sou · H4B311 · 2016-02-24 00:00:00 — utgångspunkten att vi i normalt ska erkänna sådana utländska fastställelser som har grundats på en omständighet som kan utgöra grund för en motsvarande fastställelse enligt svensk rätt och utgångspunkten att vi som regel inte ska erkänna andra fastställelser. I fråga om 8 § andra stycket 5 anges det i förarbetena bl.a. följande. Genom den femte punkten får svenska myndigheter en möjlighet att pröva om en faderskapsbekräftelse överensstämmer med den biologiska san- ningen. Vid tillämpningen av den aktuella punkten får med biologiskt faderskap jämställas ett faderskap som i rättsligt hänseende grundas på en insemination. I fråga om 12 § anges det i förarbetena att det bör strida mot ordre public att erkänna en utländsk dom om det står i det närmaste klart att den utländska domen inte överensstäm- mer med de biologiska förhållandena (prop. 1984/85:124 s. 31–35, 61 och 62).51 Vi har tidigare angett att nämnda förarbetsuttalanden gjordes lagen (1984:1140) om insemination trädde i kraft, och det blev tillåtet att i vissa fall låta samtycke utgöra grund för fader- skap. kan samtycke också utgöra grund för faderskap efter en befruktning utanför kroppen och för föräldraskap efter en insemi- nation eller befruktning utanför kroppen inom svensk hälso- och sjukvård. Det förhållandet att man i sedermera har godtagit sam- tycke som grund för faderskap och föräldraskap i fler fall kan dock inte innebära att man vid dagens tillämpning av IFL ska ha andra utgångspunkter än de som kommer till uttryck i förarbetena. Det bör t.ex. inte vara möjligt att erkänna en utländsk fastställelse av faderskapet för en man som har genomgått ett surrogatarrangemang i utlandet och där man vid behandlingen av surrogatmodern har använt en annan mans spermier. Ett sådant förfarande kan nämligen inte ligga till grund för fastställande av faderskap enligt svensk rätt. har relativt meddelat två avgöranden som avviker från det som angetts om faderskap. Avgörandena har behandlats i avsnitt 14.6.2. Förekomsten av dessa avgöranden för- 51 I förarbetena använder man här uttrycket biologiskt föräldraskap om den typ av föräldra- skap som vi i betänkandet betraktar som genetiskt, dvs. ett föräldraskap som grundas på en genetisk koppling mellan ett barn och dess förälder. Vi har reserverat uttrycket biologiskt föräldraskap för det moderskap som uppkommer genom att en kvinna bär och föder ett barn (se bl.a. avsnitt 12.6.1). anleder ändringar i IFL. Ändringarna behöver inte vara mer omfattande än vad som är nödvändigt. Det måste dessutom även fortsättningsvis finnas ett visst utrymme för att inom rättstillämp- ningen pröva hur ett erkännande av en utländsk fastställelse för- håller sig till bestämmelsen om ordre public. Vi övergår nu till att be- handla ändringarnas innebörd och den nya regleringens utformning. Ändringarna bör begränsas till utländska fastställelser av faderskap. Sannolikheten för att svenska myndigheter och domstolar ska er- känna utländska fastställelser av moderskap eller föräldraskap för två kvinnor eller en ensamstående kvinna som har fått barn genom ett surrogatarrangemang i utlandet måste nämligen betraktas som ytterst liten. Ändringarna bör också bestå i införandet av en ny vägransgrund i IFL. Den nya vägransgrunden bör utgöra ett kom- plement till vägransgrunderna i 7 och 8 §§, och tas in i ett nytt lag- rum. Vägransgrunden bör innebära att en utländsk fastställelse av faderskap genom ett domstolsavgörande eller en bekräftelse inte gäller i om 1.barnet har tillkommit genom en insemination eller befruktning utanför kroppen, 2.behandlingen har utförts på en annan person än den fastställda faderns make eller sambo, och 3.behandlingen har utförts med en annan mans spermier. Den första förutsättningen för att vägransgrunden ska vara tillämp- lig är att barnet har tillkommit genom en assisterad befruktning. Det har däremot ingen betydelse var behandlingen har utförts. Behand- lingen