sou · H4B37 · 2016-02-03 00:00:00 — Sekretess till skydd för enskild i annan verksamhet med anknytning till näringslivet. Sekretess till skydd för enskild i verksamhet som rör annan tillsyn, granskning, övervakning, m.m. Sekretess till skydd för enskild hos Diskriminerings- ombudsmannen, och Konsumentombuds- mannen, m.m. Sekretess till skydd för enskild vid utsökning och indriv- ning, skuldsanering, m.m. Sekretess till skydd för enskild i verksamhet som syftar till att förebygga eller beivra brott, m.m. Sekretess till skydd för enskild i vissa mål och ärenden hos domstol, i vissa fall av medling, i ärenden om rättshjälp, m.m. Sekretess till skydd för enskild vid utlänningskontroll, i , m.m. Sekretess till skydd för enskild i verksamhet som rör totalförsvar, krisberedskap, m.m. Sekretess till skydd för enskild i personaladministrativ verksamhet. Sekretess till skydd för enskild hos övriga myndigheter och i övriga verksamheter. 10.2.4Möjligheter till ersättning enligt skadeståndslagen och brottsskadelagen I SkL finns generella regler om skadestånd. I 2 kap. 3 § SkL regleras skadeståndsskyldighet för kränkning på grund av brott. Där före- skrivs att den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär. Skadeståndsskyldighet för kränkning kan bl.a. dömas ut på grund av spridning av integritets- kränkande uppgifter som innebär ett förtal. Skadeståndsskyldighet för kränkning förutsätter att kränkningen har orsakats av ett brott men skadeståndsskyldigheten är inte beroende av att skadevållaren har dömts för brottet. Brottsskadeersättning enligt brottsskadelagen (2014:322) är en offentligrättslig reglering där i vissa fall beviljar en sökande brottsskadeersättning när något skadestånd inte gått att utkräva från skadevållaren och det heller inte betalats ut ersättning genom någon försäkring. Brottsskadeersättning kan under vissa förhållanden betalas ut för den skada det innebär att någon allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid. Brott som inne- fattar angrepp på någons ära ger inte rätt till brottsskadeersättning. Brottsskadeersättning för kränkning kan alltså inte betalas för kränkning genom förtal eller andra ärekränkningsbrott.25 25 I kapitel 17, särskilt avsnitt 17.2 och 17.3, beskrivs regleringen gällande skadestånd för kränk- ning och brottsskadeersättning mer utförligt. 10.3Tidigare överväganden om straffrättsligt skydd för den personliga integriteten integritetsskyddskommitté hade i uppdrag att utreda frågor om ett förstärkt integritetsskydd på personrättens område. Kommittén resonerade i sitt slutbetänkande Privatlivets fred (SOU 1980:8) kring frågan om ett generellt skydd mot spridning av privata uppgifter. Kommittén kunde i denna fråga inte ena sig om ett gemensamt förslag. Av kommitténs åtta ledamöter fann fyra att den enskildes privatliv skyddas tillräckligt genom pressens egen självsanering. En ledamot ville därutöver ge den enskilde möjlig- heten att få ekonomisk ersättning. Tre ledamöter förordade lag- stiftning och till dem anslöt sig experten i kommittén. I betänkandet redovisade kommittén tre olika linjer för inriktningen av en för- stärkning av skyddet för privatlivet (lagstiftningslinjen, själv- saneringslinjen och ersättningslinjen). I de gemensamma övervägandena (dvs. de som hela kommittén stod bakom) anfördes bl.a. att även om ”själva upptagandet, genom t.ex. avlyssning eller fotografering, kan upplevas som nog så kränk- ande, torde rädslan för att materialet ska spridas – och självfallet en verkställd spridning – av de flesta upplevas som än mer kränk- ande”.26 Kommittén anförde därefter:27 Flertalet privatlivsintrång sker genom att uppgifter av privat natur sprids av massmedierna, press, radio och TV. Även litteratur, film och teater kan komma till användning för spridning. Intresset att skydda den enskildes privatliv kommer därför ofta i konflikt med mass- mediernas intresse och uppgift att säkerställa ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning om samhället. Privatlivsskyddet kan i sådana konflikter från främst massmediehåll ibland upplevas som ett hot mot yttrandefriheten. Å andra sidan kan den enskilde på motsvarande sätt känna yttrandefriheten som ett hot mot sitt privatliv. Kommittén kommer att undersöka om det är möjligt att värna privatlivet utan att inskränka på den yttrandefrihet som ett demokratiskt samhällsskick kräver. Vid de överväganden som därvid måste göras bör av såväl 26SOU 1980:8 s. 70. historiska som praktiska skäl främst tryckfriheten och pressetiken uppmärksammas. De kränkningar varom här är fråga kan ibland komma att bedömas i tryckfrihetsprocesser. I många fall rör det sig emellertid om kränk- ningar som inte har karaktär av ärekränkning men som ändock kränker den enskildes integritet eller hans rätt att få vara i fred. Det är här alltså fråga om ett mer allmänt skydd för den enskildes privatsfär än vad TF:s s.k. brottskatalog kan erbjuda. Enligt kommitténs mening torde grundtanken med personlig integritet kunna uttryckas så, att den enskilde kan göra anspråk på en fredad sektor inom vilken han kan avvisa inblandning från utom- stående. Integritetsbegreppet kan i förevarande sammanhang ses som liktydigt med den enskildes anspråk att information om hans privata angelägenheter inte skall vara tillgängliga för eller få begagnas av utom- stående utan hans vilja. I de gemensamma övervägandena anfördes vidare att det föreligger betydande åsiktsskillnader när man från allmänna utgångspunkter försöker ange vad som kan hänföras till den enskildes privata ange- lägenheter. Med det privata – det enskilda, det icke offentliga – menas enligt kommittén vanligen det som inte är avsett för utom- stående. Närmast är det fråga om sådant som i normalfallet inte heller kan iakttas av utomstående. Förhållanden som inte kan ses, höras eller annars uppfattas av utomstående borde därför enligt kommittén i allmänhet räknas till den privata sektorn.28 Kommittén anförde att det som försiggår inom hemmets väggar typiskt sett hör till privatlivet. Kommittén hänvisade till det som kunde kallas intimsfären; t.ex. en persons intimare familjeliv, kär- leks- och sexualliv. Kommittén pekade på att stadgandet om hem- fridsbrott i viss mån kunde sägas skydda det privatliv som utövas i bostaden och att bestämmelserna om brytande av post- och telehem- lighet, intrång i förvar och olovlig avlyssning ger ett direkt skydd för det som meddelas i förtrolighet. Kommittén anknöt till sitt eget förslag om olovlig fotograf- ering; där den grundläggande avgränsningen för att straffbelägga oönskad fotografering skulle vara om personen befann sig i en publik miljö eller i avskildhet. Kommittén anförde att en persons sysselsättning, vanor, hobbys, egenheter, sätt att klä sig, utseende och ålder är faktorer som under vissa omständigheter kan anses tillhöra privatlivet. 28 A.a. s. 71 f. anfördes att det som alla kan iaktta utan att göra speciella ansträng- ningar, knappast med fog kan undandras offentligheten och i och för sig anses utgöra ett skyddsvärt intresse. Kommittén pekade på att fotografier som publiceras i vissa särskilda sammanhang kan inkräkta på den avbildades personliga intressen och likaså bilder som blir föremål för bildförfalskning. Kommittén anförde vidare att den nakna kroppens utseende av naturliga skäl hör till det intima. Kommittén resonerade över om personnummer utgör en känslig uppgift. Det konstaterades att det från sådana går att utläsa kön och ålder men att de flesta inte har något att invända mot det. var enligt betänkandet en viss serie reserverad för bl.a. invandrare och man kunde enligt kommittén inte bortse från att det för vissa personer kan finnas skäl att undanhålla uppgift om ursprunglig identitet. Beträffande den fria åsiktsbildningen anförde kommittén, att en persons åsikter inte tillhör offentligheten såvida inte han själv ger dem tillkänna. En ur integritetssynpunkt