sou · H4B318 · 2016-03-01 00:00:00 — LSU innehåller vidare bestämmelser om vad som närmare gäller beträffande genomförandet av verkställigheten. Av dessa följer bl.a. att den dömdes rörelsefrihet får inskränkas (13 § LSU), att verk- ställigheten alltid ska inledas på en sluten eller låsbar enhet (14 § LSU), att den dömde har rätt att ringa och ta emot telefonsamtal och ta emot besök i den utsträckning som det är praktiskt möjligt (16 §), att den dömde under vissa förutsättningar får hållas avskild (17 §), att den dömde är skyldig att efter uppmaning lämna t.ex. urin- och blodprov för kontroll av om han eller hon är påverkad av t.ex. narkotika (17 a §) samt att den dömde under vissa förutsätt- ningar ska ges möjlighet att vistas utanför det särskilda ungdoms- hemmet (18 §). I 19 § LSU finns bestämmelser om hälso- och sjuk- vård. Dessa motsvarar i huvudsak vad som gäller enligt fäng- elselagen (2010:610) och fängelseförordningen (2010:2010). Lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. trädde i kraft och bygger till stor del på lagstiftning . Någon allmän översyn av lagen har inte skett och de lagändringar som gjorts har i huvudsak gällt detaljfrågor eller varit följd- ändringar till annan lagstiftning. De förarbeten som utgör vägled- ning för lagens tillämpning är i många fall över . lagstiftningen har varit i kraft har såväl Kriminal- vården som samhället i stort förändrats. Inom har ett flertal organisationsförändringar genomförts, bl.a. en- myndighetsreform och styrs verkställigheten av fäng- else av en ny lag, fängelselagen (2010:610). Vidare har det internat- ionella straffrättsliga samarbetet utvecklats väsentligt och har en helt annan omfattning och betydelse än vid den tid då den nuvarande lagen tillkom. Genom EU-samarbetet och utgångs- punkten i ömsesidigt erkännande och verkställighet av varandras domar och beslut kan fler personer förväntas dömas i ett land och sedan verkställa straffet i ett annat. Förändringarna har påverkat förutsättningarna för lagens tillämpning. Frågan om behovet av en översyn och omarbetning av lagen har väckts i flera olika sammanhang. Kriminalvården har framhållit att regelverket brister i olika avseenden, är svårtillämpat och ger upphov till omfattande tolknings- och tillämpningsproblem, som ytterst riskerar att leda till felaktiga frihetsberövanden (se bl.a. Ju2012/8024/L5). Även ombudsmän () och Justitie- kanslern () har påtalat behovet av en översyn och förtydliganden av bestämmelserna i lagen (se bl.a. JO-beslut dnr 3020-2012 och JK-beslut dnr 6671-13-22). Frågan om behovet av en översyn har också behandlats i samband med förslaget till ny fängelse- och häkteslagstiftning (se prop. 2009/10:135 s. 69) och förslaget till bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter enligt strafftidslagen (se prop. 2012/13:176 s. 8 och 9). Sammantaget framstår det som klart att lagen blivit föråldrad, svåröverskådlig och svår att tillämpa, vilket skapar problem för de tillämpande myndigheterna. Det finns nu behov av att göra en översyn och modernisering av lagen. 5.2Allmänna utgångspunkter för en reform Det svenska straffsystemet kan i stor utsträckning sägas vila på principer om humanitet, proportionalitet, förutsebarhet och lika- behandling. Dess främsta syfte är att förebygga brott och att på olika sätt motverka brottslighet i samhället. Reglerna om inledande av verkställighet och beräkning av straff- tid utgör en integrerad del av straffsystemet och ska vila på dessa principer. Det innebär att regelverket i grunden bör präglas av humanitet och respekt för individen. Dömda personer ska på samma sätt som andra medborgare respekteras för sin person och sitt män- niskovärde och behandlas därefter. Regelverket får inte utformas så att det framstår som orättvist och godtyckligt. Vidare måste vid utformningen av regelverket, med hänsyn till proportionalitetsprincipen, behovet av en åtgärd alltid vägas mot den skada eller men som åtgärden kan