sou · H4B381d6 · 2016-11-25 00:00:00 — Det är orimligt att kalkylera att människor , som det oftast är frågan om, ska leva under dessa förutsättningar. Skulle det finnas gäldenärer med löneutmätning som kan avvara något av sitt förbehållsbelopp så gör de det genom att betala på andra skulder än de som redan finns på Kronofogden, t.ex. genom frivilliga betalningar till inkassobolagen. Det är en ytterst begränsad grupp som har denna möjlighet, men vår befolkning har en betalningsmoral som är bland de högsta i världen och det bör vi inte bortse ifrån. Att inte utredningen föreslår en förändring för gäldenärer utan barn likväl en rimlig höjning för de minsta barnen, utan anser att gäldenärerna ska leva under skälig levnadsnivå , är en besvikelse och det fortsätter att sätta negativa spår hos de människorna det drabbar. Är det så vi vill att ska vara – de som är satta i skuld blir hårt ”dömda” genom att tvingas leva under samhällets lägsta nivå. De ska ha det sämre än de som får bistånd i form av försörjningsstöd, de ska behöva leva på mindre ekonomiska resurser än de som anses mest skyddsvärda i vårt samhälle. Att vara skuldsatt leder till sjukdom och passivitet. Aktuell forskning visar ett tydligt samband. Att både ha skulder och behöva leva på/under försörjningsstödsnormen är alltså en hälsofara och ogynnsamt inte bara för den enskilde individen och dennes familj utan även för samhället då ohälsan är en stor påfrestning för välfärdssystemen. Vi behöver därför väga in, när nivån sätts på förbehållsbeloppet, att man ska kunna klara sig på beloppet – leva på det och inte bara överleva. I ”Utredningen om överskuldsättning” SOU 2013:78 uppger man att överskuldsatta är överrepresenterade inom hälso- och sjukvården samt inom . Det skulle gynna hela samhället, minska ohälsan och den psykiska stressen, gynna barnen som växer upp i dessa familjer och även minska produktionsbortfallet i samhället. högskola och Universitetslektor , Linnéuniversitetet är de främsta forskarna inom området. Ett annat problem som jag kan se när normerna mellan försörjningsstöd och förbehållsbelopp tangerar varandra är inte att de som har arbete skulle sluta att arbeta (då blir de ofta i stället sjuka), för de kämpar vanligtvis på och sliter ont, utan samhällsproblemet blir att motivera de personer som redan har försörjningsstöd till att börja arbeta. kunde vi i siffror visa att de skulle få ca mer att leva för om de hade ett lönearbete än genom försörjningsstöd och då avbetala sina skulder. kan vi visa hur det skulle ta för dem att göra sig skuldfria genom arbete men att de då måste klara sig på mindre pengar . Detta ger inget incitament till arbete. Således är höjningen av normalbeloppen högst motiverad för samtliga personer som står under löneutmätning och deras familjer. Höjningen måste göra skillnad och lägsta belopp anser jag vara på normalbeloppet, vilket för en ensamstående t.ex. skulle innebära /månaden. Detta skulle leda till att gäldenärerna tillförsäkras en skälig levnadsnivå och främja incitamenten till öppet arbete som kommer vidmakthållas eller öka. Särskilt yttrande av experten Omotiverade statliga privilegier bör utmönstras ur lagen Utsökningsbalken är nästan . Den bygger i sin tur på lagstiftning med ursprung . När den nu ska moderniseras finns det ett par frågor som är särskilt angelägna, nämligen att analysera om de privilegier staten åtnjuter i det exekutiva förfarandet alltjämt är rättfärdiga eller om de kan motiveras på annat sätt. Utredningen har valt att kort beröra frågorna men väljer att inte fördjupa analysen och lämnar heller inga förslag till lagändringar. Motivet är att frågorna bedöms ligga utanför eller i utkanten av utredningens uppdrag och att underlag saknas. Jag delar inte den uppfattningen och redogör nedan för skälen och för hur lagstiftningen bör ändras. Den exekutiva effektiviteten bör inte sinkas av svagt motiverade förändringsförslag Utredningen föreslår att vissa exekutionstitlar, tredskodom och fastställt