intressant fråga upp- kommer när någon felaktigt uppges ha en viss, t.ex. politisk, åsikt. Den som utsätts för dylikt kan enligt kommittén uppleva det som obehagligt eller kränkande, även om det inte är förtal. Kommittén anförde vidare att undantagen från offentlighets- principen kan ge viss vägledning när det gäller att ange vad som ska höra till den enskildes personliga angelägenheter. Bland intressena som enligt TF får begränsa rätten att ta del av allmänna handlingar är enligt kommittén ”skyddet för enskilds personliga eller eko- nomiska förhållanden” av särskild betydelse. Konkreta uppgifter i t.ex. sjukjournaler om någons fysiska eller psykiska hälsa är mycket strängt personliga. Kommittén pekade vidare på att bl.a. anteck- ningar i kyrkböcker, mantalsregister och i förmögenhetslängden är föremål för sekretess i den mån de innehåller upplysningar om enskilds personliga förhållanden. Kommittén pekade vidare på att uppgifter som under vissa omständigheter är sekretessbelagda i andra sammanhang i stället är offentliga, som exempelvis kriminal- registret. Kommittén lyfte fram att det i brotts- och olycksreportage kan förekomma uppgifter som försvårar en dömds möjligheter att åter- anpassas i samhället eller som är strängt personliga för någon av de inblandade. Kommittén förde ett långt resonemang om att offentliga per- soner får tåla större intrång i privatlivet än övriga s.k. vanliga män- niskor. Efter att ha gått igenom lagstiftningen i andra länder kon- staterade kommittén att det i svensk rätt inte finns något allmänt skydd för den enskildes personliga integritet. Närmare om den s.k. lagstiftningslinjen I betänkandet presenterade den s.k. lagstiftningslinjen ett förslag till straffbestämmelse för ”kränkningar av privatlivets fred”. För- slaget, som var avsett att införas som en ny paragraf i 5 kap. 3 a § BrB och i TF:s brottskatalog, hade följande lydelse. Den som om annans privata angelägenheter lämnar uppgift som är ägnad att medföra skada eller lidande för denne dömes, om gärningen ej är belagd med straff enligt 1 eller 2 § [förtal och grovt förtal], för kränkning av privatlivets fred till böter eller fängelse . Vad som i 1 § andra stycket [försvarligt etc.] sägs om frihet från ansvar skall äga motsvarande tillämpning beträffande kränkningar av privatlivets fred. Förslaget var formulerat för att passa in med ärekränkningsbrotten i 5 kap. BrB. Stadgandet skulle vara subsidiärt till förtalsbrottet. Lämnande av uppgift kunde enligt specialmotiveringen ske på olika sätt, som t.ex. tal, skrift eller bild.29 Formuleringen ”privata angelägenheter” (kriminaliseringens skyddsobjekt) var avsedd att utgöra ett begrepp vars närmare inne- börd kunde anpassas och plats och därtill vara olika för olika personer.30 Som några typiska exempel på privata ange- lägenheter nämndes uppgifter om någons sexualliv eller sjukdomar. Kommittén ansåg att vägledning kunde sökas i Pressens opinions- nämnds praxis samt i vilka uppgifter som skulle kunna omfattas av sekretess för det fall att uppgiften hade förekommit i myndighets- handlingar eller anförtrotts någon med tystnadsplikt. Kommittén menade att det varken var möjligt eller nödvändigt att i lagtext närmare beskriva det skyddade området. ett antal exempel på uppgifter som kunde anses utgöra ”privata angelägenheter” och kommittén menade att det måste överlämnas till rättstillämpningen att inom givna ramar ge en mer exakt bild av de variationer som kan förekomma. Det var dock enligt kommittén inte tal om att ingripa mot spridning av en uppgift för att den åtkommits på ett olovligt sätt – utan det avgörande borde vara om det är fråga om material som har sådan karaktär att den enskildes integritet kränks om och när utomstående får del av det. Med formuleringen ”… som är ägnade att medföra skada eller lidande…” avsåg kommittén att begränsa det straffbara området till verkligt skyddsvärda företeelser beträffande den enskildes privatliv. Lämnandet