sou · H4B314 · 2016-03-01 00:00:00 — Upp- giftsskyldigheten bryter alltså den sekretess som kan föreligga hos dessa myndigheter för uppgifterna i fråga. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.8. 5 kap. 7 § I paragrafen införs en skyldighet för kommunen att tillhandahålla information om lagens bestämmelser och anslutande föreskrifter samt riktlinjer för tillämpningen av dessa föreskrifter i kommunen. Riktlinjerna ska säkra en förutsebarhet och ska också vara en infor- mationskälla för dem som har för avsikt att ansöka om försäljnings- tillstånd. Riktlinjerna får dock inte avvika från lagen eller anslutande föreskrifter eller ersätta den prövning som ska ske i det enskilda fallet. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.8. 5 kap. 8 § Paragrafen har överförts från 12 d § tobakslag. Genom en ändring i den bestämmelsen har den informationsskyldighet som enligt lag finns för näringsidkare som bedriver detalj- handel utvidgats till att avse även annan försäljning. Det innebär att även partihandlare (se 5 kap. 1 § första stycket) omfattas av skyl- digheten att tillhandahålla personalen nödvändigt stöd och infor- mation. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.7. 5 kap. 9 § Paragrafen har överförts från 12 § tobakslag. I förhåll- andet till den bestämmelsen har i första stycket gjorts en ändring av redaktionell karaktär medan andra stycket är oförändrat. I tredje stycket har en språklig anpassning gjorts med anledning av införandet av en definition av partihandel (se 5 kap. 1 § första stycket). I bestämmelsen har tydliggjorts att kravet på skyltning endast gäller inom detaljhandeln. Som framgår av i 5 kap. 1 § andra stycket ska ett tillstånd till detaljhandel avse ett visst försäljnings- ställe. Något motsvarande krav finns inte beträffande partihandel och avsikten är inte heller att utvidga kravet på skyltning till parti- handeln. 5 kap. 10 § Paragrafen har överförts från 12 a § tobakslag. I förhåll- ande till den bestämmelsen har endast en redaktionell ändring gjorts. 5 kap. 11 § Paragrafen har överförts från 13 § tobakslag. I förhållande till den bestämmelsen har endast en redaktionell ändring gjorts. 5 kap. 12 § I paragrafen införs ett förbud mot självbetjäning av tobaksvaror. Förbudet framgår av första stycket och innebär att tobaksvaror som säljs till konsumenter inte får tillhandahållas så att kunden får tillgång till varorna innan betalning erlagts. Det är alltså inte längre tillåtet att förvara tobaksvaror ute i butiken, t.ex. i kylskåp eller kyldiskar för snus, så att kunden får tillgång till varorna innan han eller hon har betalat för dem. Förbudet hindrar inte att tobaksvaror säljs i varuautomater, så länge kunden inte får tillgång till varorna innan betalning har erlagts. Förbudet mot självbetjäning innebär att det inte är möjligt att köpa tobaksvaror på kredit. Av paragrafens andra stycke framgår att självbetjäningsförbudet inte omfattar specialbutiker för tobaksvaror. I sådana butiker får tobaksvaror sålunda, om butiksinnehavaren önskar det, tillhanda- hållas på så sätt att kunden får tillgång till varorna innan betalning har skett. För en exemplifiering av vilka butiker som omfattas av undantaget för specialbutiker för tobaksvaror, se kommentaren till 4 kap. 2 §. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 9.6.6. 5 kap. 13 § Paragrafens första och andra stycke överensstämmer med motsvar- ande stycken i 12 b § i propositionens författningsförslag. Bestäm- melserna kommenteras i propositionen (s. 71) enligt följande. I första stycket ändras regleringen så att en styckförpackning med cigaretter ska innehålla minst 20 cigaretter istället för som tidigare 19 stycken. En styckförpackning definieras enligt artikel 2.30 i tobaks- produktdirektivet som den minsta enskilda förpackning för tobaks- varor eller relaterade produkter som släpps ut på marknaden. Bestäm- melsen innebär alltså att cigaretter inte får tillhandahållas i förpack- ningar om färre än 20 cigaretter. Regleringen följer