förlikningsavtal, ska få en sämre exekutionsrättslig ställning än de har . De föreslagna ändringarna motiveras av regelförenklingsskäl. Utredningen föreslår att vissa övergripande rättsprinciper med ursprung dels i , barns bästa, dels i internationell rätt, proportionalitetsprincipen, ska lagfästas i utsökningsbalken. Motivet är att, även om dessa principer redan gäller, tydliggöra vikten av dessa frågor i utsökningsmål. Min uppfattning är att förslagen inte är motiverade och att trögheter och oklarheter i det exekutiva förfarandet onödigtvis riskeras. Jag redovisar skälen nedan. Statens förmånsrätt för skatter och avgifter enligt förmånsrättslagen har upphävts . Det föreligger stor enighet i samhället om att en borgenär ska gå före en annan i en bristsituation endast om sakliga skäl föreligger därtill. (Det torde vara en tidsfråga innan återvinningsförbudet i konkurslagen för skattefordringar upphävs. Relativ enighet har längre rått i frågan och endast statsfinansiella skäl tycks numera åberopas för att inte genomföra reformen. Sakliga skäl till företräde för statliga fordringar saknas). Samma förhållande råder i stort sett vad gäller statens företrädesrätt till löneutmätning. föreslog i sitt betänkande SOU 1999:1 att statens företräde för skatter och avgifter vid löneutmätning skulle avskaffas. Det saknades bärkraftiga skäl som kunde motivera att staten har företrädesrätt till löneutmätningsinstitutet. Regeringen valde – i strid med vad som framkommit i remissomgången – att i propositionen (prop. 2002/03:49) anföra följande Som [ ] framhållits är ett av reformens övergripande syften dock att förbättra förutsättningarna för rekonstruktion av företag. Löneutmätning gäller däremot enbart en person som uppbär lön eller liknande ersättning och blir därför inte aktuell i fråga om företag. Enligt regeringens mening finns det därför ingen anledning att i detta sammanhang [min kursivering] överväga att avskaffa statens företräde vid löneutmätning. Detta får övervägas i annat sammanhang. hade frågan uppmärksammats i det lagstiftningsarbete som föregick regler om den enhetliga löneutmätningen (tidigare fanns två institut, införsel för allmänna fordringar och löneutmätning för enskilda fordringar). Också i denna utredning ifrågasattes skatteprivilegiet. Regeringen ansåg det emellertid inte heller den gången motiverat att ändra på företrädesordningen för skatter och liknande fordringar vid löneexekution, (det ansågs inte nödvändigt därför att ärendet gällde en i huvudsak teknisk översyn av löneexekutionen). Vi har alltså en situation där två utredningar på sakliga grunder föreslagit att statens företrädesrätt till löneutmätning bör avskaffas. Remissinstanserna har till övervägande majoritet tillstyrkt ändringsförslagen (eller lämnat dem okommenterade). I stort sett är det endast som företrädare för staten som skatte- och avgiftsborgenär som rest invändningar, (något som är lätt att förstå då det inte är smärtfritt att avstå en, låt vara sakligt ogrundad, förmån). I båda fallen har lagändringsförslagen avvisats av regeringen på formella grunder, nämligen att just den aktuella reformen inte nödvändiggjorde att det statliga privilegiet upphörde, – saken fick ”övervägas i annat sammanhang”. utvecklingen är entydig på det aktuella området – endast sakliga skäl ska ge förmån framför annan i en obeståndssituation. Som framgår av direktiven till denna utredning är den brett upplagd. Det är fråga om en närmast total översyn av utsökningsrätten. Att under de redovisade förhållandena inte gå på djupet med denna fråga är enligt min mening inte försvarligt. När ska annars ett ”annat sammanhang” uppkomma då frågan kan beaktas? Det står klart att utsökningsrätten är föremål för översyn med mycket långa tidsintervall. Det kan säkert dröja ytterligare fyrtio eller innan en ny översyn kommer till stånd. Den aktuella bestämmelsen är helt otidsenlig och en modernisering bör ske. gällande regler i UB 7:14 föreskriver att fordring som avses i 2 § lagen om indrivning