sou · H4B353d2 · 2016-08-31 00:00:00 — som de bedriver, varför de bör vara skyldiga att ha antingen ansvars- försäkring eller annan jämförbar garanti. Av artiklarna 7.1 b) och 8.1 följer således att en leverantör av be- talningsinitieringstjänster för ansökan om tillstånd ska ha ett startkapital som motsvarar ett belopp om samt att företagets kapitalbas inte får underskrida detta belopp . Uttalandet i skäl 35 bör tolkas på så sätt att leve- rantörer av betalningsinitieringstjänster endast är undantagna från de ytterligare krav på beräkning av kapitalbas som anges i artikel 9.1. Direktivets bestämmelser i artiklarna 7–9 är i övrigt stort sett oförändrade i förhållande till det första betaltjänstdirektivet. I 3 kap. 1–2 §§ betaltjänstlagen genomförs direktivets krav på startkapital respektive kapitalbas för betalningsinstitut. För att genomföra direk- tivets bestämmelser om startkapital och kapitalbas för leverantörer av betalningsinitieringstjänster bör av betaltjänstlagen framgå att dessa betalningsinstitut ska ha ett startkapital om samt att detta belopp ska utgöra institutets kapitalbas. I enlighet med direktivets bestämmelser bör det i betaltjänst- lagen införas en regel om att ett krav för tillstånd för den som till- handahåller betalningsinitieringstjänster är att företaget i fråga har en ansvarsförsäkring som täcker det geografiska område inom vilket företaget bedriver sin verksamhet eller en garanti eller liknande ut- fästelse som täcker den skadeståndsskyldighet som kan uppkomma till följd av verksamheten. Denna formulering, som även finns i 3 kap. 6 § andra stycket lag (2007:528) om värdepappersmarknaden, bör anses materiellt överensstämma med direktivets bestämmelse i artikel 5.2. Det behöver alltså inte särskilt anges enligt vilka bestäm- melser i betaltjänstlagen som skadeståndsansvar kan komma att aktualiseras. Bedömning: Det behövs inte något uttryckligt undantag för leverantörer av betalningsinitieringstjänster från de skyddskrav som anges i 3 kap. 7 § betaltjänstlagen. Av det andra betaltjänstdirektivets artikel 10 framgår att betalnings- institut som tillhandahåller de tjänster som anges i punkterna 1–6 i direktivets bilaga I ska uppfylla vissa skyddskrav. Bestämmelsen föreskriver bl.a. att en betaltjänstleverantör ska skydda alla medel som mottagits för genomförandet av betalningstransaktioner. Leve- rantörer av enbart betalningsinitieringstjänster faller dock utanför denna bestämmelse, eftersom dessa tjänster omfattas av punkten 7 i direktivets bilaga I. I 3 kap. 7 § betaltjänstlagen anges vilka skyddskrav som ställs på ett betalningsinstitut eller registrerad betaltjänstleverantör. Det andra betaltjänstdirektivet undantar leverantörer av betalningsinitierings- tjänster från de i artikel 10 angivna skyddskraven. Eftersom en leve- rantör av enbart betalningsinitieringstjänster enligt artikel 66 (mer om denna artikel, se avsnitt 6.2.7) inte får inneha betalarens medel i samband med tillhandahållande av betaltjänster finns det inte behov att särskilt ange att dessa leverantörer är undan- tagna från de skyddskrav som uppställs i 3 kap. 7 § betaltjänstlagen. 6.2.4Informationsskyldighet vid enstaka betalningstransaktioner Förslag: Bestämmelser om vilken information som ska lämnas eller göras tillgänglig av en leverantör av betalningsinitieringstjänst- er ska införas i betaltjänstlagen. Kraven motsvarar informations- kraven i det andra betaltjänstdirektivets artiklar 45–47. Formkraven i 4 kap. 4 § betaltjänstlagen ska gälla även för den information leverantörer av betalningsinitieringstjänster ska lämna. I 4 kap. 7 § betaltjänstlagen ska uttrycket betalarens konto- förvaltande betaltjänstleverantör ersätta betalarens betaltjänst- leverantör. Information till olika betaltjänstanvändare Det andra betaltjänstdirektivets artikel 45 innehåller föreskrifter om den information som ska lämnas till betaltjänstanvändaren eller hållas tillgänglig för av betaltjänstleverantören i samband med en- staka