sou · H3B383 · 2016-01-01 00:00:00 — har visserligen ett system för allmän- giltigförklaring av kollektivavtal, men det aktuella kollektivavtalet tillhörde inte dem som allmängiltigförklarats i . Domstolen påtalade även att det av ordalydelsen av artikel 3.8 andra stycket framgår att denna bestämmelse endast kan användas av länder som saknar ett system för allmängiltigförklaring av kollek- tivavtal. kan därför inte utnyttja denna bestämmelse och även om det hade varit möjligt så innebär inte den aktuella delstats- lagen att ett kollektivavtal ”gäller allmänt för alla likartade företag inom den aktuella sektorn eller det aktuella arbetet och inom det aktuella geografiska området”, eftersom kollektivavtalet endast blir tillämpligt vid offentlig upphandling och inte vid privat upphand- ling. Enligt kunde därför den minimilön som del- statslagen gjort tvingande vid offentlig upphandling inte anses ut- göra en sådan minimilön som medlemsstaterna har rätt att kräva av utstationerande arbetsgivare enligt artikel 3.1 första stycket första strecksatsen. Med hänvisning till upprepade även domstolen att den hårda kärnan, dvs. artikel 3.1 första stycket a–g), utgör såväl ett golv som ett tak för vad medlemsstaterna får kräva i förhållande till utstationerande arbetsgivare. Delstaten hade därför inte enligt utstationeringsdirektivet rätt att kräva att ut- stationerande arbetsgivare tillämpar lönen i det aktuella kollektiv- avtalet. konstaterade även att ovanstående tolkning av utstationeringsdirektivet bekräftas genom läsning av direktivet mot bakgrund av artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). Syftet med direktivet är att förverkliga friheten att tillhandahålla tjänster. Domstolen konstaterar att arbetsgivare från länder med en lägre lönenivå än den tyska genom delstatslagen åläggs ytterligare en ekonomisk börda som kan medföra att deras tjänster förbjuds, hindras eller blir mindre attraktiva i värdmedlemsstaten. Därmed kan en sådan lagstiftning som den som var aktuell i målet utgöra en inskränkning i den fria rörligheten för tjänster i strid med artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). En sådan åtgärd kan inte anses vara motiverad av målet att skydda arbetstagare dels eftersom delstatslagen endast gäller vid offentlig upphandling och inte vid privat upphandling, dels eftersom det aktuella kollektivavtalet inte allmängiltigförklarats. Kommissionen mot (Mål C-319/06, dom )31 hade i sin lagstiftning listat totalt 14 områden inom vilka utstationerande arbetsgivare var skyldiga att följa samma regler som inhemska arbetsgivare. Enligt utgjorde samtliga nationella krav i lag, förordning eller allmängiltigförklarat kollektiv- avtal rörande dessa områden tvingande regler som rör grunderna för den nationella rättsordningen (ordre public). ansåg att artikel 3.10 första strecksatsen i utstationeringsdirektivet gav värdmedlemsstaten rätt att ställa krav på utstationerande arbets- 31 Mål C-319/06, Europeiska gemenskapernas kommission mot Storhertigdömet . givare på områden vid sidan av de sju som räknas upp i artikel 3.1, dvs. den hårda kärnan, om värdmedlemsstaten definierar dessa om- råden som ordre public. Kommissionen ansåg dock att införlivat utstationeringsdirektivet felaktigt och att utstationerande arbetsgivare ålades skyldigheter som gick utöver vad som är tillåtet enligt direktivet. Enligt kommissionen kunde inte enskilda medlems- stater ensidigt bestämma innebörden av begreppet ordre public i artikel 3.10 i utstationeringsdirektivet. Kommissionen ansåg att krav på ett skriftligt anställningsavtal, på att lönerna automatiskt ska justeras efter levnadskostnadernas utveckling, rörande deltids- arbete och tidsbegränsade anställningsavtal samt sådana krav som finns i ej allmängiltigförklarade kollektivavtal inte kan klassas som ordre public. Kommissionen ansåg därför att dessa krav inte kan göras gällande gentemot utstationerande arbetsgivare. hade även infört ett krav på att utstationerande arbetsgivare innan