de krav som tobaksproduktdirektivet ställer upp. I paragrafens andra stycke införs en ny reglering som stadgar att en styckförpackning med rulltobak ska innehålla tobak som väger . Med rulltobak avses enligt artikel 2.3 i direktivet tobak som konsumenter eller återförsäljningsställen kan använda för att göra ciga- retter. För avgränsningen mellan vad som är rulltobak och piptobak, se författningskommentaren till 18 §. I paragrafens tredje stycke införs en ny bestämmelse som föreskriver att en styckförpackning med portionsförpackat snus ska innehålla minst 20 portioner. Bestämmelsen som inte uppställer något krav på att mängden snus i en styckförpackning ska ha en minsta vikt, är bara tillämplig på portionsförpackat snus. Det innebär att lössnus som inte är portionsförpackat inte omfattas av bestämmelsen. Paragrafens fjärde stycke överensstämmer med 12 b § tredje stycket i propositionens författningsförslag, men har anpassats utifrån den nya mängdregleringen för snus i tredje stycket. Anpassningen inne- bär att räckvidden av tillhandahållandeförbudet avseende cigaretter och rulltobak har utvidgats till att omfatta även snus. Förbudet mot tillhandahållande gäller inom hela EU, se vidare kommentaren till 2 kap. 1 § tredje stycket angående uttrycket släppa ut på marknaden. Det är enligt artikel 17 i tobaksproduktdirektivet förbjudet att släppa ut snus på den gemensamma marknaden. Detta förbud gäller i enlighet med artikel 151 i anslutningsakten inte i . Däremot finns det ett förbud mot att föra ut snus från till ett annat land inom EU, se förordningen (1994:1266) om förbud mot utförsel av snus. Det innebär att den territoriella räckvidden av begreppet marknad i praktiken är snävare när den aktuella bestämmelsen tillämpas på snus. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 11.6.4. 5 kap. 14 § Paragrafens första stycke överensstämmer med 12 f § första stycket i propositionens författningsförslag. Bestämmelsen kommenteras i propositionen (s. 73) enligt följande. Paragrafen är ny. I paragrafens första stycke åläggs tillverkare och importörer av tobaksvaror att göra en anmälan till Folkhälsomyndig- heten om en ny tobaksvara som de avser att tillhandahålla konsu- menter på den svenska marknaden. Skyldigheten följer av artikel 19.1 i tobaksproduktdirektivet som stadgar att tillverkare och importörer ska göra en anmälan till de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna om en sådan ny vara som de avser att släppa ut på den berörda nationella marknaden. Av definitionen i artikel 2.40 i direktivet framgår att med begreppet släppa ut på marknaden avses att tillhandahålla produkter – oberoende av tillverkningsort – till konsumenter i unionen, mot betalning eller inte. Det innebär att skyldigheten att anmäla en vara inträder om avsikten är att sälja eller på annat sätt erbjuda varan till konsumenter på den svenska marknaden. Av definitionen i artikel 2.14 i direktivet framgår att med en ny tobaksvara avses en tobaksvara som inte tillhör någon av kategorierna cigaretter, rulltobak, piptobak, tobak för vattenpipa, cigarrer, cigariller, tuggtobak, tobak för användning i näsan eller tobak för användning i munnen. Tobaksvaran ska också ha släppts ut på marknaden efter . Ordet ”ny” i bestämmelsen ska tolkas i enlighet med definitionen i direktivet. Variationer inom de tobaksvaror som räknats upp i defini- tionen är alltså inte nya tobaksvaror i paragrafens mening även om de inte tidigare förekommit på marknaden. Av ordalydelsen följer också att bestämmelsen inte är tillämplig på örtprodukter för rökning, utan produkten måste helt eller delvis bestå av tobak, dvs. delar från tobaks- växter. Detaljerade regler om hur anmälan ska göras och vilka uppgifter den ska innehålla finns i artikel 19.1 i direktivet. Genom ett bemyndigande i 11 kap. 10 § 1 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela närmare föreskrif- ter om när och hur anmälan av nya tobaksvaror ska göras och vad den ska innehålla. Paragrafens andra stycke motsvarar 