betaltjänsttransaktioner som inte omfattas av ett ramavtal. information som framgår av artikel 45.1 ska tillhandahållas av samt- liga betaltjänstleverantörer. Bestämmelsen motsvarar artikel 36.1 i det första betaltjänstdirektivet. Av artikel 45.2, som är ny, följer att ytterligare informationskrav ställs på leverantörer av betalningsini- tieringstjänster. Enligt artikel 45.2 a) ska leverantörer av dessa tjänster före initieringen till betalaren lämna eller göra tillgänglig tydlig och utförlig information om bl.a. namnet på leverantören av betalnings- initieringstjänster, dess geografiska adress och andra behövliga kon- taktuppgifter. Enligt artikel 45.2 b) ska även information om den behöriga myndighetens kontaktuppgifter lämnas till eller göras till- gänglig för användaren. I artiklarna 46 och 47, som är nya i förhållande till det första betaltjänstdirektivet, finns bestämmelser om informationsgivning som gäller endast leverantörer av betalningsinitieringstjänster. Av artikel 46 a–d) följer att en leverantör av sådana tjänster även är skyl- dig att, utöver den information och villkor som anges i artikel 45, till betalaren och i tillämpliga fall även till betalningsmottagaren omedel- bart efter initieringen lämna eller tillgängliggöra uppgifter om följande: –en bekräftelse på att betalningsordern initierats med betalarens kontoförvaltande betaltjänstleverantör, –en referens som gör det möjligt för betalaren och betalnings- mottagaren att identifiera betalningstransaktionen och, i före- kommande fall, för betalningsmottagaren att identifiera betalaren samt all information som överförts tillsammans med betalnings- transaktionen, –betalningstransaktionens belopp och –i tillämpliga fall alla avgiftsbelopp som ska betalas till leverantören av betalningsinitieringstjänster för transaktionen och i tillämp- liga fall en specificering av beloppen för sådana avgifter. Av artikel 47 följer att när en betalningsorder initieras via en leve- rantör av betalningsinitieringstjänster ska denne göra referensen för betalningstransaktionen tillgänglig för betalarens kontoförvaltande betaltjänstleverantör. Direktivets artikel 48 innehåller bestämmelser om vilken informa- tion som betalarens kontoförvaltande betaltjänstleverantör ska läm- na eller hålla tillgänglig för betalaren efter mottagande av betal- I artikel 49 uppställs regler om att viss information ska lämnas eller göras tillgänglig för betalningsmottagaren av dennes betaltjänstleverantör sedan betalningstransaktionen genomförts. Bestämmelserna överensstämmer i stort sett med första betaltjänst- direktivets artiklar 38 och 39 och har genomförts i 4 kap. 7–8 §§ betaltjänstlagen. I 4 kap. 4 § betaltjänstlagen anges vilka krav på förhandsinforma- tion som gäller för enstaka betalningstransaktioner. Bestämmelsen överensstämmer med artikel 45.1. För att genomföra det andra betal- tjänstdirektivets reglering i fråga om den informationsskyldighet som ankommer på leverantörer av betalningsinitieringstjänster enligt 45.2 a–b) bör en motsvarande bestämmelse införas i betaltjänst- lagen. Av bestämmelsen bör det tydligt framgå vilken information som ska lämnas eller göras tillgänglig för betaltjänstanvändaren. Det bör alltså anges att leverantören före initieringen av en tjänst ska ge betalaren information om leverantörens namn och adressen till dess huvudkontor eller till en filial i den medlemsstat där betaltjänsten erbjuds samt övriga kontaktuppgifter som är relevanta. Vidare bör det framgå att leverantören ska ge information om kontaktuppgifter till den behöriga myndigheten, som är . För att genomföra regleringen i artiklarna 46 och 47 bör mot- svarande informationskrav föreskrivas i betaltjänstlagen. Vid utform- andet av informationskraven bör det tydligt anges vilken informa- tion som ska ges till de olika betaltjänstanvändarna, dvs. antingen betalaren eller betalningsmottagaren, samt i vilket skede information- en ska ges. Enligt artikel 46 ska den i artikeln angivna informationen lämnas