av uppgifter som visserligen är att betrakta som privata men som är av helt harmlös natur skulle därmed hållas utanför det straffbara området.31 Av formuleringen följde enligt special- motiveringen att det inte skulle behöva bevisas i det enskilda fallet att uppgiften faktiskt medfört skada eller lidande. För straffbarhet skulle i och för sig inte krävas att gärningen skedde utan samtycke av den som uppgiften avsåg. Det låg dock – enligt vad som också sades i specialmotiveringen – i sakens natur att samtycke inte lämnas till uppgift som är ägnad att medföra skada eller lidande. I förslagets andra stycke hänvisades till de ansvarsfrihetsgrunder som gäller för förtal (5 kap. 1 § andra stycket BrB), vilka bl.a. inne- bär att det inte skulle dömas till ansvar om den som uttalade sig var skyldig att göra det, eller om det annars med hänsyn till omständig- heterna var försvarligt att lämna uppgift i saken. Kommittén utgick från att de intressekollisioner som enligt lag och praxis medför straffrihet från förtal också skulle ha sådan verkan vid brott mot privatlivets fred.32 I specialmotiveringen lyftes fram dels att den praxis som skapats av kunde vara till ledning, dels att offentliga personer i många sammanhang får tåla större intrång i privatlivet än andra människor. Den fortsatta behandlingen av betänkandet Betänkandet Privatlivets fred överlämnades av regeringen, tillsam- mans med remissyttrandena, till ”för att beakta vid uppdragets fullgörande”. Utredningen kom i sitt betänkande yttrandefriheten (SOU 1983:70) till slutsatsen att inga av de alternativ som hade presenterats i betänkandet Privat- livets fred borde genomföras. Vid riksdagsbehandlingen av pro- positionen uttalade att det inte var påkallat med några åtgärder från statsmakternas sida i syfte att undvika publicitetsskador m.m. för enskilda. Det var dock, enligt utskottet, angeläget att regeringen noggrant följde utvecklingen och återkom med förslag till åtgärder om det visade sig nödvändigt.33 hade bland annat till uppdrag att över- väga om det, vid sidan av befintlig lagstiftning, behövdes generellt tillämpliga bestämmelser till skydd för den personliga integriteten. Integritetsskyddet i förhållande till de grundlagsskyddade mass- medierna omfattades inte av uppdraget. Kommittén redovisade sina slutsatser i slutbetänkandet Skyddet för den personliga integriteten – bedömningar och förslag (SOU 2008:3). I avsnittet där behovet av ett utökat materiellt skydd i vanlig lag behandlades, anförde kommittén att rätten att bli lämnad i fred såsom den uttolkats av innebär ett skydd mot att bli fotograferad eller avlyssnad och ett skydd mot att få foto- grafier, filmer eller ljudinspelningar av privat karaktär publicerade eller använda för ovidkommande syften.34 Kommittén konstaterade (med hänvisning till NJA 1992 s. 594 och NJA 1994 s. 637) att de svenska ärekränkningsbestämmelserna ger ett visst skydd i fråga om spridning av bilder och filmer, men att det krävs att den uppgift som lämnas genom bilden är ägnad att utsätta den angripne för missaktning för att spridning av bilder ska falla in under förtalsbestämmelsen. 1987/88:KU36. 34SOU 2008:3 s. 212. Man skulle kunna hävda att uppgifter om någon annan, vilka inte är ägnade att utsätta denne för missaktning, alltid är harmlösa och inte kan orsaka någon skada. Vid närmare eftertanke står det emellertid klart att offentliggörande även av uppgifter som i sig inte är nedsät- tande och som inte innefattar ett angrepp på den utsattes ära, men som avslöjar intima eller eljest privata detaljer, kan innebära en kränkning av den utsattes personliga integritet. Att mot sin vilja få en nakenbild eller en bild av sig själv vid svår sorg eller vid olycka publicerad utgör tveklöst en kränkning av den personliga integriteten, även om bilden inte används i ett från samhällets synpunkt negativt sammanhang. Kränkning kan således ske utan att något nedsättande i egentlig mening förekommit