medföra för den som berörs av den och åtgärden får inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till målet med den. Kan målet med åtgärden tillgodoses med en mindre ingripande åtgärd ska i stället den väljas. Därutöver bör regelverket mot bakgrund av likabehandlings- principen och kravet på förutsebarhet utformas så att lika fall om möjligt behandlas på samma sätt vid tillämpningen av det och att reglerna är tydliga och därmed tillämpas på ett enhetligt och förut- sätt. Dessa principer kommer till uttryck i lagbestämmelser i 1 kap. fängelselagen (2010:610). I 1 kap. 4 § anges att varje intagen ska mötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. förarbetena till den lagen har angivits att det är en självklar utgångs- punkt att en intagen ska behandlas med respekt för sitt män- niskovärde och med förståelse för de svårigheter som är förenade med ett frihetsberövande. Vidare uttalas att det är angeläget att Kriminalvårdens personal har ett professionellt och humant för- hållningssätt och alltid upprätthåller det nu sagda vid sin kontakt med de intagna. I 1 kap. 6 § samma lag regleras proportionalitetsprincipen. Där stadgas att en kontroll- eller tvångsåtgärd får användas endast om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden och att en mindre ingripande åtgärd ska användas om det är tillräckligt. En annan allmän utgångspunkt som kommer till uttryck i fäng- elselagen är Kriminalvårdens uppgift att tillgodose behovet av sam- hällsskydd. I 1 kap. 5 § anges att verkställigheten, i den utsträck- ning det är möjligt utan att kravet på samhällsskydd eftersätts, ska inriktas på åtgärder som är ägnade att förebygga återfall i brott. Vi anser att dessa generella regler och utgångspunkter som enligt fängelselagen gäller för Kriminalvården självklart måste vara vägledande i all den verksamhet som bedrivs inom ramen för verk- ställighet av straff. Vi har mot den bakgrunden inte ansett det nöd- vändigt att uttryckligt införa dessa regler i en ny lagstiftning. Dessa utgångspunkter får dock betydelse för Kriminalvårdens bemötande av dömda som ska tas in för verkställighet av straff och vid annan tillämpning av närliggande frågor. Allmänna utgångspunkter för en reform Lagen om beräkning av strafftid m.m. reglerar frågor om inledande av verkställighet av fängelsestraff och hur tiden för sådan verk- ställighet ska beräknas. Frågorna avser beslut som rör frihets- berövandet av enskilda och det ligger i sakens natur att regleringen har stor betydelse för enskildas rättssäkerhet. ska ett stort antal beslut fattas med tillämpning av lagen. Det är i första hand anställda inom som är beslutsfattare. Den nu gällande lagen har kritiserats för att vara otydlig och svårtillämpad. En grundläggande utgångspunkt för vårt arbete är att skapa en reglering som tillgodoser och förenar krav på både effektivitet och rättssäkerhet. Det innebär bl.a. att de nya bestämmelserna bör vara tydliga och så enkla som möjligt att förstå, inte minst för att minska risken för misstag vid tillämpningen och för att den dömde ska kunna förutse när han eller hon får eller ska påbörja verkställig- heten av ett fängelsestraff och han eller hon ska avtjäna ett fängelsestraff. Vidare ska regelverket vara modernt och kunna stå sig . Det innebär att det bör anpassas till dagens förhållanden och att hänsyn bör tas till såväl samhällsutvecklingen och utvecklingen inom som till den utveckling som skett på påföljds- och verkställighetsområdet. Även den tekniska utvecklingen och vilka möjligheter den kan erbjuda bör beaktas. Det är vidare själv- klart att en anpassning måste ske till det internationella samarbete som sker på det straffrättsliga området. I kravet på modernisering ligger också att regelverket så långt möjligt bör ut- formas könsneutralt och inte onödigtvis tyngas med bestämmelser som kan meddelas i författningar på lägre nivå. En annan utgångspunkt för regleringen är att verkställighet av ett fängelsestraff