sou · H4B344 · 2016-06-20 00:00:00 — Hjärta till hjärta, Röda Korset, Erikshjälpen, , för att nämna några. I flera svenska kommuner har frivilliga krafter också engagerat sig för att konkret stöda besökarna här. Många grupper och organisationer har verkligen bistått besökarna i svåra situationer. Inom denna humana folkrörelse handlar det inte om att bli av med ”tiggarna” utan att försöka bidra till att de inte ska behöva fara utomlands i ett desperat försök att skrapa ihop pengar till sina barns försörjning och framtid. Innan detta är uppnått måste vi som värdland behandla dem som medmänniskor med mänskliga rättigheter. Vi är bestörta över vad som drabbar dem också här. försåtliga propaganda har följts av aggressiva våldsdåd av enskilda extremister. Antalet hatbrott har ökat dramatiskt och blivit alltmer brutala. Det handlar om hotelser, okvädningsord men också rena våldsövergrepp. har bränts ned och tält skurits sönder, sittande eller liggande personer har översköljs med vatten eller besprutats med tändvätska, har personer beskjutits med luftgevär eller körts över med moped. Ytterst få av dessa hatbrott har lett till rättsliga åtgärder mot förövarna. Kravet på rättsliga åtgärder tenderar i stället att riktas mot de tiggande besökare som övernattar på olämpliga ställen: i provisoriska kojor i någon skogsdunge, under någon vägbro eller i en skrotbil eller enkel husvagn som inte kan långtidsparkeras. Bilden är att de skräpar ned på ett sätt som inga andra skulle tillåtas göra. Ilskan över dessa olagliga boenden har vuxit och därmed kravet på snabbare, effektivare avhysningar. kommer rapporter om avhysningar i som genomförts utan respekt för gällande regler. Självfallet måste det finnas möjlighet att hindra människor att slå läger varsomhelst. Men lösningen är inte att lämna denna polisiära uppgift till privata ordningsvakter. Orsaken till att problemet uppstått i vissa städer är att besökarna inte har något lagligt alternativ för övernattning. Den frågan har lösts i vissa kommuner. Men i har sådana härbärgen inte räckt till eller hämmats av begränsande regler om antalet övernattningar. Många frågar vilka politiska åtgärder som krävs. Här en serie steg som våra myndigheter borde ta för att bidra till att denna kris får en vändpunkt. För det första, hemländerna, främst och , måste uppmuntras att genomföra de nödvändiga reformer som krävs för att sätta stopp för antiziganismen och de djupa klyftorna som skapat misär. Regeringens dialog med rumänska kolleger kan bli en viktig kanal som bör utnyttjas aktivt. Svenska biståndsorganisationer som verkar i dessa länder bör ges stöd. För det andra, arbetet att verka för en effektivisering av EU:s arbete mot minoritetsdiskriminering och för integration av romer och andra missgynnade grupper måste fullföljas med prioritet. En ”särskild EU-representant” på hög nivå bör inrättas inom EU- kommissionen för att samordna och kraftsamla unionens arbete för denna, den största etniska minoriteten i . För det tredje, de som kommer hit måste bemötas medmänskligt och med respekt för sina mänskliga rättigheter. En rad åtgärder måste vidtas för att detta ska bli verklighet: •Erfarenhetsutbytet mellan berörda kommuner bör intensifieras, goda exempel bör spridas. Här har den nationella samordnaren och kommuner och landsting ett stort ansvar. •Mer vikt bör läggas på samarbete med frivilliga organisationer, bland dem finns kunskaper (språkliga och kännedom om romsk kultur) som inte sällan saknas inom myndigheterna. •Vågen av hatbrott mot dessa EU-medborgare måste tas på större allvar av polis och åklagare. Offren måste kunna lita på att det lönar sig att anmäla sådana övergrepp. En mer systematisk granskning av de olika extrema hatsajterna är viktig i arbetet mot denna kriminalitet. •Avhysningar, när nödvändiga, bör genomföras humant och rättssäkert – i linje med internationella normer. Det måste finnas lagliga alternativ för övernattning. Och sådana måste organiseras, som faktiskt kunnat göras i