efter initieringen till antingen betalaren eller be- talningsmottagaren. Den information som enligt 4 kap. 7–8 §§ betal- tjänstlagen ska lämnas av betalarens respektive betalningsmottagar- ens betaltjänstleverantör, ska enligt nämnda bestämmelser lämnas efter att en betalningsorder tagits emot respektive efter att en betalningstransaktion genomförts. I de artiklar i såväl det första som det andra betaltjänstdirektivet som motsvarar denna reglering används i detta sammanhang i stället begreppet . I förarbetena anförde regeringen följande i fråga om denna reglering. Den närmare tidsramen för informationsgivning i de fall som omfattas av den nu aktuella bestämmelsen skiljer sig dessutom åt beroende på omständigheterna i samband med avtalsslutandet. I vissa fall då en betal- ningsorder mottagits på elektronisk väg kan betaltjänstleverantören lämna informationen inom efter mottagandet, t.ex. i ett Att inte tillgängliggöra eller lämna information skulle strida mot direktivets krav på omedelbar informa- tionsgivning. I andra fall när betalaren inte fysiskt överlämnar betal- ningsordern till betaltjänstleverantören kan det dock, beroende på vilka rutiner som tillämpas av betaltjänstleverantören, vara ogörligt att lämna eller tillgängliggöra informationen direkt i anslutning till mot- tagandet. I dessa fall bör kravet på snabbhet i informationsgivningen innebära att betaltjänstleverantören ska lämna, tillgängliggöra eller sända informationen till betalaren som betalningsordern mot- tagits. Beroende på faktorer som t.ex. postgång kan detta få till följd att betalaren i praktiken får tillgång till informationen först en eller . Betaltjänstleverantören fullgör dock sin informa- tionsgivningsskyldighet i detta sammanhang genom att vidta de åtgär- der som krävs för att informationen ska lämnas, tillgängliggöras eller sändas till betalaren som betalningsorder mottagits…1 Betalningsinitieringstjänster används främst i fråga om betalnings- transaktioner som sker via internet. Vidare är en förutsättning för att en betaltjänstanvändare ska ha rätt att använda sig av en sådan tjänst att dennes betalkonto är tillgängligt online (artikel 66.1, se avsnitt 6.2.7). När en betalningsorder initieras via en leverantör av betalningsinitieringstjänster mottar således leverantören ordern på elektronisk väg. Det bör därför vara möjligt för leverantören att lämna eller tillgängliggöra information till betalaren och betalnings- mottagaren omgående eller efter att initieringen gjorts, t.ex. genom ett e-postmeddelande, för att på så sätt uppfylla direk- tivets krav på omedelbar informationsgivning(se exemplet i det återgivna förarbetsuttalandet i fråga om betalningsorder som mottas på elektronisk väg). I fråga om den information som avses i arti- kel 46 bör det därför anges att den ska lämnas eller tillgängliggöras efter initieringen av en betalningsorder gjorts. Den infor- mation som ska lämnas enligt 4 kap. 7–8 §§ av den kontoförvaltande betaltjänstleverantören respektive betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör ska i stället lämnas . Det finns inte något skäl att ändra tidsramen för när information ska lämnas enligt de sistnämnda bestämmelserna. Utredningen har i denna del ingen annan uppfattning än den som redovisats i det återgivna förarbets- uttalandet i fråga om denna reglering. Även den referens eller uppgift som leverantören av betalnings- initieringstjänster enligt artikel 47 ska göra tillgänglig för den konto- 2009/10:220 s. 178. förvaltande betaltjänstleverantören bör, i konsekvens med regleringen i artikel 46, göras tillgänglig efter initieringen av betal- ningsordern, trots att detta inte framgår av artikel 47. Det finns i övrigt inte skäl för ändringar i betaltjänstlagen i fråga om de informationskrav som uppställs i 4 kap. 7–8 §§, eftersom direktivets bestämmelser i dessa delar är oförändrade i förhållande till det första betaltjänstdirektivet. I 7 § bör dock, i konsekvens med direktivets terminologi, uttrycket