kan således ha utförts vid en sjukvårdsinrättning eller i egen regi. Den andra förutsättningen är att behandlingen har utförts på en annan person än den fastställda faderns make eller sambo. Om det är mannens make eller sambo som har genomgått behandlingen, kan ett samtycke från mannen utgöra grund för faderskap, och en utländsk fastställelse av faderskapet för en sådan man ska normalt erkännas i . En tredje förutsättning är att behandlingen har utförts med en annan mans spermier. Det har ingen betydelse vilken relation den fastställda fadern har till den man vars spermier har använts vid behandlingen. Spermierna kan t.ex. härröra från mannens make, registrerade partner eller sambo, eller från en donator. Om en utländsk fastställelse av faderskap avser två män och en av dem också är barnets genetiska far, ska det som angetts bara gälla för den andre mannen. Den del av fastställelsen som avser barnets gene- tiska far behöver alltså inte vara ogiltig. Vi föreslår som sagt att den nya vägransgrunden tas in i ett nytt lagrum i IFL, förslagsvis som en 8 a §. Frågan är om den också bör tas in i de författningar som gäller i förhållande till övriga nordiska länder eller . Vi anser inte det. Det är visserligen möjligt att surrogatarrangemang snart kan bli tillåtna i . Enligt det lagför- slag som överlämnades till parlamentet krävs det dock att de tilltänkta föräldrarna har haft hemvist i för att de ska få genomgå ett surrogatarrangemang i landet. kommer således inte att vara ett s.k. surrogatvänligt land (se avsnitt 14.3.3). I övriga nordiska länder och är det inte tillåtet med surrogatarrangemang. Det är inte heller sannolikt att det i nu angivna länder kommer att meddelas sådana fastställelser av faderskap för män med hemvist i som kan anses ogiltiga en- ligt den nya vägransgrunden. Enligt vår bedömning är det därför tillräckligt att ta in den nya vägransgrunden i IFL. Frågan om ett utländskt domstolsavgörandes giltighet i kan prövas av tingsrätt efter en ansökan av någon som har varit part i den utländska rättegången och vars rätt frågan rör. Om en sådan fråga uppkommer inför en annan svensk myndighet än domstol, får även myndigheten begära en sådan prövning (9 § första stycket IFL). Det nu angivna bör också gälla för domstolsavgöranden enligt den nya 8 a §, och åstadkoms genom en mindre ändring i 9 §. 14.7.3Utökad behörighet för socialnämnder och domstolar Våra förslag: Socialnämnder och domstolar får utökad behörig- het på det faderskapsrättsliga området. Den utökade behörigheten innebär att faderskap kan fastställas vid en svensk socialnämnd eller i en svensk allmän domstol, och enligt svensk lag, om barnet har hemvist i ett annat land, fastställelsen avser en man med hem- vist i , grunden för faderskapet är att barnet har tillkom- mit med mannens spermier, och barnet i hemvistlandet inte har några andra rättsliga föräldrar än mannen och hans eventuella make, registrerade partner eller sambo. Den utökade behörigheten för socialnämnderna föranleder följdändringar som innebär följande. Ärenden om fastställande av faderskap ska i här aktuella fall handläggas av socialnämnden i den kommun där den genetiska fadern är folkbokförd. får inte godkänna en bekräftelse av faderskapet till ett barn om det utomlands pågår en rättegång om fader- skapet. Den utökade behörigheten för domstolarna föranleder i stället följdändringar som innebär följande. En talan om fastställande av faderskap för den genetiska fadern får i här aktuella fall kom- bineras med en talan om hävande av faderskapet för en sådan man som på grund av en faderskapspresumtion ska anses som barnets rättsliga far. Den senare talan får väckas i samma tings- rätt som den första talan och målen ska handläggas i samma rätte- gång. Målet om hävande av faderskap ska avskrivas om målet om fastställande av faderskap avslutas genom ett beslut om avvis- ning eller avskrivning. Om en domstol häver faderskapet för en man och fastställer