flera kommuner. •Fler informationscentra bör organiseras för att möta det stora behovet av saklig, stödjande information. En ambition bör vara att besöket här ska leda till större möjligheter att möta utanförskap och misär där hemma. •Särskild ansträngning bör göras att säkerställa adekvat sjukvård vid behov. Samarbete måste etableras i det syftet med hemländernas sjukförsäkringssystem. •Mer måste göras för att sprida saklig information i hemländerna, främst och , om den verkliga situationen i , inklusive om svårigheterna att få jobb. Detta är ett program som tacklar orsakerna till att utsatta människor söker sig hit i desperat hopp om att få bidrag till sina barns försörjning och framtid. Och som respekterar dessa personers mänskliga rättigheter. Det kommer att ta tid innan sådana åtgärder leder till att vi inte längre kommer att se någon EU-medborgare sitta på trottoaren och vädja om en slant. Men vi måste ha ett visst tålamod; åratal av utanförskap och systematisk diskriminering upphävs inte . En sak är uppenbar: de som kräver förbud och repressiva åtgärder sopar bara problemen under mattan. Och underminerar respekten för allas lika människovärde. , ordförande i mot antiziganism och en av initiativtagarna till Nätverket för utsatta EU-medborgare Debattartikel publicerad i , . Måste finnas lagliga alternativ De som kräver förbud och andra repressiva åtgärder riktade mot fattiga EU-medborgare sopar bara problemen under mattan. Det måste finnas lagliga alternativ för övernattning, vilket det gör i en del kommuner och de goda exemplen bör spridas. Här har den nationella samordnaren och Kommuner och Landsting ett stort ansvar. ”Nolltolerans” har blivit ett nyckelord i samtalet om hur vi ska förhålla oss till de fattiga EU-medborgare som vi ser tigga i vår stadsmiljö. Deras tillfälliga boenden eller uteliggande ska stoppas, polisen måste ”kliva fram” och kommunerna inte erbjuda ”tak över huvudet”. Andra förslag är att det ”organiserade tiggeriet” måste bekämpas och kommunala förbud införas mot tiggande på vissa platser. Så låter det från vissa ledande politiker. Men det finns också en annan opinion i landet. På flera platser har frivilliga organisationer – en del av dem nystartade – på olika sätt försökt hjälpa dessa utsatta besökare från och , många av dem romer. I en del kommuner har ett konstruktivt samarbete mellan dessa grupper och de lokala myndigheterna utvecklats. Enkla boenden har organiserats och det har till och med varit möjligt i en del fall att ordna tillfälliga jobb för en del av EU-medborgarna. Särskilt i och har många protesterat mot att skjul och kojor byggts på olämpliga ställen eller att ställts på vissa platser utan tillstånd. Den reaktionen från såväl markägare som allmänhet är absolut förståelig. Självfallet måste det finnas möjlighet att hindra människor att slå läger varsomhelst. Men det handlar inte om en medveten, politiskt motiverad ockupation. De som hamnat i denna situation vill inte störa någon, men de har inte kunnat hitta något lagligt alternativ för övernattning. Det problemet har faktiskt lösts i vissa kommuner, men i , till exempel, har sådana härbärgen inte räckt till eller hämmats av begränsande regler om det antal övernattningar som erbjudits. De avhysningar som genomförts – och som drabbat redan svårt utsatta människor – har inte löst problemet just därför att det inte funnits lagliga alternativ till boende . regler om mänskliga rättigheter understryker vikten av att ingen vräks utan tidig och förståelig information till de boende samt ett klargörande av ett rimligt alternativ. Det borde vara möjligt för besökare till våra tätorter att ställa upp en husvagn eller resa ett tält på någon plats där detta är tillåtet. I de kommuner där detta problem åtminstone delvis lösts har det skett i gott samarbete med frivilliga organisationer. En rad politiker har krävt ett program för politiken om EU- medborgarna. Det saknas inte förslag från civilsamhället. Här är några rekommendationer: •Erfarenhetsutbytet mellan berörda kommuner bör intensifieras, goda exempel bör spridas. Här har den nationella samordnaren och Kommuner och Landsting ett stort ansvar. •Mer vikt bör läggas på samarbete med frivilliga organisationer, bland dem finns kunskaper (språkliga och kännedom om romsk kultur) som inte sällan saknas inom myndigheterna. •Vågen av hatbrott mot dessa EU-medborgare måste tas på större allvar av polis och åklagare. Offren måste kunna lita på att det lönar sig att anmäla sådana övergrepp. En mer systematisk granskning av de olika extrema hatsajterna är viktig i arbetet mot denna kriminalitet. •Avhysningar, när nödvändiga, bör genomföras humant och rättssäkert – i linje med internationella normer. Det måste finnas lagliga alternativ för övernattning. Och sådana måste organiseras, som faktiskt kunnat göras i flera kommuner. •Fler informationscentra bör organiseras för att möta det stora behovet av saklig, stödjande information. En ambition bör vara att besöket här ska leda till större möjligheter att möta utanförskap och misär där hemma. •Särskild ansträngning bör göras att säkerställa adekvat sjukvård vid behov. Samarbete måste etableras i det syftet med hemländernas sjukförsäkringssystem. •Mer måste göras för att sprida saklig information i hemländerna, främst och , om den verkliga situationen i , inklusive om svårigheterna att få jobb. En sak är uppenbar: de som kräver förbud och andra repressiva åtgärder sopar bara problemen under mattan. Och underminerar respekten för allas lika människovärde. , ordförande i mot antiziganism och en av initiativtagarna till Nätverket för utsatta EU-medborgare Debattartikel publicerad i , . Polisen måste agera mot antiziganistiska hatbrott Anlagda bränder, stenkastning, sparkar och spottloskor. Många av hatbrotten mot romer anmäls aldrig och ytterst få går till åtal. I många fall har det lett till att barnen inte vågar vistas utanför hemmet. Polisen har en nyckelroll för att få stopp på kränkningarna, skriver Kommissionen mot antiziganism. Hatbrott är en del av många romers vardag och påfallande ofta är det barn som drabbas. Med tanke på omfattningen av antiziganistiska hatbrott har vidtagna åtgärder visat sig vara otillräckliga. Polisen måste nu ta hatbrotten på större allvar och genomföra åtgärder så att fler romer kan få upprättelse, menar Kommissionen mot antiziganism, som offentliggör en rapport om hatbrott mot romer. Anlagda bränder mot tältläger. Sparkar och spottloskor. Barn som inte vågar leka på gården för att grannen skriker ”jävla zigenarungar” efter dem. Det är händelser som är en del av många romers vardag i . Många av dessa hatbrott anmäls aldrig och statistik från visar att de som faktiskt anmäls sällan får en konkret uppföljning. av anmälningarna om antiziganistiska hatbrott leder till åtal. har mot denna bakgrund fått återkommande kritik från FN-organ som bevakar respekten för mänskliga rättigheter. publicerar Kommissionen mot antiziganism rapporten mot antiziganistiska hatbrott som baseras på två studier som kommissionen har tagit initiativ till. Studierna visar att antiziganistiska hatbrott ofta sker i allmänna miljöer och i vardagssituationer, där de flesta människor normalt känner sig trygga och säkra. Aktiviteter som för majoritetsbefolkningen är vardagliga rutiner, till exempel att gå och handla, tanka bilen eller ta bussen, innebär för många romer en risk att utsättas för kränkningar. Kommissionen noterar med oro att antiziganistiska hatbrott i hög utsträckning drabbar barn i deras närmiljö. I av anmälningarna är barn målsägande. Det rör sig ofta om hot och ofredande från grannar. I flera anmälningar uppges barnen vara så rädda att de inte vågar vistas utanför hemmet. För utsatta EU-medborgare, många av dem romer, är våldet ett återkommande inslag i deras liv i och attackerna förefaller bli allt grövre. Vardagen präglas av ständig rädsla och oro för våld och kränkningar. Det kan handla om att grupper eller enskilda kastar stenar på dem, skär