betalarens kontoförvaltande betaltjänstleverantör användas i stället för betalarens betaltjänstleve- rantör. Enligt artikel 44.1 ska informationen och villkoren vid enstaka betal- ningstransaktioner lämnas till betaltjänstanvändaren eller göras åt- komliga för denne på ett lättillgängligt sätt. Artikel 44.1 motsvarar artikel 36.1 i det första betaltjänstdirektivet. I artikel 46 finns det inte några bestämmelser om hur den infor- mationen som avses i artikeln ska lämnas. När det gäller informa- tionsgivning enligt artiklarna 48 och 49 gäller samma formkrav som för den information som ska lämnas enligt artikel 44.1. I skäl 58 till direktivet anges i fråga om information vid enstaka betaltransaktion- er att endast den viktigaste informationen ges på betaltjänstleveran- törens eget initiativ vid sådana transaktioner. Det bör inte vara nöd- vändigt att lämna information i varje enskilt fall på papper eller något annat varaktigt medium, utan att betaltjänstleverantören bör kunna lämna muntlig information vid betjäningen eller göra informationen åtkomlig på annat sätt, t.ex. genom att anslå villkoren i lokalerna. Det anges vidare att det bör lämnas information om var övriga upp- lysningar finns att tillgå, t.ex. på en webbplats. Det poängteras dock att den viktigaste informationen bör lämnas på papper eller något annat varaktigt medium om konsumenten begär det. I 4 kap. 5 § betaltjänstlagen anges att information enligt 4 § ska tillhandahållas på ett lättillgängligt sätt och vara tydlig och lätt att förstå samt att informationen ska vara på svenska eller på något annat språk som parterna kommer överens om. I andra stycket anges att informationen på begäran av betaltjänstanvändaren ska tillhanda- hållas på papper eller något annat varaktigt medium. till betaltjänstlagen framgår att samma formkrav gäller för den in- formationsskyldighet som ankommer på de olika betaltjänstleve- rantörerna i en transaktion enligt 4 kap. 7–8 §§.2 Om ett avtal om en enstaka betalningstransaktion ingås på distans och detta medför att betaltjänstleverantören inte kan uppfylla kraven i 4 kap. 4–5 §§ ska den enligt 4 kap. 6 § uppfylla kraven efter att betal- tjänsten har genomförts. Som nämnts ovan finns det i direktivet inte några krav upp- ställda om formerna för hur informationen som avses i artikel 46 ska lämnas. Med utgångspunkt från vad som framförs i skäl 58 till direktivet framstår det som mest ändamålsenligt att samma form- krav gäller vid information i samband med att en betalningsorder initieras via en leverantör av betalningsinitieringstjänster som vid för- handsinformation enligt artikel 44.1. Följaktligen bör de formkrav som anges i 4 kap. 5 § gälla även för leverantörer av betalnings- initieringstjänster i fråga om den information som ska lämnas eller hållas tillgänglig i samband med användning av dessa tjänster. Om ett avtal om en enstaka betalningsinitieringstjänst ingås på distans bör även den informationsplikt som följer av artikel 46 uppfyllas efter det att tjänsten har genomförts på det sätt som föreskrivs i 4 kap. 6 § betaltjänstlagen. Den uppgift som leverantören av betalningsinitieringstjänster ska göra tillgänglig för betalarens kontoförvaltande betaltjänstleve- rantör enligt artikel 47 bör inte omfattas av något särskilt form- krav. Den enskilde leverantören av betalningsinitieringstjänster får avgöra hur den ska göras tillgänglig. Bedömning och förslag: Den informationsskyldighet som an- kommer på en betaltjänstleverantör innan ett ramavtal ingås med en betaltjänstanvändare enligt 4 kap. 10 § betaltjänstlagen gäller även för en leverantör av betalningsinitieringstjänster. Det ska dock framgå av betaltjänstlagen att en sådan leverantör är skyldig att lämna information till betaltjänstanvändaren om hur 2 a.a. s. 176 ff. och s. 339 ff. ett godkännande att initiera en betalningsorder ges samt hur ett sådant godkännande kan återkallas. Det ska också föreskrivas att leverantören är skyldig att informera om sitt ansvar för