arbetet påbörjades på förfrågan och möj- ligt skulle ställa en rad uppgifter till yrkesinspektionens förfogande. Uppgifterna rörde bl.a. information om arbetstagarna, arbetsplatsen och uppdragets varaktighet. Därutöver var utstationerade arbets- givare skyldiga att utse ett i bosatt ombud som skulle förvara dessa handlingar. En underrättelse om var handlingarna förvarades skulle skickas till yrkesinspektionen senast när arbetet påbörjades. konstaterade till att börja med att undantaget rörande ordre public utgör en avvikelse från den grundläggande principen om fri rörlighet för tjänster och att det därför ska tolkas restriktivt och att räckvidden för vad som innefattas inte ensidigt kan bestämmas av varje medlemsstat. Domstolen fastställde även att artikel 3.1 första stycket i utstationeringsdirektivet i princip innehåller en uttömmande lista över områden där värdmedlems- staten kan göra gällande sin lagstiftning mot arbetsgivare som ut- stationerar arbetstagare till dess territorium. Med dessa utgångspunkter underkände sedan domstolen Luxem- burgs krav på samtliga fyra punkter då inte visat att det förelåg ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkade ett grundläggande samhällsintresse. När det gällde kravet att på förfrågan ställa vissa uppgifter till yrkesinspektionens förfogande innan arbetet påbörjades ansåg EU- domstolen att detta krav var alltför oklart. bland annat hur yrkesinspektionen skulle kunna begära in dessa handlingar om inspektionen inte hade kännedom om vilka arbets- givare som avsåg att utstationera arbetstagare i . Dess- utom ansåg domstolen att det var oklart vad uttrycket ”innan arbetet påbörjas” faktiskt innebar. Dessutom framgick det inte klart hur omfattande rättigheter och skyldigheter utstationerande arbetsgivare hade och riskerade arbetsgivare som inte följde bestämmelsen långtgående sanktioner. Sammantaget ansåg därför att de oklarheter som kännetecknade den aktuella bestämmelsen kunde avskräcka arbetsgivare som önskade utstationera arbetstagare i från att utnyttja sin frihet att tillhandahålla tjänster. Bestämmelsen var därför så oklar och tve- tydig att den stod i strid med artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). Även kravet att dokumenten skulle förvaras hos ett i Luxem- burg bosatt ombud underkändes av . Orsaken var att domstolen ansåg att detta krav medförde en extra administrativ och ekonomisk börda som hindrade den fria rörligheten för tjäns- ter. Med hänvisning till domen i Arblade32 påtalade domstolen att ett verksamt skydd för arbetstagarna kunde kräva att vissa hand- lingar ställs till förfogande på den plats där arbetet utförs eller på en klart angiven plats, men att gemenskapsrätten inte medger att dessa handlingar ska förvaras av en fysisk person med hemvist i värd- medlemsstaten. Att det i allmänhet blir lättare för nationella myndig- heter att utföra kontroller om ett ombud utsetts utgör inte ett giltigt skäl. Att i stället kräva att handlingarna förvaras hos en av de utstationerade arbetstagarna innebär nämligen en mindre inskränk- ning i friheten att tillhandahålla tjänster som den är lika effektiv. Med anledning av det system för administrativt samarbete mellan medlemsstaternas myndigheter som skapats genom artikel 4 i utstationeringsdirektivet finns det inte heller något giltigt skäl att kräva att handlingarna ska förvaras hos ett ombud efter det att ut- stationering upphört. 