sönder deras tält, försöker sätta eld på deras tillhörigheter, spottar på dem eller hotar att döda dem. Trots att antalet anmälningar om antiziganistiska hatbrott ökar är det uppenbart att mörkertalet är mycket stort. Många romer drar sig för att anmäla kränkningar till polisen. Utsatta EU-medborgares anmälningsbenägenhet är näst intill obefintlig. Benägenheten att anmäla kan förstås mot bakgrund av att många romers förtroende för polisen är lågt. Det har sin grund i en antiziganistisk historia där polismyndigheter ofta haft en roll i att fördriva romer. Skånepolisens olagliga massregistrering av romer som avslöjades av , har ytterligare förvärrat situationen. Att så få anmälningar leder till konsekvenser påverkar naturligtvis också anmälningsbenägenheten. Hatbrott är kriminella handlingar med fientliga eller hatiska motiv mot vissa individer och grupper. Omsorgen om minoriteters rättigheter kräver därför särskild vaksamhet mot dessa brott. De drabbar enskilda men tenderar dessutom att skapa rädsla hos en hel grupp människor. Av kommissionens rapport framgår att det svenska juridiska regelverket för att bekämpa hatbrott i stort sett är adekvat. Det är det praktiska arbetet när det gäller att tillämpa regelverket för att lagföra brott som inte är tillfredsställande. Polisen har här ett särskilt ansvar. Både tidigare och nuvarande regering har betonat att arbetet mot hatbrott är prioriterat. visar kommissionens information snarare det motsatta: många anmälningar om hatbrott med antiziganistiska motiv har en oförklarligt låg uppklarningsnivå. Exempelvis ledde enbart av anmälningarna om olaga hot eller ofredande med antiziganistiska motiv till åtal 2012–2013 – motsvarande siffra för olaga hot generellt var . Polisledningen bör nu tydliggöra att hatbrott prioriteras på allvar inom myndig- Ledningen bör också ställa krav på konkreta och mätbara resultat för uppföljningen. Öka kunskapen om antiziganism Kommissionens studie visar att i över hälften av de analyserade anmälningarna hade polisen inte förmått att identifiera hatbrottsmotiv. Det påverkar givetvis vilka utredningsåtgärder som vidtas. För att identifiera motivet krävs kunskap om antiziganism, något som romer påpekar saknas hos polisen. Polisen bör därför vidta omfattande utbildningsinsatser på alla nivåer inom organisationen. För att den som utsätts för ett hatbrott ska anmäla detta och senare delta i förundersökningen, krävs att polisen har ett förtroendeingivande bemötande. Att polisen anställer personer med romsk språk- och kulturkompetens är ett sätt som kan bidra till att säkerställa detta. Ett annat är att öka polisens tillgänglighet genom att införa särskilda telefonlinjer, ”hot lines”. Redovisa kön och ålder i statistiken Under en kvinnokonferens som kommissionen anordnade framkom att många romska kvinnor upplever att hatbrott riktas särskilt mot dem. Att barn i så stor utsträckning utsätts för hatbrott är också ytterst oroande. Polisen bör i sin dialog med romer därför träffa kvinnor och ungdomar för att ta del av deras särskilda erfarenheter. Kommissionen anser också att polisen bör redovisa kön och ålder i sin statistik över hatbrott. Att synliggöra mönster av detta slag är viktigt för att kunna identifiera och vidta relevanta och effektiva åtgärder. Utsatta EU-medborgares vardag i präglas av våld och hot om våld. Deras erfarenheter i hemländerna har underminerat deras förtroende för polismakten. Med hänsyn till de besökande EU- medborgarnas utsatta position, som ofta utmärks av en osäker boendesituation och rädsla för avhysning, ställs det särskilda krav på att polisen agerar korrekt och förtroendeingivande mot dem som drabbas av hatbrott. Inte minst viktigt är att polisen har ett gott samarbete med de frivilligorganisationer som verkar för och med besökande EU-medborgare. har en mörk antiziganistisk historia. Det är bara genom ett kraftfullt och tydligt agerande mot antiziganism som den onda kontinuiteten av diskriminering och kränkningar kan brytas. För