faderskapet för barnets genetiska far, kan överinstansen inte bara pröva frågan om hävande av faderskap. Överinstansen måste då, oavsett överklaganden, även pröva frågan om fastställande av faderskap. Ett barns genetiska far kan enligt svensk rätt fastställas som barnets rättsliga far om det inte finns någon annan man som ska anses som barnets far, eller en kvinna som ska anses som barnets förälder enligt 1 kap. 9 § FB. En utländsk fastställelse av faderskapet för en sådan far ska erkännas i om fastställelsen har skett genom bekräftelse eller dom och det i det enskilda fallet inte finns en vägransgrund (7, 8 och 12 §§ IFL). Dessa regler gäller även när barnet har tillkommit genom ett surrogatarrangemang i utlandet. Det måste normalt sett alltså godtas att ett barns genetiska far kan fastställas som barnets rättsliga far efter ett sådant arrangemang. I en del fall finns det i barnets födelseland en fastställelse av fader- skapet för den genetiska fadern som kan erkännas i . Om så är fallet, och fadern är svensk medborgare, anses barnet ha förvärvat svenskt medborgarskap vid födelsen (2 § lagen om svenskt med- borgarskap). kan då utfärda ett svenskt pass för barnet och på så sätt göra det möjligt för fadern att ta med sig barnet till . Om fadern inte är svensk medborgare, men har hemvist i , ska barnet i stället beviljas uppehållstillstånd på anknytning till honom (5 kap. 3 § första stycket 2 a UtlL). Barnet kan då ofta få samma medborgarskap som fadern, och senare även svenskt medborgarskap (se bl.a. 7 § lagen om svenskt medborgar- skap). I en del andra fall kan barnet ha ett hemlandspass eller andra resehandlingar som gör det möjligt för barnet att komma till med den genetiska fadern. Faderskapet kan då fastställas vid en svensk socialnämnd eller i en svensk domstol. Problem uppkommer om det före barnets ankomst till inte finns en giltig fastställelse av faderskapet för den genetiska fadern, det inte går att få till stånd en fastställelse av faderskapet i en svensk socialnämnd eller svensk domstol, och myndigheterna i barnets hemvistland inte kan utfärda nödvändiga resehandlingar till barnet. Resultatet blir då att den genetiska fadern måste vidta andra åtgärder för att kunna ta med sig barnet till , och att barnet kan ha ett haltande föräldraskap eller vara statslöst. Det senare är mycket negativt och kan inte accepteras om vi i ska godta att ett barns genetiska far kan fastställas som dess rätts- liga far efter ett surrogatarrangemang i utlandet. Det måste då finnas en reglering som gör det möjligt att erkänna fler typer av utländska faderskapsfastställelser för den genetiska fadern, eller att fastställa faderskapet för en sådan far vid en svensk socialnämnd eller i en svensk domstol. Förfarandet bör dessutom vara enkelt, effektivt och förutsebart. Frågan är då vilket av dessa två alternativ som bör väljas. bör inte erkänna fler typer av utländska fastställelser Det rättsliga faderskapet tillmäts olika vikt i olika länder. I är det av central betydelse. Det rättsliga faderskapet har här en kon- stitutiv verkan, och innebär att det finns ett statusförhållande mellan barnet och fadern. Ett fastställt statusförhållande tillmäts en av- görande betydelse i olika sammanhang, bl.a. inom arvsrätten. Att ett rättsligt faderskap tillmäts stor vikt och har betydelsefulla rätts- verkningar i återspeglas i den reglering om faderskap som finns i . Det krävs nämligen mycket för att en man ska kunna fastställas som ett barns rättsliga far. En första förutsätt- ning är att det finns en godtagbar grund för faderskapet. Mannen måste antingen ha en genetisk koppling till barnet eller ha samtyckt till att hans partner genomgått en assisterad befruktning. I det senare fallet krävs det också att det med hänsyn till samtliga omständig- heter är sannolikt att barnet har tillkommit genom behandlingen. En andra förutsättning är att det i det enskilda fallet inte finns någon annan man som ska anses som barnets