32 Förenade målen C-369/96 och C-376/96, dom , , Arblade & fils SARL och , , Sofrage SARL. Palhota m.fl. (Mål C-515/08, dom )33 Efter domen i Arblade34 ändrade sin lagstiftning och in- förde ett undantag från kravet på att arbetsgivare ska upprätta en arbetsordning och ett personligt konto för varje arbetstagare samt föra ett personalregister. En förutsättning för att undantas från kravet var dock att den utstationerande arbetsgivaren innan ut- stationeringen påbörjades anmälde att man avsåg att utstationera arbetstagare i . Utstationeringen fick emellertid inte på- börjas förrän den belgiska myndigheten kontrollerat och godkänt anmälan och utfärdat ett registreringsnummer. Ett sådant godkän- nande kunde ta . Undantaget kunde bara utnyttjas för utstationeringar som varade än sex måna- der. Anmälan skulle förutom uppgifter om arbetsgivaren och de utstationerade arbetstagarna innehålla information om bl.a. ut- stationeringens längd och uppgifter om arbetstagarnas arbetsvillkor. Därutöver skulle en kopia av de handlingar från etableringslandet som motsvarar de som belgisk lag krävde hållas tillgängliga. Samt- liga handlingar skulle förvaras på arbetsplatsen eller i hemmet hos det ombud som den utstationerade arbetsgivaren utsett. När ut- stationeringen slutförts skulle en kopia av samtliga handlingar över- lämnas till de belgiska myndigheterna och den utstationerande arbets- givaren skulle dessutom själv bevara dessa handlingar . Vid en inspektion upptäckte de belgiska myndigheterna 53 portu- gisiska varvsarbetare hos en portugisisk arbetsgivare som utstatio- nerats i utan någon föregående anmälan och det fanns inte heller någon kopia av portugisiska lönehandlingar. Eftersom den portugisiska arbetsgivaren således inte utnyttjat möjligheten till undantag skulle det i stället ha upprättat alla de handlingar som krävdes enligt belgisk lag. Den nationella domstolen bad EU- domstolen avgöra om det belgiska systemet med förhandsanmälan stod i strid med artiklarna 56 och 57 FEUF. inledde med att fastslå att utstationeringsdirekti- vet syftar till att samordna nationella materiella bestämmelser om arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbetstagare men 33Mål C-515/08, Vítor dos Palhota, Mário de Moura Gonçalves, das Neves Palhota, Termiso Limitada. 34Förenade målen C-369/96 och C-376/96, dom , , Arblade & fils SARL och , , Sofrage SARL. att det står medlemsstaterna fritt att bestämma innehållet i de administrativa bestämmelser som gör det möjligt att kontrollera att dessa villkor iakttas. Dessa administrativa bestämmelser måste dock ta hänsyn till fördraget och de allmänna principerna i . Domstolen övergick sedan till att avgöra om anmälningskravet utgjorde en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster. Efter- som en utstationering inte fick påbörjas förrän de belgiska myndig- heterna godkänt anmälan och utfärdat ett registreringsnummer, likställde anmälningssystemet med ett administra- tivt tillståndsförfarande. Enligt utgjorde detta ett hinder för den fria rörligheten för tjänster, speciellt i situationer där en utstationerande arbetsgivare behövde agera snabbt. Också skyl- digheten att hålla de aktuella dokumenten tillgängliga på arbets- platsen eller hos ett ombud ansågs hindra den fria rörligheten för tjänster, eftersom det inte kunde uteslutas att dessa krav medförde ytterligare utgifter och ekonomiska och administrativa pålagor som kunde snedvrida konkurrensen. Skyddet av arbetstagare utgör dock ett erkänt skäl av allmänintresse som kan berättiga inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster. Domstolen prövade därför om det belgiska systemet var ägnat att uppnå målet att skydda arbetstagare samt om detta mål inte kunde nås med mindre ingripande åtgärder. Enligt de belgiska myndigheterna möjliggjorde anmälan att de belgiska myndig- heterna kunde utöva faktisk kontroll över löne- och arbetsvillkor när arbetstagare utstationeras i . I enlighet med tidigare domar konstaterade domstolen att ett anmälningsförfarande kan utgöra en proportionerlig åtgärd för att skydda utstationerade arbetstagare. Däremot ansåg att det faktum att det belgiska systemet kunde likställas med ett administrativt tillstånds- förfarande gick utöver vad som var nödvändigt för att skydda arbets- tagarna. Det belgiska anmälningssystemet stred därför mot artik- larna 56 och 57 FEUF. När det gällde skyldigheten att hålla de aktuella handlingarna tillgängliga för belgiska myndigheter ansåg att detta krav var ägnat ”att göra det möjligt för myndigheterna att kontrollera att de arbetsvillkor som räknas upp i