detta har vi alla ett ansvar och polismakten en nyckelroll. , ordförande i mot antiziganism samt ledamöterna: Debattartikel publicerad i , . Vi måste lösa frågan om tiggarnas övernattningar ”I sak handlar det inte om deras närvaro i sig, inte heller handlar det om att de skulle begå brott genom att samla pantflaskor eller sitta tiggande på trottoaren. Det handlar om var besökarna övernattar. Här finns absolut ett problem”, skriver . ”Alla måste följa lagen” låter som en självklar tes, den som inte gör så begår ju en brottslig handling. När därför denna tes nu upprepas gång på gång i diskussionen om de besökande EU-medborgarna från och , många av dem romer, så är budskapet uppenbart: vi kan inte acceptera besökarnas beteende, det är olagligt. I sak handlar det inte om deras närvaro i sig, de har som EU- medborgare rätt att komma hit och stanna (och längre om de kan försörja sig). Inte heller handlar om att de skulle begå brott genom att samla pantflaskor eller sitta tiggande på trottoaren, det är inte förbjudet även om vissa tycker att detta borde vara straffbart. Det handlar om var besökarna övernattar. Här finns absolut ett problem. Det bottnar i grunden i en skriande fattigdom, besökarna har inte råd att ta in på hotell eller ens vandrarhem. De kommer hit för att försöka få ihop pengar till sina barn och deras framtid, inte sällan också för att reparera fallfärdiga boplatser där hemma. En del övernattar i gamla eller bilvrak, andra bygger primitiva skjul i någon skogsdunge eller ligger under någon bro, på en parksoffa eller till och med i en offentlig toalett. Sådana övernattningar bryter i flera fall mot lokala ordningsstadgar. Att slå läger utan tillstånd på någon annans mark är inte tillåtet. Allemansrätten sätter gränser även för tältande. far besökarna illa – av regn och rusk, av svårigheter att sköta hygienen och av rädsla för trakasserier och övergrepp av extremister. och skjul har utsatts för mordbränder. Något måste göras, frågan är vad? På en del platser i landet har humanitära organisationer i samverkan med kommunen ordnat enkla boenden som faktiskt löst problemen. Tyvärr har regeringens nationelle samordnare om de utsatta EU-medborgarna vänt sig emot sådana lösningar. Hans förslag var i stället snabba och effektiva avhysningar, det vill säga vräkningar. Samordnarens uppdrag är avslutat men hans åsikter har uppenbarligen fått effekt. Särskilt i sker nu täta polisingripanden. En del av romerna har vräkts . Internationella organ som bevakar mänskliga rättigheter har påpekat att denna behandling av hemlösa strider mot överenskomna normer. Det finns regler för hur vräkningar får genomföras. En är att alternativ ska erbjudas. Det sker nu inte i en rad fall. Man kan säga att svenska myndigheter därmed inte följer lagen, de internationella normerna. De alternativ som erbjuds i en del fall är tillfälliga härbärgen som drivs med kommunala bidrag. Men dessa har för få platser och tillåter övernattning bara i . Detta ”evakueringsboende” är uppenbarligen tänkt som ett avstamp före en hemresa, knappast något mer. Det finns två diametralt olika positioner i den här frågan. Den ena innebär att vi inte bör göra något som kan underlätta besökarnas närvaro här; tvärtom bör vi få dem att lämna landet och inte komma tillbaka. Den andra hållningen bygger på idén om mänskliga rättigheter, att dessa europiska grannar bör behandlas medmänskligt och att vi bör försöka finna humana lösningar. Det handlar om romer. För dem måste det vara smärtsamt att åter som grupp bli beskyllda för att begå brott. Och dessutom ironiskt: hur ofta genom alla år har inte just det romska folket drabbats av brottsliga handlingar – också av myndigheter – i strid mot internationell rätt? Den överväldigande majoriteten av besökarna har självfallet ingen som helst avsikt att störa eller komma i klammeri medrättvisan. Svaret på den försåtliga parollen om att ”alla måste följa lagen” är enkelt: följ exemplen från och andra kommuner som konstruktivt löst