far, eller en kvinna som ska anses som barnets förälder enligt 1 kap. 9 § FB. En man kan t.ex. inte fastställas som barnets rättsliga far om han har donerat spermier till ett pars assisterade befruktning, och det i det paret finns en man eller kvinna som ska anses som barnets rättsliga far respektive för- älder. En tredje förutsättning är att fastställelsen av faderskap sker genom bekräftelse eller dom, och enligt reglerna i . En bekräftelse av faderskapet måste t.ex. ske skriftligen. Den måste också bevittnas av två personer samt godkännas av socialnämnden och modern. Att vi i tillmäter det rättsliga faderskapet en central be- tydelse återspeglas också i vår internationellt privat- och process- rättsliga reglering på området. En allmän utgångspunkt är, som tidi- gare nämnts, att vi i inte ska erkänna utländska avgöranden eller motsvarande utan stöd i lag. En annan utgångspunkt enligt IFL är att vi som regel bara ska erkänna sådana fastställelser av fader- skap som har skett genom bekräftelse eller dom. Förarbetena till IFL får som sagt också anses ge uttryck för utgångspunkten att vi normalt sett bara ska erkänna sådana utländska faderskapsfast- ställelser som grundas på en faderskapspresumtion, en genetisk kopp- ling mellan mannen och barnet, eller ett samtycke från mannen till att hans maka eller sambo har genomgått en assisterad befruktning. Förarbetena innehåller dessutom uttalanden om de minimivillkor som måste vara uppfyllda för att vi i ska kunna godta en utländsk fastställelse genom bekräftelse. Uttalandena har behand- lats i avsnitt 14.6.2 och innebär i huvudsak följande. Det krävs att det har varit fråga om en frivillig rättshandling från mannens sida. Bekräftelsen måste också ha haft en konstitutiv verkan och således inneburit en fastställelse av faderskapet. Bekräftelsen får med andra ord inte ha varit sådan att den bara har verkan som ett bevisfaktum (prop. 1984/85:124 s. 34, 35 och 59). Vår uppfattning är att det även framöver bör krävas mycket för att en man ska kunna fastställas som ett barns rättsliga far, och detta oavsett om fastställelsen sker i eller utomlands. Ett erkän- nande av en utländsk fastställelse av faderskapet bör därför även fortsättningsvis förutsätta att fastställelsen uppfyller de minimi- villkor som anges i förarbetena. Det viktigaste skälet för det är natur- ligtvis att ett fastställt faderskap har betydelsefulla rättsverkningar i . I internationella sammanhang finns det även ett annat vik- tigt skäl för det, nämligen skälet att motverka gränsöverskridande brottslighet av olika slag. I en del länder antecknas en man som barnets rättsliga far i födelsebeviset eller födelseregistret utan någon kontroll av förhållandets riktighet. En sådan utomprocessuell fast- ställelse bör inte erkännas i . Den man som fastställts som barnets far kan nämligen vara en man som har köpt eller kidnappat barnet, eller som av andra skäl inte bör anses som barnets rättsliga far. Det anförda talar med styrka för att vi inte bör erkänna fler typer av utländska faderskapsfastställelser, och att behövliga för- ändringar bör åstadkommas på annat sätt. Det finns dessutom andra omständigheter som talar i samma riktning. En möjlighet att erkänna fler typer av utländska faderskapsfastställelser utgör ingen lösning på problemen i sådana fall där det i barnets hemvistland saknas möjlighet att få till stånd en i giltig fastställelse. Den utgör inte heller någon lösning på de problem som kan uppkomma vid oklarheter om en fastställelses giltighet i . Vi övergår därför till att överväga det andra alternativet, dvs. det alternativ som inne- fattar en utökad behörighet för svenska socialnämnder och dom- stolar. Socialnämnder och domstolar bör få utökad behörighet Det finns flera fördelar med en svensk fastställelse av faderskapet i aktuella fall. Den viktigaste fördelen är naturligtvis att en sådan fast- ställelse skulle innebära en lösning på olika problem, bl.a. haltande Den skulle