12 f § tredje stycket i pro- positionens författningsförslag, men hänvisningen har anpassats till lagens nya struktur. Bestämmelsen kommenteras i propositionen (s. 73–74) enligt följande. I tredje stycket införs ett förbud mot att tillhandahålla en ny tobaks- vara till en konsument på den svenska marknaden som inte har anmälts på sätt som föreskrivs i eller med stöd av denna paragraf. Förbudet följer av första meningen i artikel 23.2 i direktivet som stadgar att produkter som inte uppfyller kraven i direktivet, inbegripet de genom- förandeakter och delegerade akter som föreskrivs i direktivet, inte får släppas ut på marknaden. Artikeln begränsas inte till vissa bestämda aktörer utan förbudet omfattar såväl tillverkare och importörer som detaljister. Med hänsyn till att skyldigheten i första stycket endast tar sikte på den svenska marknaden är även förbudet som är kopplat till skyldigheten riktad mot den svenska marknaden. 5 kap. 15 § Paragrafens första stycke överensstämmer med 18 d § första stycket i propositionens författningsförslag. Den i propositionen gjorda hän- visningen har anpassats till lagens nya struktur där 12 f § i förslaget placerats i 5 kap. 14 §. Bestämmelsen kommenteras i propositionen (s. 77) enligt följande. Paragrafen är ny. Bestämmelsen innehåller en skyldighet för tillverkare eller importörer av tobaksvaror som är nya och som därför omfattas av anmälningsskyldigheten i 12 f § att till komplettera sådana uppgifter som ska ha getts in vid anmälan med uppdaterade eller nya uppgifter. Det gäller således endast sådana pro- dukter som redan omfattas av en ingiven anmälan. Stadgandet grundar sig på kravet som ställs upp i artikel 19.2 i tobaksproduktdirektivet. Det innebär enligt direktivets uppräkning en skyldighet att ge in uppdaterade eller nya uppgifter om tillgängliga vetenskapliga studier av den nya tobaksvarans toxicitet, beroende- framkallande egenskaper och attraktionskraft, särskilt när det gäller dess ingredienser och utsläpp. Vidare stadgas en skyldighet att lämnas in tillgängliga studier med sammanfattningar och kommentarer och marknadsundersökningar av preferenserna hos olika konsument- grupper, däribland ungdomar och nuvarande rökare. Härutöver ska också annan tillgänglig och relevant information lämnas in, inklusive en analys av riskerna och fördelarna med varan, de förväntade effek- terna vad gäller avbrytande av konsumtionen av tobak, de förväntade effekterna vad gäller påbörjande av konsumtionen av tobak och för- väntade konsumentreaktioner. Genom ett bemyndigande i 11 kap. 10 § 2 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela närmare föreskrif- ter om när och hur sådan information som avses i bestämmelsen ska rapporteras. Paragrafens andra stycke motsvarar 18 d § tredje stycket i pro- positionens författningsförslag, men hänvisningen har anpassats till lagens nya struktur. Bestämmelsen kommenteras i propositionen (s. 77–78) enligt följande. I tredje stycket införs ett förbud mot att tillhandahålla tobaksvaror till konsumenter på marknaden om de rapporteringsskyldigheter som meddelats i enlighet med denna paragraf eller med stöd av den inte har uppfyllts. Bestämmelsen har sin grund i artikel 23.2 andra meningen i direktivet. 5 kap. 16 § Paragrafen överensstämmer med 12 e § propositionens författnings- förslag. Bestämmelsen kommenteras i propositionen (s. 72–73) enligt följande. Paragrafen är ny och innehåller krav på behandling av personuppgifter för näringsidkare vid gränsöverskridande distansförsäljning av tobaks- varor. Gränsöverskridande distansförsäljning definieras enligt artikel 2.34 i tobaksproduktdirektivet som distansförsäljning till konsumenter, där konsumenten för beställningen av produkten från ett återförsäljningsställe befinner sig i en annan medlemsstat än den medlemsstat eller det tredjeland där det återförsäljningsstället är etablerat. I direktivet anges vidare att ett återförsäljningsställe anses vara etablerat i en medlemsstat om, i fråga om en fysisk person, denne