ska påbörjas utan onödigt dröjsmål så att tiden mellan dom och verkställighet blir så kort som möjligt. Såväl för det allmänna som för den enskilde måste det generellt sett anses vara en fördel att tiden mellan straff och verkställighet begränsas. måste det, såväl av humanitetsskäl som av praktiska skäl, finnas ett visst utrymme för flexibilitet. En dömd bör dock i princip alltid ha rätt att påbörja verkställigheten av ett fängelse- straff om han eller hon vill det och straffet får verkställas. Vårt förslag: En ny strafftidslag ska ersätta lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Lagen (1971:289) om allmänna för- valtningsdomstolar (18 § fjärde stycket 3) och fängelselagen (2010:610) (1 kap. 3 §) ska då också ändras. Skälen för förslaget: Redan i samband med införandet av den nu- varande lagen behandlades frågan om en samordning av lagens bestämmelser med reglerna om behandling av dem som är intagna i anstalt (se prop. 1974:20 s. 69). Frågan berördes också i proposit- ionen om en ny fängelse- och häkteslagstiftning (prop. s. 69). En samordning av bestämmelserna med den nya fängelselagen bedömdes dock då möjlig först efter en språklig och systematisk översyn av lagen om beräkning av strafftid m.m. Det angavs därför att frågan om samordning bör övervägas i det sammanhanget. Bestämmelserna om när fängelsestraff får verkställas och hur tiden för sådan verkställighet ska beräknas är till övervägande del av teknisk natur och skiljer sig i det avseendet väsentligt från bestäm- melserna i fängelselagen, vilka i huvudsak reglerar ramarna för verkställighetens innehåll och utformning. Enligt vår bedömning talar således både systematiska och praktiska skäl mot att låta en ny lagstiftning vara en del av den nu gällande fängelselagen. En sam- ordning av regelverken skulle vidare förutsätta en mer genomgrip- ande genomgång av fängelselagens bestämmelser i syfte att anpassa språk, struktur och begreppsbildning. Det skulle i sin tur även medföra behov av en motsvarande genomgång av häkteslagen, som utformats med fängelselagen som förebild. Dessutom kan det ifrågasättas om inte frågan om en eventuell samordning av regel- verken även borde inkludera lagen (1994:451) om intensivövervak- ning med elektronisk kontroll. Ett arbete av det angivna slaget finner vi svårligen skulle rymmas inom den utsatta utredningstiden. Vi finner därför vid en samlad bedömning och för att på bästa sätt kunna genomföra vårt uppdrag att den nuvarande ordningen med en uppdelning av bestämmelserna i separata lagar alltjämt bör bestå. Lagen om beräkning av strafftid m.m. bör därför ersättas med en ny lag. Den nya lagen bör ges benämningen strafftidslag. Det kan dock nämnas att vi även övervägt en alternativ benämning, nämligen lagen om inledande av verkställighet av fängelsestraff och beräk- ning av strafftid, men funnit att framför allt behovet av en kort- fattad och modern benämning talar för den föreslagna benäm- ningen strafftidslag. Dessutom menar vi att även frågor om inled- ande av verkställighet ytterst har med strafftiden att göra. Till det kommer att den nu gällande lagen om beräkning av strafftid m.m. allmänt kallas strafftidslagen. Vi föreslår således att lagen nu formellt får den allmänt vedertagna benämningen strafftidslag. Som en följd av att en ny strafftidslag införs krävs justeringar i 18 § fjärde stycket 3 lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings- domstolar och i 1 kap. 3 § fängelselagen (2010:610). 