artikel 3.1 i direktiv /71 efter- levs, med avseende på utstationerade arbetstagare, och därmed att säkerställa skyddet av sådana arbetstagare” (punkt 57). Därmed stod detta krav inte i strid med artiklarna 56 och 57 FEUF. Vicoplus (Förenade målen C-307/09–C-309/09, dom )35 När blev medlem i EU utnyttjade möjlig- heten att begränsa den fria rörligheten för polska arbetstagare. De frågor som den nationella domstolen ställde till rörde förutom tolkning av anslut- ningsakt också hur artikel 1.3 c i utstationeringsdirektivet skulle tolkas, dvs. domstolen slog fast vilka kriterier som måste vara upp- fyllda för att det ska vara en uthyrning av arbetskraft enligt den bestämmelsen. För det första ska den uthyrda arbetstagaren vara anställd i det uthyrande företaget. För det andra måste man skilja mellan fall då arbetskraften ställs till förfogande och fall då en arbetstagare till- fälligt förflyttas. Endast då förflyttningen av arbetstagaren till en annan medlemsstat utgör själva föremålet för det gränsöverskrid- ande tillhandahållandet av tjänster utgör det en utstationering i den mening som avses i artikel 1.3 c). För det tredje kännetecknas en utstationering som avses i artikel 1.3 c) av det faktum att den ut- hyrda arbetstagaren arbetar under användarföretagets kontroll och ledning. mot (Mål C-522/12, dom )36 Frågan i målet var om dels två schablonutbetalningar som beslutats under kollektivavtalsförhandlingar och dels ett bidrag till förmögen- hetsbildning skulle ingå i begreppet minimilön enligt utstatione- ringsdirektivet. Syftet med schablonutbetalningarna var att höja lönerna med beaktande av nationell praxis som innebar att tillämp- ningen av nya lönetabeller föregreps genom schablonutbetalningar när ett kollektivavtal förhandlades fram och när det gamla kollektiv- avtalet hade löpt ut. Med hänvisning till tidigare avgöranden an- förde domstolen att det endast är de delar av ersättningen som inte ändrar förhållandet mellan arbetstagarens prestation och det veder- 35 Förenade målen Vicoplus SC PUH (C-307/09), BAM sp. zoo (C-308/09) och sp. zoo (C-309/09) mot en Werkgelegenheid. 36 Mål C-522/12, dom , mot . lag han eller hon uppbär som kan beaktas när minimilönen enligt direktivets mening fastställs. Domstolen konstaterade att schablon- utbetalningarna i och för sig utgjorde en motprestation för arbets- tagarnas normala verksamhet i enlighet med ett allmängiltigförkla- rat kollektivavtal (vilket i sig skulle innebära att utbetalningarna kunde kvalificeras som lön) men att det skulle ankomma på den nationella domstolen att kontrollera om en sådan kvalificering verkligen överensstämde med de avsikter som parterna i kollektiv- avtalet hade. Vad gäller bidraget till förmögenhetsbildning anförde domstolen att bidraget ändrade förhållandet mellan arbetstagarens prestation och det vederlag han eller hon uppbär som ersättning för prestationen. Domstolen anförde att ett sådant bidrag i och för sig hade samband med arbetsinsatsen men att det inte utgjorde lön i egentlig mening utan syftade till att genomföra ett socialpolitiskt mål med bland annat ekonomiskt stöd från myndigheterna. Bidraget kunde därför inte anses ingå i det normala förhållandet mellan arbetsinsatsen och arbetsgivarens ekonomiska motprestation för denna. Domstolen överlät emellertid även denna slutliga bedöm- ning till den nationella domstolen. Clercq m.fl. (Mål C-315/13, dom )37 Målet gällde ett straffsanktionerat belgiskt krav på att mottagare av tjänster vid utstationering ska kontrollera att den utstationerande arbetsgivaren på vederbörligt sätt anmält utstationeringen till belgiska myndigheter och, om så inte är fallet, själv anmäla utstationeringen. Domstolen slog fast att nationella kontrollåtgärder avseende ut- stationering i sig inte omfattas av utstationeringsdirektivet utan att medlemsstaterna själva kan bestämma om dessa åtgärder med beak- tande av . Det belgiska kravet var, enligt domstolen, ägnat att medföra att de tjänster som tillhandahålls av tjänsteleverantörer