har sin affärsverksamhet i den medlemsstaten, och i andra fall, om återförsäljningsstället har sitt stadgeenliga säte eller huvudkontor eller sin affärsverksamhet, inklusive en filial, agentur eller annat verksam- hetsställe, i den medlemsstaten. Av stagandet följer att näringsidkare som bedriver gränsöverskrid- ande distansförsäljning av tobaksvaror inte får lämna ut personupp- gifter om konsumenten till tillverkaren av tobaksvaror eller till företag som ingår i samma koncern eller till andra tredje parter. Det innebär ett generellt förbud att lämna ut personuppgifter till vissa aktörer. Vidare stadgas att personuppgifter inte heller får användas eller över- föras för andra ändamål än det aktuella köpet. Utformningen av stadgandet följer artikel 18.5 i direktivet. 5 kap. 17 § Enligt paragrafens första stycke har ett dödsbo eller en förvaltare möjlighet att driva rörelse som innefattar tillståndspliktig tobaks- försäljning vidare från döds- fallet eller beslutet om förvaltare. För att därefter driva verksam- heten vidare krävs att en anmälan om detta till kommunen. Kom- munen bör tillhandahålla information om vilka uppgifter som en sådan anmälan ska innehålla. Om någon anmälan inte har gjorts när fristen löpt ut upphör försäljningstillståndet att gälla av sig självt. Om en anmälan har inkommit ankommer det på kommunen att pröva om verksamheten ska få bedrivas vidare eller annars återkalla försäljningstillståndet. Om dödsboet eller förvaltaren driver verksam- heten vidare gäller samma krav för försäljningen som . Det ligger i sakens natur att vandelsprövningen av ett dödsbo kan bli relativt omfattande, eftersom ett dödsbo företräds av samtliga döds- bodelägare gemensamt. Även vandelsbrister hos en av flera delägare kan då leda till en reaktion från tillsynsmyndigheten. Av paragrafens andra stycke följer att om en innehavare av till- stånd försätts i konkurs upphör tillståndet med omedelbar verkan att gälla. Ett bolag i konkurs torde inte kunna uppfylla de krav på ekonomisk vandel som är en förutsättning för försäljningstillstånd. Ett konkursbo kan dock enligt bestämmelsen ansöka om tillstånd att driva rörelsen vidare. En sådan ansökan ska behandlas av kom- munen med förtur. En motsvarande bestämmelse finns i 9 kap. 12 § alkohollagen som reglerar den situationen att en innehavare med serveringstillstånd försätts i konkurs. I förarbetena till den bestäm- melsen anges att en rimlig handläggningstid är längst (se prop. 1994/95:89 s. 109). Motsvarande handläggningstid bör som utgångspunkt gälla även för nu aktuella fall. En grundläggande kon- troll bör dock alltid göras, även om det innebär att handlägg- ningstiden blir något längre (jfr prop. 2000/01:97 s. 54 ff.). Det inne- bär att de krav på obligatoriska yttranden som gäller för tillstånd i allmänhet (se 5 kap. 6 §) gäller även vid vandelsprövningen av en företrädare för konkursboet, dvs. prövningen i övrigt bör utgångspunkten dock vara att en förordnad konkursförvaltare uppfyller vandelskraven för försäljningstillstånd. I 5 kap. 18 § andra stycket regleras möjligheten att vid konkurs eller dödsfall avyttra innestående lager med tobaksvaror. Skälen för förslagen redovisas i avsnitt 5.6.6. 5 kap. 18 § Genom bestämmelsen i paragrafens första stycke ges detaljhandlare en möjlighet att vid verksamhetsöverlåtelse sälja sitt innestående lager av tobaksvaror till efterträdaren, under förutsättning att efter- trädaren har tillstånd till detaljhandel med tobaksvaror. Försäljning av tobaksvaror till en annan näringsidkare är alltså i denna situation tillåten även om överlåtarens tillstånd endast innefattar försäljning till konsument. Bestämmelsen utgör ett undantag från det i 9 kap. 1 § straffsanktionerade förbudet mot sådan försäljning. Bestämmel- sen gäller endast vid överlåtelse av en rörelse. I detta ligger att överlåtelsen ska avse ett eller flera försäljningsställen. En verksam- hetsöverlåtelse kan sålunda ske även om tillståndet inte har åter- kallats (se andra stycket) och även om