av statliga fordringar har företrädesrätt till löneutmätning före andra (enskilda) fordringar. Jag har av (siffror) erhållit följande uppgifter. Det finns 100 076 gäldenärer som är föremål för löneutmätning. Det antal gäldenärer som har både e-måls- och a-målsfordringar mot sig (och där konkurrensen är satt ur spel till följd av företrädesrätten) uppgår till 15 805. fick a-mål med företrädesrätt ca 684 miljoner av de 908 miljoner som inflöt i löneutmätning för a-mål. Med en avskaffad företrädesrätt skulle utfallet för staten bli lägre än de 684 miljoner som erhållits. Frågan är hur mycket lägre. Den gruppen som redovisas ovan med både e- och a-mål, (15 805) hade skulder i a-mål som uppgick till och i e-mål 3,117 miljarder. Om således skatteprivilegiet avskaffades skulle det (matematiskt) leda till att a-målen skulle erhålla av det belopp som utfaller med privilegier, eller ca i stället för . Ett bortfall för staten om kan alltså uppkomma. Om beteendeförändringar inträffar i borgenärskretsen kan bortfallet bli större, oklart hur stort. Det är över huvud taget inte möjligt att beräkna ett ytterligare eventuellt bortfall. En statsbudget i brukar ligga på . Bortfallet för staten är i sammanhanget ett mindre belopp och en reform bör enligt min mening genomföras. Lagstiftningstekniskt är det en enkel åtgärd. Ansvar för förrättningskostnader och följder därav Utgångspunkterna är de följande, (siffror från Kfms årsredovsning 2015, men det ser i huvudsak lika ut ). Kfm finansieras via anslag i statsbudgeten, ca 1,8 miljarder för att bestrida de kostnader som uppstår i verksamheten. (Myndigheten får alltså inte tillgodogöra sig inbetalda förrättningsavgifter). Ungefär 1,3 miljarder av kostnaderna avser utsökningsområdet (summarisk process kostar ca 300 miljoner och skuldsanering ca 130 miljoner). Kfm hanterar ca 2 269 000 exekutionsmål, varav 610 000 eller är enskilda mål. Resterande mål, eller , är således allmänna mål. Kostnaden för att hantera allmänna mål kan med ledning härav matematiskt beräknas till 949 miljoner (av 1,3 miljarder). Kostnaden för att hantera enskilda mål kan då beräknas till . (En matematisk beräkning används emedan ingen mer detaljerad redovisning kan presenteras om hur Kfms arbetsinsatser fördelas mellan a-mål och e-mål). Grundavgifter i exekutionsmål (den helt dominerande avgiftstypen) inflyter med 420 miljoner i a-mål, medan 625 miljoner inflyter i e-mål. Varifrån (dvs. från vem) kommer då pengarna? Eftersom staten med nuvarande regler inte har ansvar för att betala ansökningsavgifter i de fall avgifterna inte kan uttagas av gäldenären, kommer således alla 420 miljoner i a-mål från gäldenärerna. Kort sagt så underfinansieras den exekutiva verksamheten för a-mål med (kostnader på 949 miljoner och avgiftsintäkter på ). Annorlunda uttryckt belastar staten som borgenär exekutionsväsendet med väldiga kostnader i exekutionsmål där svaranden/gäldenären har det så illa ställt att inte ens förrättningskostnader kan uttagas (än mindre något som kan täcka den skuld för vilken utsökning anhängiggjorts). Det skulle kunna anföras att detta är av mindre betydelse eftersom staten ändå, via anslag, ser till att Kfm får de medel som erfordras för att bedriva verksamheten. Saken är emellertid mer komplicerad. En väsentlig fråga att diskutera är om detta är rimligt. Ska exekutionsväsendet hantera mål på detta sätt? Är det inte lämpligt att staten som borgenär förfinar sitt urval av vilka fordringar som ska bli föremål för exekution? Är det lämpligt att staten som övriga borgenärer får ett sekundärt ansvar för förrättningskostnader? (Erfarenhetsmässigt är det mycket välgörande för att bestämma processviljan på sökandesidan att låta denne förstå att kostnader kan uppkomma när processen inte kan leda till framgång). Därtill måste beaktas den avsevärda risken att staten genom sina (till hälften missriktade utsökningsmål) riskerar att driva medborgare till skuld- och överskuldsättning i betydande grad. Överskuldsatta gäldenärer har