också underlätta svenska myndigheters arbete i olika avseenden och på så sätt minska handläggningstiderna. Myndigheterna skulle nämligen inte, såsom är fallet vid utländska fastställelser, behöva undersöka och överväga fastställelsens giltig- het i . Det skulle dessutom inte finnas någon risk för att myndigheter gör olika bedömningar i detta avseende, eller att en part eller myndighet behöver begära en allmän domstols prövning av saken (jfr 9 § IFL). En svensk fastställelse av faderskapet för den gene- tiska fadern genom bekräftelse eller dom skulle nämligen innebära följande. Om fadern är svensk medborgare, anses barnet ha förvärvat svenskt medborgarskap vid födelsen. ska då på ansökan utfärda ett svenskt pass till barnet. Om fadern inte är svensk medborgare men har hemvist i landet, ska på ansökan bevilja barnet uppehållstillstånd i . Barnet kan då ofta få samma medborgarskap som fadern, och senare ett svenskt medborgarskap (se bl.a. 7 § lagen om svenskt medborgarskap). När fadern och barnet har kommit till , kan fadern direkt ansöka om och beviljas ensam vårdnad om barnet. Hans make eller registre- rade partner kan därefter ansöka om närståendeadoption. Vår uppfattning är att man, särskilt med tanke på det som angetts, bör utöka behörigheten för svenska socialnämnder och dom- stolar under förutsättningen att det även i övrigt är lämpligt att göra det. Det måste t.ex. vara praktiskt möjligt för svenska socialnämn- der och domstolar att handlägga dessa ärenden på distans, dvs. trots att nämnden eller domstolen befinner sig i ett annat land än barnet och övriga inblandade. Det krävs också att det internationellt privat- och processrättsligt kan anses godtagbart att utvidga svensk be- hörighet på detta sätt. Vi inleder med att överväga frågan om det är praktiskt möjligt att handlägga aktuella ärenden på distans. Det krävs normalt ingen omfattande utredning för att kunna fastställa ett barns genetiska far som dess rättsliga far. Det torde i aktuella fall ofta vara tillräckligt att det har utförts en DNA-under- sökning av mannen och barnet, att resultatet av den undersökningen ger ett mycket starkt stöd för att mannen är barnets genetiska far samt att det finns uppgifter från mannen, surrogatmodern och hennes eventuella make som stödjer resultatet av den undersökningen. En DNA-undersökning kan som regel utföras i barnets hemvistland och sedan godtas i . Uppgifter från den genetiska fadern, surrogatmodern och hennes eventuella make kan inhämtas munt- ligen eller skriftligen, och via en svensk utlandsmyndighet i barnets hemvistland. Detsamma gäller för annan utredning avseende surrogat- arrangemanget. Att svenska utlandsmyndigheter har en skyldighet att biträda svenska myndigheter med utredning i sådana ärenden som rör fastställande av faderskap framgår av 3 kap. 17 § förord- ningen (2014:115) med instruktion för utrikesrepresentationen. Om fastställelsen ska ske genom bekräftelse vid en svensk social- nämnd och enligt svensk lag, krävs det också att mannens bekräftelse är skriftlig, att den bevittnas av två personer och att den skriftligen godkänns av surrogatmodern och socialnämnden. I de fall där surrogatmodern är eller har varit gift, och hennes make på grund av en faderskapspresumtion ska anses som barnets far, måste även maken godkänna bekräftelsen. Allt utom socialnämndens godkännande bör kunna ske vid en svensk utlandsmyndighet. Vår uppfattning är så- ledes att det bör vara praktiskt möjligt för svenska socialnämnder och domstolar att handlägga aktuella ärenden på distans. Vi övergår därför till att behandla den andra frågan, dvs. frågan om det inter- nationellt privat- och processrättsligt kan anses godtagbart att ut- vidga svensk behörighet på aktuellt sätt. Huvudregeln i IFL är att barnets hemvist ska vara avgörande i frågor som rör behörig myndighet och tillämplig lag. Ett mål om faderskap ska som regel därför handläggas av myndigheterna i det land där barnet har sin hemvist, och