ini- tiering av betalningstransaktioner. I det andra betaltjänstdirektivets artikel 52 beskrivs den informa- tion som en betaltjänstleverantör ska lämna till betaltjänstanvän- daren innan ett ramavtal träffas mellan parterna. Reglerna gäller även för leverantörer av betalningsinitieringstjänster. Informations- kraven i denna artikel, som är relativt omfattande och detaljerade, avser information och villkor som betaltjänstleverantören ska läm- na till betaltjänstanvändaren. Artikelns lydelse är i stort oförändrad i förhållande till det första betaltjänstdirektivets artikel 42, med undantag för två tillkommande punkter som reglerar att betaltjänst- leverantören ska i fråga om kortbaserade betalningsinstrument med s.k. co-badging informera om betaltjänstanvändarens rättigheter samt att information ska lämnas om ett säkert förfarande genom vilket betaltjänstanvändaren underrättas av betaltjänstleverantören i händelse av misstänkt eller faktiskt bedrägeri eller säkerhetshot (artiklarna ) och 52.5 b), mer om dessa nya punkter se av- snitt 13.12.1). Tre av punkterna har fått en delvis ändrad lydelse, som rör just betalningsinitieringstjänster. Enligt artikel 52.2 b) ska betaltjänstleverantören specificera den information eller unika identi- fikationskod som betaltjänstanvändaren måste ange för att en betal- ningsorder ska initieras eller genomföras korrekt. Av artikel 52.2 c) framgår att betaltjänstleverantören ska lämna information om den form och det förfarande som används för att godkänna initiering av en betalningsorder eller genomföra en betalningstransaktion och att återkalla detta godkännande i enlighet med artiklarna 64 och 80 (som motsvaras av 5 kap. 3 och 13–15 §§ betaltjänstlagen). Enligt artikel 52.5 f) ska betaltjänstleverantören informera om sitt ansvar för initiering och godkännande av betalningstransaktioner i enlighet med artikel 89 (som motsvaras av 5 kap. 25–29 §§ betaltjänstlagen). Reglerna i artikel 52 finns i 4 kap. 10 § betaltjänstlagen, där infor- mationskraven är uppställda i 27 punkter. De tre punkter som berörs av direktivets ändringar i fråga om betalningsinitieringstjänster är punkterna 4, 5 och 21. Enligt punkten 4 ska betaltjänstleverantören informera om vilka uppgifter som användaren ska uppge för att en betalningsorder ska kunna utföras korrekt. Enligt punkten 5 ska information ges om hur ett godkännande att genomföra en betal- ningstransaktion ges samt hur det kan återkallas enligt 5 kap. 13– 15 §§. Av punkten 21 följer att leverantören ska informera om sitt ansvar för genomförande av transaktioner enligt 5 kap. 25–29 §§. För att genomföra det andra direktivets reglering i fråga om in- formationskrav för leverantörer av betalningsinitieringstjänster bör de angivna informationskraven i 4 kap. 10 § betaltjänstlagen anpassas till att även avse betalningsinitieringstjänster enligt direktivets ändra- de lydelse i dessa delar. I fråga om punkterna 4, 5 och 21 bör det således anges att motsvarande information även ska ges när det är fråga om initiering av en betalningsorder. Ytterligare anpassningar av informationskraven i 10 § behöver inte göras för att dessa ska anses tillämpliga även för leverantörer av betalningsinitieringstjänster. Förslag: Det ska framgå av 5 kap. 3 § betaltjänstlagen att betalaren kan lämna sitt samtycke till att en betalningstransaktion genom- förs antingen direkt till sin betaltjänstleverantör, via betalnings- mottagaren eller via en leverantör av betalningsinitieringstjänster. I artikel 64.1 anges bl.a. att en betalningstransaktion ska betraktas som godkänd om betalaren har lämnat sitt samtycke till att den genomförs. Bestämmelsen motsvarar artikel 54.1 i det första betal- tjänstdirektivet och har genomförts i 5 kap. 3 § betaltjänstlagen. Av första meningen i artikel 64.2 framgår att godkännande att genomföra en betalningstransaktion eller en serie betalningstransak- tioner ska lämnas i den form som avtalats mellan betalaren och be- taltjänstleverantören. I artikelns andra