tillståndet endast avser detaljhandel. Undantaget i bestämmelsen avser endast överlåtelse av rörelser som innefattar detaljhandel med tobaksvaror. Ett mot- svarande undantag för partihandel är inte nödvändigt eftersom den som har tillstånd till sådan handel har rätt att sälja tobaksvaror till andra näringsidkare (vissa begränsningar gäller dock för den tillstånds- pliktiga partihandeln, se 5 kap. 4 §). Försäljning som inte innefattar en rörelseöverlåtelse, t.ex. försäljning endast av delar av ett inne- stående lager, omfattas inte av undantaget. En sådan försäljning kan dock ske i den situation som regleras i paragrafens andra stycke. I paragrafens andra stycke regleras i första ledet möjligheten för konkurs- eller dödsbo eller, i fråga om utmätt egendom, Krono- fogdemyndigheten att sälja tobaksvaror utan försäljningstillstånd. En förutsättning för att en sådan rätt ska föreligga är att köparen har tillstånd till antingen detalj- eller partihandel med tobaksvaror. Det är sålunda fråga om försäljning till näringsidkare, och inte till konsumenter. Möjligheten att i vissa fall driva en rörelse vidare, bl.a. när tillståndshavaren avlidit eller försatts i konkurs, regleras i 5 kap. 17 §. Med hänsyn till de möjligheter till försäljning som finns enligt första stycket och 5 kap. 17 § första stycket torde bestäm- melsen i det aktuella stycket endast få en begränsad betydelse för sådana dödsbon i vilka det har bedrivits tillståndspliktig försäljning. Aktuell bestämmelse omfattar emellertid inte endast dödsbon i vilka det bedrivits sådan verksamhet. Bestämmelsen möjliggör alltså för ett dödsbo att t.ex. sälja av en värdefull privat cigarrsamling som finns i boet. Av andra styckets andra led framgår att en möjlighet till försälj- ning även föreligger när en verksamhet måste avvecklas till följd av att tillståndet har återkallats. Återkallelse kan ske som en sanktion vid misskötsamhet eller på egen begäran. En näringsidkare som avser att upphöra med detalj- eller partihandel med tobaksvaror måste sålunda anmäla detta till kommunen (se 5 kap. 5 § andra stycket andra ledet) som då har att återkalla tillståndet (se 7 kap. 6 § 1). När tillståndet väl är återkallat får försäljning ske. Till skill- nad från situationen i paragrafens första stycke krävs det inte att hela rörelsen avvecklas. Om exempelvis en handlare med blandad verksamhet med försäljning av tidningar, spel och tobak vill av- veckla tobaksförsäljningen ger bestämmelsen henne eller honom möjlighet att sälja tobaksvarorna efter det att försäljningstillståndet har återkallats. Även i detta fall är det en förutsättning för försälj- ningen att köparen har tillstånd till antingen detalj- eller partihan- deln med tobaksvaror. En motsvarande bestämmelse på alkohol- området finns i 3 kap. 11 § alkohollagen. Skälen för förslagen redovisas i avsnitt 5.6.6. 6 kap. 1 § Paragrafen har överförts från 2 § tobakslag. I förhållande till den paragrafen har bestämmelsen utvidgats till att omfatta även uteserveringar, entréer till lokaler och andra utrymmen som all- mänheten har tillträde till, områden utomhus som är avsedda att användas av den som reser med färdmedel i inrikes kollektivtrafik, inhägnade platser huvudsakligen avsedda för idrottsutövning, och lekplatser som allmänheten har tillträde till. Punkterna 1–3 har överförts oförändrade från motsvarande punk- ter i 2 § tobakslag. Förbudet mot rökning på områden utomhus som är avsedda att användas av den som reser med färdmedel i inrikes kollektivtrafik framgår av punkten 4, där rökförbudet i andra lokaler och andra utrymmen som är avsedda för resande inom kollektivtrafiken har utvidgats till att omfatta även motsvarande utomhusområden. Det utvidgade rökförbudet omfattar sålunda bl.a. perronger och håll- platser utomhus samt taxizoner. Även andra utomhusområden som är avsedda för resenärer, t.ex. biljettområden och gångbanor i anslut- ning till spårområden, omfattas dock av förbudet. En förutsättning för att ett utomhusområde ska omfattas av rökförbudet