5.4Lagens innehåll och tillämpningsområde Våra förslag: Strafftidslagen ska innehålla bestämmelser om när fängelsestraff får verkställas och hur tiden för sådan verk- ställighet ska beräknas. I lagen ska upplysas om att bestämmelser om verkställighet av fängelse i kriminalvårdsanstalt finns i fängelselagen (2010:610) och bestämmelser om verkställighet av fängelse i form av intensivövervakning med elektroniks kontroll finns i lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll. Skälen för förslagen: På motsvarande sätt som bör det i den nya lagen finnas en bestämmelse som upplysningsvis anger lagens innehåll och tillämpningsområde. Som framgår av de följande avsnitten föreslår vi att den nya lagen i grunden ska ha samma inne- håll och tillämpningsområde som den nuvarande lagen. Den ska alltså i huvudsak reglera frågor om inledande av verkställighet av fängelsestraff och beräkning av den tid som verkställigheten ska pågå. Det innebär att lagen ska vara tillämplig på alla fängelsestraff som enligt lag dömts ut eller bestämts som påföljd för brott. Det ska för tillämpningen sakna betydelse om straffet dömts ut i en dom eller ett beslut. Det innebär t.ex. att fängelse som förvand- lingsstraff för böter ska omfattas, liksom fängelsestraff som i beslut bestämts i samband med undanröjande av skyddstillsyn eller vill- korlig dom (jfr 27 kap. 6 § och 28 kap. 9 § ). Vidare ska också fängelsestraff som efter förverkande av villkorligt med- given frihet, genom dom eller beslut, ska verkställas omfattas (se förslaget till ändrad lydelse av 26 kap. 23 § ). Lagen ska också vara tillämplig på frihetsberövande påföljder som har dömts ut eller bestämts i ett annat land och som ska verkställas som fäng- elsestraff här efter överförande hit enligt t.ex. lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m., lagen (1972:260) om internationellt sam- arbete rörande verkställighet av brottmålsdom och lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen. Även fängelsestraff som dömts ut av internationella domstolar och tribunaler och som åtagit sig att verkställa ska omfattas av lagens tillämpningsområde (se t.ex. lagen [1994:569] om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt och lagen [2002:329] om samarbete med ). I pedagogiskt syfte och för att bidra till att göra regelsystemet om verkställighet av fängelsestraff överblickbart föreslår vi att det i den nya lagen även tas in en bestämmelse som upplysningsvis hän- visar till fängelselagen (2010:610) och lagen (1994:451) om intensiv- övervakning med elektronisk kontroll. 6Inledande av verkställighet av fängelsestraff Av våra direktiv framgår att vi i denna del ska föreslå hur lagstift- ningen kan förändras så att det tydligare framgår när och hur verk- ställighet får eller ska inledas, under vilka förutsättningar omedel- bar verkställighet ska ske och vilka skäl som ska utgöra hinder mot verkställighet. Som en del i det arbetet ska vi särskilt föreslå hur bestämmelsen i 11 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. (strafftidslagen) om tillfällig placering i häkte eller polisarrest kan förändras för att bättre möta kraven på en fullgod utredning och en ändamålsenlig anstaltsplacering. Vi ska också särskilt analysera behovet av förändringar när det gäller verkställighets- hinder i samband med prövning enligt 34 kap. 10 § andra stycket och, om det behövs, lämna förslag på en mer ändamåls- enlig reglering. Bestämmelser om när och hur verkställighet får eller ska inledas återfinns i 2–3 och 9–10 §§, medan bestämmelsen om tillfällig för- i allmänt häkte eller polisarrest finns i 11 §. Bestämmelserna har sedan strafftidslagen infördes varit i princip oförändrade. Vissa förändringar har dock genomförts (se t.ex. prop. 1975/76:90 och 1983/84:148). Inledande av verkställighet av fängelsestraff Kompletterande föreskrifter på området finns i 4–9 och 13–18 §§ förordningen (1974:286) om beräkning av strafftid m.m. (straff- tidsförordningen). Även Kriminalvården har meddelat föreskrifter och allmänna råd på området (se 9–11 §§ KVFS 2011:3 FARK Dom samt 1 kap. 8–9 §§ KVFS 2011:1 FARK Fängelse och 1 kap. 7–8 §§ KVFS FARK Häkte). Bestämmelser om när verkställighet får inledas Bestämmelser om när verkställighet får inledas finns i 2 och 3 §§. Har den som dömts till fängelse inte inom föreskriven tid fullföljt talan i målet när det gäller den utdömda påföljden, får domen verk- ställas i den delen utan hinder av att