt 8 kap. 2–3 §§ (punkten 16), utseende av en central kontaktpunkt enligt 8 kap. 4 § (punkten 17) och rapporteringssystem enligt 8 kap. 5 § (punkten 18). Vidare omfattar föreskriftsrätten samordningsfunktionens sam- mansättning, uppgifter och arbetsformer (punkten 19). Slutligen får regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer meddela föreskrifter i fråga om skyldighet för verksam- hetsutövare att lämna uppgifter om sin verksamhet, sina kunder och andra förhållanden som är nödvändiga för att tillsynsmyndig- heter ska kunna bedriva en riskbaserad tillsyn (punkten 20). Bak- grunden till och innebörden av detta bemyndigande behandlas närmare i avsnitt 17.7.1. Lagen föreslås träda i kraft . ska också den nuvarande penningtvättslagen upphöra att gälla. När det gäller de övergångsbestämmelser som föreslås hänvisas till av- snitten 23.2.1 och 23.2.2. 26.2Förslaget till lag om registrering i syfte att förebygga penningtvätt och finansiering av terrorism (2017:000) Utredningens förslag till ny lag om registrering i syfte att före- bygga penningtvätt och finansiering av terrorism införs för att genomföra det fjärde penningtvättsdirektivet i de delar som det ställer krav på juridiska personer att känna till sina verkliga huvud- män och vidarebefordra den informationen till myndigheter, verk- samhetsutövare och till ett centralt register. Det centrala registret ska enligt utredningens förslag föras av . Reglerna i lagen är uppdelade i tre kapitel. Det första kapitlet innehåller be- stämmelser om tillämpningsområde, en definition av verklig huvud- man och ett antal bestämmelser med hjälpregler som ska styra de juridiska personernas identifikation av vem som är deras verkliga huvudman. Andra kapitlet förtydligar vad den juridiska personen är skyldig att göra med uppgifterna om dess verkliga huvudman och behandlar frågor om när registreringsskyldighet uppkommer för olika juridiska personer. Det tredje kapitlet handlar i huvudsak om handläggningen hos . Lagens innehåll och syfte Paragrafens första stycke anger lagens huvudsakliga innehåll. Av bestämmelsens andra stycke framgår syftet med lagen. Övervägandena finns i avsnitt 22.3.1. Paragrafens första stycke beskriver lagens tillämpningsområde. Lagen är tillämplig på alla svenska juridiska personer. Med svensk juridisk person avses juridiska personer som bildats enligt svensk rätt eller som bildats i med avsikt att bedriva verksamhet här. utom aktiebolag, ekonomiska föreningar och andra juridiska perso- ner som omfattas av ett krav på registrering av den juridiska perso- nen för att få rättskapacitet är lagen även tillämplig på de juridiska personer som inte är skyldiga att registrera sig i ett offentligt regis- ter, exempelvis ideella föreningar. Att lagen endast gäller juridiska personer innebär att t.ex. en filial, ett fideikommiss, ett enkelt bolag, en enskild näringsidkare, ett partrederi eller ett finansiellt konglomerat inte omfattas av lagen. Förvaltare av truster som bildats med stöd av utländsk rätt omfattas dock av lagen även om de inte är juridiska personer, vilket framgår i bestämmelsens tredje stycke. I andra stycket anges vissa juridiska personer för vilka lagen inte gäller. Genom punkten 1 undantas staten, landstingen och kommun- erna samt juridiska personer där det offentliga har ett bestämmande inflytande. Utöver statliga myndigheter omfattar undantaget också t.ex. aktiebolag som kontrolleras av ett offentligrättsligt subjekt ensam eller tillsammans med en privat aktör, förutsatt att det all- männa har ett bestämmande inflytande över den juridiska perso- nen. Med bestämmande inflytande avses att stat, kommun eller landsting kontrollerar mer än hälften av rösterna i den juridiska personen eller utövar motsvarande kontroll på annat sätt. Punkten 2 undantar bolag vars aktier är upptagna till handel på en reglerad marknad i eller EU samt på sådana marknader i tredje land som omfattas av motsvarande krav på informations- skyldighet som gäller inom EU. Punkterna 3–5 undantar dödsbon, konkursbon och samebyar från lagens tillämpningsområde. I tredje stycket anges att lagen gäller för svenska fysiska och juri- diska personer som är förvaltare i truster som bildats enligt ut- ländsk rätt. Övervägandena finns i avsnitt 22.3.2 och 22.3.3. Definition av verklig huvudman Definitionen i första stycket motsvarar definitionen i lagen (2017:000) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penning- tvättslagen). Av definitionen följer att en verklig huvudman alltid är en fysisk person. I de fall en juridisk person äger en annan juridisk person får en fysisk person sökas bakom den förra juridiska perso- nen (se 6 §). Definitionen motsvarar den första delen av artikel 3.6 i direktivet. Andra stycket innehåller en hänvisning till ett antal hjälpregler som anger under vilka förutsättningar en fysisk person ska presu- meras vara verklig huvudman. Eftersom det rör sig om presum- tionsregler kan omständigheterna i ett enskilt fall medföra att en fysisk person inte är verklig huvudman trots att förutsättningarna i t.ex. 4 § är uppfyllda. Så kan vara fallet i bulvanförhållanden när den reella bestämmanderätten tillkommer en annan person än den som formellt agerar som ägare. Omvänt kan det också förekomma att någon anses som verklig huvudman trots att förutsättningarna enligt hjälpreglerna inte är uppfyllda. Ett sådant exempel är om en fysisk person har rätt att utse hälften av styrelseledamöterna i en juridisk persons styrelse och bland dem utse styrelsens ordförande (jfr 5 § och 8 kap. 17 § aktiebolagslagen 2005:551). Styrelsen i exempelvis ett aktiebolag ska kunna använda sig av hjälpreglerna för att bestämma vem som är verklig huvudman, om det inte på grund av särskilda omständigheter finns skäl att ifråga- sätta den berörda personens inflytande. I praktiken kommer det där- för sannolikt bli ovanligt att någon identifieras som verklig huvud- man enbart utifrån första stycket. I undantagsfall kan det förekomma att olika personer identifieras som verkliga huvudmän för samma juridiska person enligt hjälp- reglerna. Så kan exempelvis vara fallet om en person utövar ett stort inflytande över röster på stämman medan en annan person har rätt att utse och avsätta flertalet styrelseledamöter. En bedömning får då göras om någon av personerna har en sådan ställning att han eller hon inte kan sägas utöva den yttersta kontrollen över den juri- diska personen. Det kan även förekomma att två familjemedlemmar anses vara verkliga huvudmän, men att deras inbördes kontroll är så olika att endast en av dem anses ha den yttersta kontrollen över den juri- diska personen.