enligt det landets lag. Huvud- regeln är försedd med vissa undantag. Som exempel kan nämnas undantagen i 4 § första stycket 2 och 3 lagen. Enligt dessa undantag kan en svensk domstol vara behörig om barnet har hem- vist utomlands och talan om faderskap förs mot en man som har hemvist i eller mot flera män som alla har hemvist här, eller om det i andra fall med hänsyn till barnets, moderns eller mannens anknytning till finns särskilda skäl att målet prövas här i landet. Kravet på särskilda skäl kan enligt förarbetena vara uppfyllt om det finns en anknytning till genom medborgarskap, och hemvistlandets rättssystem eller lagar är sådana att faderskapsfrågan inte kan prövas i det landet, eller är sådana att prövningen leder till ett resultat som är stötande för svensk rättskänsla. Undantaget i 4 § första stycket 3 ska tillämpas restriktivt (prop. 1984/85:124 s. 17 och 18). En svensk domstol ska i undantagsfallen tillämpa lagen i det land där barnet har hemvist när målet avgörs i första instans (5 § första stycket lagen). En utökad behörighet för svenska socialnämnder och domstolar att pröva faderskapsfrågor skulle innebära ett nytt undantag från huvudregeln i IFL. Ett sådant undantag skulle också ha vissa lik- heter med undantaget i 4 § första stycket 3 lagen. Syftet med undan- tagen skulle t.ex. vara delvis detsamma, nämligen att förhindra oskäliga resultat i ett enskilt fall (prop. 1984/85:124 s. 48). I här aktuella fall skulle det framför allt handla om att motverka haltande föräldra- skap och statslöshet för barnet samt att korta ner den tid under vilken den genetiska fadern inte kan företräda barnet. Dessa om- ständigheter utgör enligt vår mening godtagbara skäl för en utökad behörighet. En utökad behörighet för svenska socialnämnder bör förutsätta att nämnderna kan tillämpa svensk lag. En annan ordning måste nämligen betraktas som svårförenlig med nämndernas verksamhet på faderskapsområdet. En annan ordning kan också innebära långa handläggningstider vid nämnderna och på så sätt motverka syftet med tänkta förändringar. Till det nu sagda kommer ett annat viktigt skäl till varför svenska socialnämnder och domstolar bör kunna tilläm- pa svensk lag i aktuella fall. Skälet handlar om involverade parters intressen i en svensk fastställelse. Syftet med en svensk fastställelse i aktuella fall är att helt eller delvis bekräfta det som redan gäller i barnets hemvistland, dvs. att barnets genetiska far också är dess rätts- liga far. Barnet och den genetiska fadern, vilka båda avser att bo i , har naturligtvis ett intresse av att så sker. Surrogatmodern och hennes eventuella make anses inte som barnets rättsliga för- äldrar i barnets hemvistland och kan därför inte anses ha ett intresse som strider mot barnets och den genetiska faderns intressen. Vi kan inte heller se att det finns några andra utländska aktörer med ett sådant intresse. Under sådana förhållanden måste det enligt vår mening vara förenligt med internationellt privat- och processrätts- liga regler att både utöka behörigheten för svenska socialnämnder och domstolar, och att låta dem tillämpa svensk lag i de nya fallen. Vi föreslår därför att det i IFL införs en reglering med sådan inne- börd och övergår nu till att behandla regleringens utformning. Utgångspunkten bör vara att en svensk fastställelse av faderskapet i aktuella fall ska ske genom bekräftelse och under medverkan av en svensk socialnämnd. De allmänna domstolarna bör nämligen inte belastas med sådana uppgifter som lika väl kan utföras av social- nämnderna, och som dessutom i liknande fall redan utförs av dessa nämnder. Det är inte önskvärt med en ordning som innebär att socialnämndernas behörighet sträcker sig längre än domsrätten. Behörigheten för socialnämnderna och de allmänna domstolarna bör därför vara i stort sett densamma. En annan utgångspunkt bör vara att förändringarna på området begränsas till vad som är nödvändigt för att lösa problemen i aktuella fall.