om en person, genom att det sker ett exploat- erande och blottläggande av personen och dennes privatliv. När någon olovandes sprider en sådan uppgift rör det sig snarare om en kränkning av rätten att få vara i fred än om en kränkning av någons ära. Trots att det kan röra sig om mycket grova integritetsintrång er- bjuder således varken förtals- eller förolämpningsbestämmelsen något skydd, även om effekterna av integritetsintrånget är desamma som av en ärekränkning, nämligen att den utsatte blir föremål för andras miss- aktning. Denna otillräcklighet i integritetsskyddet botas bara i viss mån av att det aktuella uppgiftslämnandet i vissa fall kan vara att bedöma som förtal på annan grund, t.ex. genom att det inbjuder till uppfattningar att den kränkte är promiskuös eller sedeslös i sitt leverne. Högsta domstolens uttalanden i de båda ovannämnda målen har tolkats så att domstolen, i avsaknad av ett rättsskydd som tar direkt sikte på det straffvärda i dessa integritetsangrepp, har använt de rättsmedel som stått till buds (Axberger s. 725). När det gällde spridning av annan information av privat karaktär anförde kommittén att artikel 8 i inte anses innebära andra krav än att särskilt känslig information, t.ex. om medicinska förhållanden, behandlas på ett ansvarsfullt sätt och inte i onödan görs tillgängliga för andra än dem som har ett legitimt intresse av att ta del av informationen.36 Bestämmelserna i och OSL tillgodosåg enligt kommittén dessa behov. Enligt kommittén kunde något krav på skydd mot att andra enskilda sprider uppgifter i ord om enskildas privata förhållanden inte utläsas av artikel 8, annat än då uppgiften är nedsättande. Däremot var det enligt kom- mittén uppenbart att en spridning av sådana uppgifter kan upplevas som ett integritetsintrång och att detta är uppgifter av ett sådant slag som de flesta skulle anse borde förbehållas varje människa att få avgöra om de ska komma till andras kännedom. 36 A.a. s. 219 f. Kommittén prövade därefter i vilka avseenden det behövdes sär- skilda lagstiftningsåtgärder för att stärka integritetsskyddet. Kom- mittén anförde att det kunde förefalla självklart att den som utan godtagbar anledning har fått sin personliga integritet kränkt bör ha möjlighet att både få sin sak prövad och få gottgörelse om en kränkning konstateras. Detta skulle gälla oavsett om det allmänna eller någon annan påstås bära skuld till kränkningen. När det gäller förhållanden mellan enskilda, var det enligt kommittén naturligt att i första hand undersöka om en brist i rätten att föra talan om upp- rättelse hörde samman med att det kränkande förfarandet inte är men måhända borde vara straffbart.37 Kommittén övervägde om det fanns skäl att införa en generellt verkande möjlighet till upprättelse vid oberättigade kränkningar av den personliga integriteten. Denna möjlighet skulle kunna bestå av en generell ansvarsbestämmelse som träffar den som på ett oför- svarligt sätt kränker någon annans integritet. En sådan bestämmelse skulle enligt kommittén kunna utformas så att den medför rätt till ersättning oavsett om det är det allmänna eller någon annan enskild som orsakat kränkningen. En sådan bestämmelse skulle dock enligt kommittén ingalunda vara problemfri. Bristen på precision i straff- eller skadeståndsstad- gandet skulle göra det svårt för medborgarna att veta om ett visst beteende är tillåtet eller inte. I praktiken skulle det bli en uppgift för domstolarna att ganska fritt och utan närmare vägledning av lagtexten bedöma om en kränkning är tillräckligt allvarlig för att medföra ansvar. Ett annat, kanske avgörande, skäl mot en generell bestämmelse om ansvar vid angrepp på annans rätt till integritet var enligt kom- mittén att det torde vara svårt att få allmän acceptans för en sådan utvidgning av det förbjudna området, i synnerhet om ett förslag i den riktningen uppfattas som en inskränkning av yttrandefriheten. De försök som tidigare gjorts att lagstiftningsvägen