praktiskt taget alltid skulder till det allmänna. En annan ända av samma garn gäller de förrättningsavgifter som erläggs i e-mål. Som framgår av beräkningarna ovan kostar verkställighet i e-mål . Förrättningsavgifter inflyter med . Verksamheten överfinansieras med ca . Varifrån (från vem) kommer dessa pengar? Här gäller att enskilda borgenärer har ett sekundärt ansvar för förrättningskostnaderna när dessa inte kan uttagas av gäldenären. Undersökningar som gjorts i borgenärskretsen visar att av avgifterna inte kan uttagas av gäldenärerna i anhängiggjorda exekutionsmål, utan där får borgenären svara för kostnaderna. Det sagda leder till att av det överfinansierade beloppet erläggs av gäldenärerna och erläggs av borgenärerna i enskilda mål utan att dessa pengar erfordras för att bedriva den exekutiva verksamheten i dessa mål. En väsentlig fråga är om det är rimligt att gäldenärer erlägger så stora belopp utöver vad verksamheten kostar. Pengarna kunde användas för att betala skulder. En annan fråga att diskutera är om detta är rimligt eller ens i linje med de regler som finns för finansiering av statlig verksamhet och avgiftsuttag. Min uppfattning är att lagstiftning bör införas som fastställer att staten som borgenär ska ansvara för förrättningsavgifter när beloppet inte kan uttagas av gäldenären. Lagstiftningstekniskt är det en enkel åtgärd. bör övervägas om enskilda borgenärer och gäldenärer även fortsatt ska överfinansiera Kfms exekutiva verksamhet. Exekutionstitlar som får försämrad ställning Utredningen föreslår att tredskodom och fastställd förlikning endast ska kunna leda till utmätning, men att försäljning av utmätt egendom (och redovisning av medel) ska kräva laga kraft. är det tvärtom. De båda exekutionstitlarna ger rätt till obruten exekution och endast mellankommande domstolsprövning som leder till inhibition kan stoppa fortsatt förfarande, (undantag i vissa fall för fast och dyrbar egendom). Frågan har principiell räckvidd. Det är naturligtvis en oändlig skillnad för den som är berättigad om hon kan påräkna att det är svaranden i målet som ska driva processen framåt och eventuellt kunna förhindra att den berättigade ska komma till sin rätt, eller om motsatsen gäller. Om ändringsförslaget genomförs tvingas i stället den berättigade parten att bära aktivitetsbördan i målet, nämligen att förmå en domstol att förorda om omedelbar verkställighet trots att sakfrågan inte är prövad i det pågående besvärsmålet. Den som tvingats gå till domstol för att få ut sin rätt (och som erhållit en tredskodom i motpartens utevaro eller nått en förlikningsöverenskommelse) får en avsevärt försämrad position gentemot vad som gäller. Utredningen föreslår att ändringen ska genomföras av regelförenklingsskäl. Motiven för en ändring är allt för klena. Ingen har UB varit gällande anfört eller påvisat några missförhållanden med gällande rätt. Det finns också en betydande risk att borgenärer (kanske särskilt i mål om mindre värden) kommer att avstå förlikningsförhandlingar i betalmål om den exekutionsrättsliga processfördelen upphör; det går ju lika bra att avvakta laga kraft på en dom. Regelförenkling kan vara nog så viktigt, men när de motstående intressena är så påtagliga att en berättigad part får en försämrad rättsställning – och inga övriga skäl föreligger – får förändringsivern vika. Regelförenkling kan aldrig (om motstående intressen av betydelse finns) få en avgörande eller självständig betydelse som grund för lagändring. Utredningen föreslår att principen om barnets bästa bör lagfästas i en särskild bestämmelse i utsökningsbalken, trots att konventionen redan gäller i och tillämpas i den exekutiva verksamheten. Utredningens motiv är att en särskild bestämmelse i lagtexten på ett tydligare sätt sätter fokus på att barns bästa ska värderas i den exekutiva processen. Jag har naturligtvis ingen invändning mot att barns bästa ska vägas in i de exekutiva beslut där barn berörs. Det finns på annat håll ett utredningsförslag om att lagstiftning