mening, som är ny, anges att godkännande av genomförandet av en betalningstransaktion kan också ges via betalningsmottagaren eller leverantören av betalnings- initieringstjänster. Vid genomförandet av det första betaltjänstdirektivet fann lag- stiftaren att det inte var behövligt med en uttrycklig bestämmelse för att genomföra den bestämmelse som motsvaras av första meningen i nuvarande artikel 64.2. Utredningen delar denna bedömning. För att genomföra det tillägg som gjorts i artikel 64.2 bör det dock framgå av betaltjänstlagen att en betalare även kan lämna sitt samtycke till att en betalningstransaktion genomförs antingen via betalningsmot- tagaren eller via en leverantör av betalningsinitieringstjänster, vilket alltså innebär att samtycket i dessa fall inte lämnas direkt till beta- betaltjänstleverantör. 6.2.7Tillgång till betalkonto i samband med betalningsinitieringstjänster Förslag: En betaltjänstanvändare har rätt att använda sig av betal- ningsinitieringstjänster om det betalkonto som berörs av tjänsten är tillgängligt online. Rätten att använda sig av dessa tjänster är inte beroende av att det föreligger ett avtalsförhållande mellan den kontoförvaltande betaltjänstleverantören och leverantören av betalningsinitieringstjänster. Bestämmelser som överensstämmer med direktivets regler om de skyldigheter som ankommer på den kontoförvaltande betal- tjänstleverantören respektive leverantören av betalningsinitierings- tjänster i samband med dessa tjänster ska införas i betaltjänst- lagen. En kontoförvaltande betaltjänstleverantör får bara vägra en leverantör av betalningsinitieringstjänster tillträde till ett betal- konto om den kan styrka att den senare har obehörig tillgång till eller obehörigen har initierat en betalningstransaktion från kontot. Kontoförvaltaren ska i regel upplysa kontoinnehavaren om detta. Tillgång till betalkontot ska medges så snart det inte finns skäl för att vägra tillgång till kontot. Det andra betaltjänstdirektivets avdelning IV innehåller flera artik- lar som behandlar olika aspekter av hur en betalningstransaktion ska genomföras. I fråga om just betalningsinitieringstjänster finns det i artikel 66, som är ny, bestämmelser om tillgång till betalkonto i samband med betalningsinitieringstjänster och om vilka skyldig- heter som den kontoförvaltande betaltjänstleverantören respektive leverantören av betalningsinitieringstjänster har i samband med leverans av dessa tjänster. Enligt artikel 66.1 har en betalare rätt att utnyttja en leverantör av betalningsinitieringstjänster för sådana tjänster. Denna rätt gäller dock enligt artikeln endast när betalkontot är tillgängligt online. Tillhandahållande av betalningsinitieringstjänster ska vidare vara obe- roende av förekomsten av ett avtalsförhållande mellan leverantören av betalningsinitieringstjänster och den kontoförvaltande betaltjänst- leverantören i detta syfte (artikel 66.5). I skäl 93 till direktivet be- tonas att det är nödvändigt att fastställa en tydlig rättslig ram med villkor för när leverantörer av betalningsinitieringstjänster ska kunna leverera sina tjänster med kontoinnehavarens medgivande utan att den kontoförvaltande betaltjänstleverantören kräver att de ska an- vända en särskild affärsmodell för denna typ av tjänster. I skäl 30 anges att oberoende av vilken affärsmodell som används av leveran- törerna av betalningsinitieringstjänster bör de kontoförvaltande betal- tjänstleverantörerna möjliggöra för leverantörer av betalningsinitie- ringstjänster att förlita sig på de autentiseringsförfaranden som de kontoförvaltande betaltjänstleverantörerna tillhandahåller för att initiera en specifik betalning för betalarens räkning. För att genomföra direktivets bestämmelser i artikel 66.1 och 66.5 om att en betalares rätt att utnyttja betalningsinitieringstjänster bör en reglering med motsvarande innehåll införas i betaltjänstlagen. Rätten att använda sig av dessa tjänster är villkorad av att betalkontot är tillgängligt online, dvs.