åklagare eller målsägande full- följt talan mot domen (2 § första stycket). Domen behöver alltså inte ha fått laga kraft mot alla parter och i alla delar för att verkstäl- lighet ska få ske. Verkställighet kan därför också inledas om den dömde visserligen har överklagat domen men endast i fråga om annat än sådant som gäller påföljden, t.ex. utvisning, förverkande av egendom, företagsbot eller skadestånd. Har den dömde överklagat domen beträffande skuldfrågan (frågan om den tilltalade ska dömas för gärningen och hur den ska bedömas) innebär det som regel att även påföljdsfrågan omfattas av prövningen (se Fitger, Rättegångs- balken, kommentaren till 51 kap. 24 §). Om den dömde har över- klagat en dom i påföljdsdelen men sedan återkallar överklagandet anses verkställighet, förutsatt att tiden för att överklaga har gått ut, kunna inledas som återkallelsen kom in till dom- stolen (RÅ 1950 not Ju23, NJA 1989 s. 382 och 1994 s. 230). Det har i ett sådant fall inte ansetts nödvändigt att invänta ett avskriv- ningsbeslut med anledning av återkallelsen eller att avskrivnings- beslutet och därigenom domen fått laga kraft. Med föreskriven tid för fullföljd ska förstås även den tid under vilken anslutnings- överklagande enligt 51 kap. 2 § kan ske (prop. 1964:76 s. 21). Att en dom eller ett beslut i vissa fall får verkställas trots att domen eller beslutet inte fått laga kraft mot någon av parterna fram- går av andra stycket i 2 §. Sådan omedelbar verkställighet kan ske antingen på grund av domstols förordnande, t.ex. enligt 28 kap. 3 § tredje stycket , eller på grund av särskild föreskrift i Inledande av verkställighet av fängelsestraff När det gäller det senare nämns i förarbetena som exempel bestämmelsen i 38 kap. 9 § (prop. 1974:20 s. 27). Enligt den bestämmelsen ska i de fall som där behandlas dom- stolens beslut gälla om inte något annat förordnas. Det gäller bl.a. sådana beslut om ny straffbestämning vid sammanträff- ande av brott enligt 34 kap. 10 § andra stycket (se nedan) och om ändring av påföljd vid hinder mot verkställighet i eller i utlandet enligt 34 kap. 18 § . En beskriv- ning av bestämmelserna i 34 kap. finns i avsnitt 4.1.3. En dom på fängelse får även verkställas om den dömde före full- följdstidens utgång avger förklaring att han eller hon avstår från talan mot domen när det gäller den ådömda påföljden och medger att den får verkställas (nöjdförklaring 3 §). Det innebär att om den dömde förklarar sig nöjd kan domen börja verkställas redan innan överklagandetiden gått ut. Som framgår av bestämmelsen kan en nöjd- förklaring avges endast före överklagandetidens utgång, inbegripet den tid under vilken anslutningsöverklagande enligt 51 kap. 2 § kan ske. Det innebär att en nöjdförklaring som lämnas efter den tiden saknar verkan som nöjdförklaring (NJA 1988 C 109). Enligt praxis anses en nöjdförklaring medföra att domen eller beslutet i den del som avser påföljden genom förklaringen får laga kraft mot den dömde (NJA 1983 s. 817). I vissa fall får en dom på fängelse inte verkställas trots att den fått laga kraft. Det fall som avses regleras i 34 kap. 10 § andra stycket och avser den situationen att någon dömts till fängelse för brott som han eller hon begått före verkstäl- ligheten av ett tidigare fängelsestraff som dömts ut för andra brott, utan att domstolen beaktat straffet i den andra domen. I en sådan situation ska domstolen sedan de båda domarna fått laga kraft, med tillämpning av 34 kap. 3 § andra stycket , pröva straffet i den dom som ska verkställas sist. Prövning sker efter anmälan av åklagare. Syftet med bestämmelsen är att åstadkomma ett resultat som i möjligaste mån uppväger följderna av att brotten inte har bedömts i ett sammanhang. Eftersom prövningen endast avser den dom som ska verkställas sist finns det inte något hinder mot att verkställa den andra domen. Det har inte ansetts nödvändigt att uttryckligen ange att verkställighet inte får ske av det fängelsestraff som