om barns bästa ska införas på tydligare sätt i svensk lag, (vilket också redovisas i denna utredning). Det framgår emellertid att frågan är under beredning och att vi inte vet hur regering och riksdag kommer att behandla den. Redan på den grunden är det mindre lämpligt att föreslå inkorporering av i just utsökningsbalken. Klokt är enligt min uppfattning att avvakta den modell lagstiftaren väljer. Därtill är det min uppfattning att utsökningsbalken inte är den lag som bör stå först i tur för en eventuell nyordning av aktuellt slag. Barn är (numera) nästan aldrig direkt berörda i exekutionsmål, dvs. de är inte aktuella för åtgärder riktade direkt mot dem. Indirekt förekommer det naturligtvis en rad situationer där barn berörs, nämligen i mål mot deras vårdnadshavare. Några missförhållanden med dagens regler och tillämpning av principen om barns bästa i den exekutiva processen, som beror på misstag av exekutionsväsendet, har inte påvisats. Utredningen pekar ut några områden där en tänkt lagbestämmelse skulle kunna vara av betydelse: –Möten med barn –Barns rätt till bostad De beskrivningar som utredningen presenterar om hur barns rätt bör tas tillvara i dessa situationer är självklara och tillämpade i exekutionsmål. Ytterligare lagstiftning erfordras inte. Det vore olyckligt om ny, och i sak obehövlig, lagstiftning skulle få till effekt att den exekutiva processen i mål där barn berörs tyngs med oklarheter. Det är lätt att uppfatta en eventuell ny lagstiftning som att gjorda bedömningar skulle vara otillräckliga – varför skulle lagtexten annars kompletteras? Utredningen föreslår att proportionalitetsprincipen ska lagfästas särskilt i utsökningsbalken, trots att den redan gäller i svensk rätt och därtill kommit till uttryck i olika avseenden i utsökningsbalken, se UB 4:3, 7:3 och 16:3. Kfm är också alltid tvungen att göra en bedömning av om den tänkta åtgärden är proportionerlig med tanke på de mycket långtgående åtgärder som kan vidtas mot den enskilde i ett exekutionsmål. Detta slags prövning görs normalt av Kfm och domstolarna i samband med den intresseavvägning som görs enligt UB 4:3, 2 st. (Kfm är naturligtvis än mer noggrann med den saken sedan tillrättavisat i den så kalla Rousk-domen vilken närmare beskrivs i utredningsbetänkandet. En rad särpräglade omständigheter medförde att ansågs ha brutit mot proportionalitetsprincipen i målet då utmätning, försäljning och handräckning för avhysning av svaranden från dennes bostad slutligen kom att ske trots att det kvarvarande skuldbeloppet var blygsamt och annan utmätningsegendom fanns). Det råder således inget tvivel om att proportionalitetsbedömningar görs enligt gällande rätt och att rättspraxis finns från HD. Liksom i fallet med ovan vore det olyckligt om ny, och i sak obehövlig, lagstiftning skulle få till effekt att den exekutiva processen i komplicerade mål tyngs med oklarheter. Det är lätt att uppfatta en eventuell ny lagstiftning som att gjorda bedömningar skulle vara otillräckliga – varför skulle lagtexten annars kompletteras? Utredningen innehåller ett avsnitt som gäller proportionalitetsprincipen och dess räckvidd i den exekutiva processen. Vad som redovisas illustrerar enligt min uppfattning tydligt det olämpliga med att införa en ny lagbestämmelse om proportionalitetsprincipen med ganska vagt preciserade motiv. Utredningen redovisar att det skulle kunna finnas ett, tämligen dunkelt, utrymme för att proportionalitetsprincipen kan leda till att bostäder under vissa förhållanden är skyddade mot utmätning, dvs. utöver vad som framkommer vid tillämpning av de redovisade lagbestämmelserna – försvarlighetsbedömning och intresseavvägning, utmätningsordningen och beneficiereglerna. Utredningen anför att Rousk-domen ska tolkas på så sätt att bostäder enligt proportionalitetsprincipen har ett ”särskilt rättighetsskydd”. Denna, närmast metafysiska rättighet, kan enligt utredningen ”i vissa undantagsfall innebära att en gäldenärs hem skyddas från utmätning trots att det inte