är att det är avsett att användas av den som reser i inrikes kollektivtrafik. Det innebär sådana områden som inte har upplåtits eller används för det ändamålet faller utanför regleringen. I punkten 5 har undantaget från rökförbudet på restauranger och andra serveringsställen när det gäller utomhusservering tagits bort. Rökning är alltså helt förbjuden i samtliga serveringsmiljöer oavsett om de är belägna inomhus eller utomhus. Rökning är dock fort- farande tillåten i separata rum som avsatts särskilt för rökning (se 6 kap. 4 §). Någon möjlighet finns inte att tillåta rökning på en del av en uteservering oavsett hur serveringsmiljön utformas. Punkterna 6 och 7 har överförts oförändrade från motsvarande punkter i 2 § tobakslag. Genom bestämmelsen i punkten 8 införs ett förbud mot rökning på idrottsanläggningar, dvs. inhägnade platser utomhus som huvud- sakligen är avsedda för idrottsutövning. Att anläggningen huvud- sakligen ska vara avsedd för idrottsutövning innebär att den kan användas även för andra aktiviteter och arrangemang, t.ex. kon- serter och mässor, och ändå omfattas av rökförbudet. I den mån ett idrottsarrangemang anordnas, eller idrott annars utövas, på en plats som i andra fall har ett helt annat huvudsakligt användningsområde omfattas en sådan plats inte av det föreskrivna rökförbudet. Följ- aktligen medför inte t.ex. årliga löpar- eller skidtävlingar i stads- miljö att allmänna platser såsom vägar och torg omfattas av rökför- budet, även om delar av stadsmiljön har hägnats in med anledning av arrangemanget. Tillämpningen av bestämmelsen förutsätter inte att heller att ett idrottsarrangemang eller annan offentlig tillställ- ning anordnas på platsen, jfr 1 § lagen (2005:321) om tillträdesför- bud vid idrottsarrangemang. Rökförbudet är sålunda inte inskränkt till vissa händelser eller tider utan gäller ständigt. inte bara platsen för själva idrottutövandet utan även platser som används för andra ändamål, exempelvis försäljning, under förutsätt- ning att platserna ligger inom det inhägnade området. Genom bestämmelsen i punkten 9 införs rökförbud på lekplatser. För tillämpningen av bestämmelsen saknar det betydelse om det är ett offentligt organ eller en privat person (fysisk eller juridisk) som disponerar över eller äger lekplatsen. Förbudet gäller dock enbart sådana lekplatser som allmänheten har tillträde till. Med detta avses lekplatser som är tillgängliga för allmänheten. Med allmänheten för- stås varje medborgare till skillnad från en särskild krets av personer. Lekplatser som enbart är tillgängliga för en sluten krets av perso- ner, exempelvis medlemmarna av en bostadsrättsförening, omfattas alltså inte av rökförbudet. Tillgänglighetsbegränsningen måste dock vara tydlig, exempelvis genom att lekplatsen är inhägnad och låst eller att tillgänglighetsbegränsningen är tydligt markerad med skylt- ning. Genom bestämmelsen i punkten 10 införs ett förbud mot rök- ning vid entréer till sådana lokaler och andra utrymmen som om- fattas av det rökförbudet enligt paragrafens övriga punkter. För- budet innebär inte något generellt rökförbud i anslutning till bygg- nader som inrymmer lokaler och andra utrymmen till vilka allmän- heten har tillträde. Det innebär att entréer till lokaler eller andra utrymmen som är tillgängliga endast för en sluten krets av perso- ner, t.ex. de anställda på en arbetsplats, medlemmarna i en förening eller särskilt inbjudna m.fl. inte omfattas av det föreslagna rökför- budet. Det innebär att entréer till vilka allmänheten normalt inte har tillträde, t.ex. personalingångar och varuintag, inte omfattas av rökförbudet. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 8.9.2. 6 kap. 2 § Paragrafen har överförts från 4 § tobakslag. En redaktio- nell ändring har gjorts i förhållande till den bestämmelsen och den har också anpassats till lagens nya struktur. 6 kap. 3 § Paragrafen har överförts från 5 § tobakslag, men hänvis- ningen i bestämmelsens har anpassats till den nya lagens struktur. 6 kap. 4 §