domstolsprövningen avser (prop. 1962:10 del C s. 403, 1964:76 s. 22 och 1974:20 s. 109–110). Enligt 17 § strafftidsförordningen Inledande av verkställighet av fängelsestraff ankommer det på Kriminalvården att till åklagaren anmäla upp- komna frågor av detta slag. Bestämmelser om hur verkställighet ska inledas Bestämmelser om hur verkställigheten ska inledas, dvs. vilka åtgärder som ska vidtas och av vem, finns i 9 och 10 §§. I 9 § regleras de fall när den dömde är frihetsberövad, medan övriga fall, dvs. fall när den dömde befinner sig på fri fot, behandlas i 10 §. Om den dömde är häktad, omhändertagen efter beslut om undan- röjande av skyddstillsyn eller intagen i i annat mål när domen får verkställas, ska kriminal- vårdsanstalten eller häktet där den dömde är intagen befordra domen till verkställighet (9 § första stycket första meningen). Det är alltså anstalten eller häktet där den dömde befinner sig som har det ansvaret. Om den dömde är intagen på en enhet där rätts- psykiatriska undersökningar utförs, vare sig det är en inrättning inom hälso- och sjukvården eller en särskild undersökningsenhet, är det i stället verksamhetschefen där som ska befordra domen till verkställighet (9 § första stycket andra meningen). Med att domen befordras till verkställighet ska förstås att verkställigheten påbörjas (Ds Ju 1973:9 s. 72 och prop. 1974:20 s. 73). Om den som är häktad i målet inte redan förvaras i kriminalvårdsanstalt när domen befordras till verkställighet ska han eller hon för verkställighet för- passas till en sådan anstalt (9 § andra stycket). Är den dömde där- emot häktad i annat mål när domen befordras till verkställighet och förvaras den dömde inte redan i kriminalvårdsanstalt ska däremot någon förpassning till anstalt inte ske. I ett sådant fall får i stället verkställigheten påbörjas där den dömde förvaras. Vad som sagts torde även gälla beträffande den som är omhändertagen (se prop. 1986/87:106 s. 83). Är den dömde på fri fot när domen får verkställas ska den dömde föreläggas att senast viss dag inställa sig vid den kriminal- vårdsanstalt där domen ska verkställas (10 § första stycket). Om den dömde inte följer eller inte kan nås av ett föreläggande eller om det finns risk för det, kan Kriminalvården begära att Polismyndig- heten förpassar den dömde till anstalten (10 § andra stycket). En begäran om förpassning innebär dock inte automatiskt att Polis- Inledande av verkställighet av fängelsestraff myndigheten ska förpassa den dömde till anstalt. Om det bedöms kunna ske utan fara för att den dömde avviker får Polismyndig- heten i stället förelägga den dömde att inställa sig vid anstalten (10 § femte stycket). Om t.ex. grunden för en begäran om förpass- ning är att den dömde inte kunnat nås av ett föreläggande kan det vara tillräckligt att förelägger den dömde att inställa sig (prop. 1983/84:148 s. 36–37). Lämnar en dömd som befinner sig på fri fot nöjdförklaring inför en tjänsteman vid kriminalvårdsanstalt eller häkte gäller att den som tar emot förklaringen ska befordra domen till verkställig- het (10 § tredje stycket första meningen). Lämnas nöjdförklaringen inför , ska den som tar emot förklaringen se till att den dömde förpassas till kriminalvårdsanstalt (10 § tredje stycket andra meningen). I 10 § fjärde stycket återfinns en särskild förpassningsbestämmelse för det fallet att någon påträffas som avvikit från kriminalvårdsanstalt eller som i annat fall enligt särskilt beslut ska återföras till verkställig- het av ett fängelsestraff. I ett sådant fall gäller att , utan någon särskild begäran om det, ska förpassa den dömde till sådan anstalt. Med ”i annat fall enligt särskilt beslut ska återföras till verkställighet av ett fängelse- straff” avses det fallet att en övervakningsnämnd beträffande någon som är villkorligt frigiven beslutat att förklara av den vill- korligt medgivna friheten förverkad enligt 26 kap. 19 § brotts- balken utan att den dömde är omhändertagen vid beslutet.