som är etable- rade i andra medlemsstater blir mindre attraktiva för tjänstemottag- are i och därmed en inskränkning i friheten att tillhanda- hålla tjänster. I enlighet med tidigare domar konstaterade dom- 37 Mål C-315/13, dom , m.fl. stolen att en skyldighet för tjänstetillhandahållaren att anmäla ut- stationering till myndighet kan utgöra en proportionerlig åtgärd för att skydda utstationerade arbetstagare. Skyldigheten för tjänste- mottagaren i detta fall kunde, enligt domstolen, betraktas som en konsekvens av skyldigheten för tjänstetillhandahållaren och anses vara nödvändig för att uppnå de mål som eftersträvas med systemet. Sähköalojen ammattiliitto ry mot Elektrobudowa Spółka Akcyjna (Mål C-396/13, dom )38 I målet hade en finländsk domstol ställt en rad frågor om vad som ingår i minimilönen enligt utstationeringsdirektivet. Sähköalojen ammattiliitto var en finländsk fackförening som hade övertagit polska utstationerade arbetstagares krav mot deras polska arbetsgivare Elektrobudowa Spółka Akcyjna () och som i eget namn förde talan mot vid finländsk domstol. hade emellertid invänt att fordringar till följd av ett anställningsförhållande inte kan över- låtas enligt polsk rätt och att fackföreningen således inte hade tale- rätt. Enligt finländsk rätt hade fackföreningen dock rätt att ta över fordringar och föra talan på det sätt som skett. Eftersom fackföre- ningens talerätt regleras av finländsk rätt, var enligt innehållet i polsk lagstiftning inte relevant. Dessutom följer av ut- stationeringsdirektivet att den minimilön som krävdes i målet regle- ras av lagstiftningen i den medlemsstat där arbetstagarna är utstatio- nerade för att utföra arbetet, oavsett vilket lands lag som är tillämp- lig på anställningsförhållandet. hade alltså talerätt mot . I fråga om tolkningen av begreppet minimilön hänvisade dom- stolen bl.a. till tidigare uttalanden om att medlemsstaternas frihet att definiera vad som ingår i minimilönen gäller bara så länge defini- tionen inte medför att friheten att tillhandahålla tjänster mellan medlemsstaterna hindras. Domstolen slog vidare fast att det är upp till medlemsstaterna att fastställa metoden för att beräkna minimi- lönen och vilka kriterier som då ska beaktas. Metoden och kriteri- erna måste dock vara bindande och tillgängliga och otvetydiga så att kravet på transparens uppfylls. Minimilönen kan t.ex. beräknas 38 Mål C-396/13, dom , Sähköalojen ammattiliitto ry mot Elektrobudowa som timlön eller ackordslön utifrån en klassificering av arbetstag- arna i lönegrupper i enlighet med vad som bestämts i medlems- staten. Enligt gällande finländska regler ska arbetstagarna få dagtrakta- mente som kompensation för de olägenheter som utstationeringen innebär till följd av att de berörda personerna tvingas flytta iväg från sin vanliga miljö. Dagtraktamentet ersatte alltså inte vissa ut- gifter utan var, enligt domstolen, en ersättning som hör ihop med utstationeringen under förutsättning att samma traktamente ska betalas till lokal arbetskraft som utsänds inom medlemsstaten. Dagtraktamentet ingick alltså i den minimilön som skulle betalas. Enligt gällande finländska regler hade arbetstagarna vidare rätt till reseersättning om den dagliga resan till och från arbetet tar mer än . Också här var det enligt domstolen fråga om en ersättning som hör ihop med utstationeringen och som inte är er- sättning för vissa utgifter. Även reseersättningen ingick alltså i minimilönen. hade betalat de utstationerade arbetstagarnas boendekost- nader och ville ta med betalningen vid beräkningen av minimilönen. Enligt domstolen var det här dock fråga om sådan kompensation för levnadsomkostnader, som faktiskt uppkommit för arbetstag- arna till följd av utstationeringen, som inte ingår i minimilönen. Domstolen gjorde motsvarande bedömning i fråga om de måltids- kuponger som hade gett de utstationerade arbetstagarna i enlighet med deras polska anställningsavtal. I fråga om den föreskrivna semesterlönen så var den enligt dom- stolen