få till stånd en generell möjlighet till upprättelse vid integritetskränkning, hade heller inte slutat väl. Kommittén ansåg att det var mest tillrådligt att ställa in siktet på områden där behovet var särskilt påfallande.38 Beträffande fotografering och filmning utan samtycke, kon- staterade kommittén att endast undantagsvis någon kunde straffas för att ha fotograferat någon annan mot denne vilja och att avsak- naden av skyddsbestämmelser ansetts som otillfreds- ställande. Enligt kommittén var det därför angeläget att frågan om förbud mot vissa särskilt integritetskränkande former av fotograf- ering och filmning prövades . Till skillnad från smygfilmning, som var helt oreglerad och alltså i princip tillåten, konstaterade kommittén att integritetskränkande spridning av uppgifter till viss del förhindras genom bestämmelserna om förtal och förolämpning samt även genom bestämmelserna i . Eftersom det alltså redan fanns bestämmelser som begräns- ade möjligheterna att sprida kränkande uppgifter bedömde kom- mittén att behovet av lagstiftning i dessa fall inte var riktigt lika starkt som i fråga om fotografering och filmning som sker utan samtycke.39 Kommittén ansåg att det var nödvändigt att de åtgärder som övervägdes tog sikte på den otillbörliga anskaffningen av informat- ion.40 Detta hindrade enligt kommittén inte att åtgärder också kunde vara nödvändiga när det gäller att bereda den enskilde skydd mot otillbörlig användning av privat information. Genom att stävja anskaffningen, dvs. själva filmningen, kunde man enligt kommittén i viss mån förhindra också en efterföljande spridning. Emellertid uppkommer vid denna efterföljande spridning enligt betänkandet en integritetskränkning, inte bara i det fallet att bilderna är smyg- tagna. Enligt kommittén fick ett vanligt fall antas vara att en bild eller film hade tillkommit med den fotograferades samtycke, medan spridningen däremot alls inte omfattas av samtycket. I en sådan situation ger en bestämmelse som enbart träffar själva filmningen inte något skydd. Efter att ha konstaterat att bestämmelsen om förtal och bestämmelserna i ger visst skydd mot spridning av kränkande uppgifter, vilket innebar att behovet av lagstiftning i fråga om spridning inte var riktigt lika starkt, anförde kommittén vidare:41 Av än större betydelse för kommitténs ställningstagande är att en bestämmelse som omfattar spridningen av bilder kan hamna i en mer påtaglig konflikt med den i regeringsformen inskrivna rätten till ytt- randefrihet, än en bestämmelse som inskränker anskaffningen av information. Mot en ytterligare begränsning av möjligheterna att sprida privat information talar också det faktum att kommittén inte har rätt att föreslå inskränkningar i förhållande till det särskilt skyd- dade området i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrund- lagen. En sådan bestämmelse skulle därför inte kunna ges effekt annat än utanför detta område, där således mer restriktiva regler beträffande spridningen skulle komma att gälla än vad som är fallet i fråga om de grundlagsskyddade medierna. Detta skulle visserligen kunna motiveras med att det inom det området finns etiska regler som kompletterar de befintliga bestämmelserna om bl.a. förtal, men skillnaden skulle i många fall inte framstå som sakligt berättigad. Besvärliga gränsdrag- ningsproblem skulle dessutom kunna uppkomma t.ex. i fall då ett journalistiskt syfte anges som skäl för spridningen av det integritets- kränkande materialet. Kommittén konstaterar således att behovet av att förbättra den per- sonliga integriteten på detta område bäst tillgodoses genom en reglering som begränsas till att avse den kränkning som sker genom fotografering eller filmning utan samtycke. En sådan reglering kom- mer som nämnts även att motverka spridning av integritetskränkande fotografier och filmer. Kommitténs resonemang ledde till ett förslag som gällde en ny straffbestämmelse om olovlig fotografering.