finns annan utmätningsbar egendom.” Till klargörande anför utredningen att Kfm ”bör iaktta särskild försiktighet om det uppkommer en situation där någon riskerar att mista sitt hem p.g.a. av en skuld som understiger ett basbelopp.” Vi får med den föreslagna bestämmelsen och dessa uttalanden en situation där ribban höjs för utmätning av bostäder från vad som gäller, nämligen vad HD lagt fast i NJA 2010 s. 397 I, där utmätningen stod sig och fordringsbeloppet uppgick till ca . I stället skulle Kfm, enligt utredningen, iaktta försiktighet vid fordringsbelopp som understiger . Beloppet är godtyckligt valt och saknar varje stöd i rättspraxis. Jag bedömer att risken är stor att Kfm skulle välja att tillämpa basbeloppet som en lägsta gräns för när utmätning av bostäder kan komma till stånd. Rättspraxis på området inskränker sig till NJA 2010 s. 397, I och II, där utmätningarna stod sig och NJA 2013 s. 1241 där utmätningen föll, (men där gäldenären hade annan utmätningsbar egendom och det tänkta överskottet från en fastighetsutmätning till storleken var sådant att löneutmätning skulle kunna inbringa motsvarande belopp). Min tolkning av HDs praxis är att proportionalitetsprincipen inte ger utrymme för de tolkningar som görs av utredningen. I själva verket säger i NJA 2013 s. 1241 ”det förhållandet att en utmätning avser en bostadsfastighet kan inte hindra en utmätning. Detta hänger samman med att ett undantag för sådana fastigheter i realiteten skulle innebära att egendom togs undan från utmätning i vidare mån än vad som följer av bestämmelserna om beneficium.” Här ska noteras att NJA 2013 s. 1241 avgjordes efter Rousk-domen och att HD gjorde en komplett tillämp- ning av proportionalitetsprincipen, som hänvisning gjordes till NJA 2010 s. 397 I och II. Följden är, enligt min uppfattning, att det inte finns något lagligt utrymme att underlåta bostadsutmätning när fordringsbeloppet är 28 000 och annan egendom saknas (förutsatt att försvarligt överskott uppkommer). I själva verket står det öppet för kommande rättspraxis att precisera var den nedre gränsen går, vilken mest sannolikt kommer att hamna på samma belopp som blir utfallet av en försvarlighetsbedömning. Denna fråga lämpar sig bäst för rättspraxis och bör inte komma till uttryck i utredningstext. Min bedömning är att en övergripande bestämmelse om proportionalitetsprincipens tillämpning inte erfordras i utsökningsbalken. Följden av min inställning är att inte heller den av utredningen föreslagna bestämmelsen om upphävande av ett tidigare fattat oproportionerligt beslut bör införas. Om gällande rätt ska ändras krävs annan, tydligare, lagstiftning. A more modern enforcement procedure In a free and modern society people must be able to interact and enter into agreements with one another. Various public institutions also enter into various agreements with the people living in society. Sometimes the agreements are made directly between a public authority and a private individual; sometimes mutual rights and obligations arise because people choose a particular place to live or make use of a particular service. Various types of companies offer goods and services. If these offers are accepted, an agreement between the company and the customer is made, the customer may also be another company. Sometimes people or companies assume a right that they do not have and this can then generate a legitimate demand from someone else to have the previous order restored. All the situations enumerated – as well as many other situations not described above – are handled every day by the parties themselves. In the great majority of cases the parties are in agreement about what applies and fulfil their undertakings to one another in accordance with this. In other cases, the parties make demands on one another, interpret and reinterpret situations and sometimes reach new agreements with altered terms and conditions. But in some cases compulsory measures are required to get a party to meet its obligations.