en inneboende del av den ersättning som arbetstagaren får som motprestation för sitt arbete. Den lön som de utstationerade arbetstagarna har rätt till med minsta antal betalda semesterdagar motsvarar därför enligt domstolen den minimi- lön som arbetstagarna har rätt till . kft mot , , (Mål C 586/13, dom )39 Ett österrikiskt bolag hade ingått ett avtal med det ungerska bolaget innebärande att skulle behandla ett visst antal slaktkroppar av nötkreatur och förpacka köttet för saluföring. Verksamheten ägde rum i . Lokaler och maskiner hyrde av det österrikiska bolaget som åtog sig att stå för driftskostnaderna för lokalerna. Den utrustning som användes i verksamheten t.ex. verktyg och skyddskläder till- hörde . Arbetet utfördes av ungerska arbetstagare och det österrikiska bolaget instruerade hur arbetet skulle utföras och genomförde kvalitetskontroller av det utförda arbetet. Ersättningen för de tjänster som tillhandahölls av baserades på den behandlade köttvolymen och ersättningen sänktes om köttet inte höll tillräckligt god kvalitet. ansökte om bekräftelse av utstationeringen hos österrikiska myndigheter som bedömde att det inte förelåg en så- dan utstationering av arbetskraft som är underordnad ett tillhanda- hållande av tjänster utan att avtalsförhållandet innebar att arbets- kraft ställdes till förfogande och att det krävdes arbetstillstånd enligt övergångsbestämmelserna anslutningsakt om till- träde till arbetsmarknaden. Till följd av detta påfördes det öster- rikiska bolaget böter. Enligt avtalet mellan det österrikiska bolaget och åvilade betalningsansvaret för böterna . väckte talan om skadestånd mot sina juridiska rådgivare som hade informerat bolaget om att det inte krävdes något arbetstillstånd för att fullgöra avtalet. I begäran om förhandsavgörande från frågade den nationella domstolen dels om den tjänst som tvisten rörde innebar ”att ställa arbetskraft till förfogande” på det sätt som be- greppet användes i målet Vicoplus, dels om det var tillåtet att begränsa möjligheten att ställa arbetskraft till förfogande genom utstatione- ring trots att övergångsbestämmelserna inte längre gällde. Enligt hade rätt att införa begräns- ningar för möjligheten att ställa arbetskraft till förfogande inom dess territorium på sätt som skett. Vid bedömningen av om avtals- 39 Mål C-586/13, dom , kft mot , . förhållandet innebar en utstationering enligt artikel 1.3 c) i utstatio- neringsdirektivet anförde att samtliga omständig- heter som indikerar huruvida arbetstagarens förflyttning till värd- medlemsstaten utgör själva föremålet för det tillhandahållande av tjänster som avtalsförhållandet avser ska beaktas. Att det företag till vilket tillhandhållandet sker kontrollerar att tjänsten utförs på ett avtalsenligt sätt eller att det kan ge allmänna instruktioner till de arbetstagare som är anställda av tjänsteleverantören kunde enligt inte i sig leda till slutsatsen att det är fråga om att ställa arbetskraft till förfogande. Att tjänsteleverantören får ta kon- sekvenserna av icke avtalsenligt utförande av tjänsten och den om- ständigheten att tjänsteleverantören själv får avgöra hur många arbetstagare som behöver skickas till värdmedlemsstaten utgjorde enligt indikationer på att en sådan förflyttning inte utgör själva föremålet för det aktuella tillhandahållandet av tjänster. 1.Deltagande med väpnad styrka En utökad beslutsbefogenhet för regeringen. MiFID II och MiFIR. 3.Med fokus på kärnuppgifterna. En angelägen anpassning av Polismyndig- hetens uppgifter på djurområdet. 4.Ett svenskt tonnageskattesystem. 5.En ny svensk tullagstiftning. 6.Mer gemensamma tobaksregler. Ett genomförande av tobaksprodukt- direktivet. 7.Krav på privata aktörer i välfärden. 8.En översyn av årsredovisningslagarna. 10.Gränser i havet. 11.Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2015. Kontroll, dokumentation och finansiering för ökad säkerhet. 13.Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I. 14.Sedd, hörd och respekterad. ihälso- och sjukvården.