frågan om övernattningarna så försvinner problemet! , ordförande i mot antiziganism och f.d. kommissionär för mänskliga rättigheter. Debattartikel publicerad på SVT Opinion, . Antiziganismen utgör alltjämt ett hinder för romer var jag i för att medverka vid regeringens lansering av Den mörka och okända historien – vitbok om övergrepp av kränkningar av romer . Jag var delaktig i arbetet med att ta fram boken och därför en av huvudtalarna på ceremonin där boken presenterades. Jag hade övernattat på ett hotell i och gick jag ner för att äta frukost i hotellets matsal. Det var då regeringen skulle erkänna att romer systematiskt genom historien har blivit utsatta för antiziganism och därmed en milstolpe i arbetet för romers rättigheter. Äntligen ett erkännande om de historiska oförrätterna. Mina tankar den morgonen var fokuserade på lanseringen av vitboken, där många prominenta gäster skulle delta. Men där, vid frukostbuffén, blev jag stoppad och därför påmind om antiziganismen , som så förut. En anställd på hotellet hämtade mig, innan jag ens hade hunnit börjat välja mat från bordet. Hon förde mig till lobbyn och frågade mig väldigt kort vad det var jag ville ha. Trots att jag , med hotellnyckeln i hand, upprepade att jag ville äta frukostbuffén som alla andra, nekade hon mig det, bland annat med motiveringen ”det är nog mycket trevligare för dig här ute”. Slutligen kom hon med en kopp kaffe till lobbyn och nästan drämde den i bordet framför näsan på mig för att demonstrera hur ovälkommen jag var. Händelsen är talande för det som vitboken faktiskt beskriver. Den visar att det finns en historisk kontinuitet i antiziganismen. beskriver hur romer har nekats skolgång och trakasserats inom utbildningsväsendet, inte har fått tillgång till bostad och arbete, att romer har utsatt för tvångsomhändertagande av barn för att de skulle assimileras. Registrering och kartläggning av romer löper som en röd tråd genom hela den svenska historien. utsätts romer för etnisk registrering, utan att få upprättelse. Beskrivningen av 1900-talets antiziganism finns, inte bara som en tung ryggsäck, utan är också en realitet , är en del av mitt liv. Det är inte bara historia, det är en strukturell diskriminering som vi faktiskt utsätts för i vår vardag. Våra barn är ofta med oss i dessa situationer och blir ögonvittnen till de kränkningar som sker öppet. Kränkningarna är legitima och ifrågasätts inte. När jag tittar på videon från ceremonin ser jag att jag ser oberörd ut när moderatorn frågar om jag kan berätta om en situation när jag själv har blivit diskriminerad. Jag hinner, innan jag svarar, tänka: vilken av alla gånger ska jag berätta om? Ska jag berätta om när jag blivit punktmarkerad av vakter i affären? Ska jag berätta om när jag blivit nekad att hyra ett motellrum? Eller om när handläggaren på avogt ifrågasätter mig och mitt vardagliga ärende, trots att jag ser att hon är hur trevlig som helst mot de andra i salen? Slutligen berättar jag om händelsen på hotellet, det vill säga det som skedde senast, alltså den morgonen. Trots att jag ser opåverkad ut på videon, lämnar diskrimineringen aldrig mig oberörd. Visserligen kan jag ibland stänga av, men jag blir aldrig immun mot att bli kränkt. Jag reser mig alltid upp. Men den gör att jag undviker nya miljöer. Diskrimineringen är som ett öppet sår som inte läker. Det påverkar mig, varje gång. Romer ska ha tillgång till mänskliga rättigheter – lika rättigheter och möjligheter att själv leva det liv man vill leva. Det handlar om att säkra att diskrimineringen inte påverkar tillgång till utbildning, arbete eller bostad. Det handlar också om rätten till ett icke-diskri- minerande bemötande av olika myndigheter. De här rättigheterna finns , men gäller inte för alla. Inte för romer. Inte för mig. Diskrimineringen och antiziganismen kränker mina rättigheter. För att romer ska ha tillgång till lika rättigheter och möjligheter, måste vi få ett skifte i hur problem kring rättighetskränkningar formuleras.