sou · H4B381d5 · 2016-11-25 00:00:00 — En försäljning av fastigheten beräknas dock bara ge ett i sammanhanget mindre belopp, motsvarande vad som under en förhållandevis begränsad tid kan förväntas flyta in genom löneutmätning. Skattefordringarna preskriberas först , och såvitt framkommit har inte heller av något annat skäl ett starkt intresse av att det nu sker en utmätning och försäljning av fastigheten. En sådan åtgärd skulle däremot innebära betydande olägenheter för DW och hans familj. 13.En avvägning av de intressen som gör sig gällande leder till slutsatsen att det inte finns tillräckliga skäl för utmätning även av fastigheten. Utmätningen av DWs andel i fastigheten och i pantbreven ska därför hävas. I avgörandet har deltagit: justitieråden , , , (referent) och Sida 1 (7) Dödsboet efter , c/o ÅA Ombud för 1 och 2: JE beslut i mål ÖÄ 9791-11 Dödsboet efter förpliktas att ersätta CW och MW för deras rättegångskostnad i med , avseende ombudsarvode, jämte ränta enligt 6 § räntelagen för Högsta domstolens beslut tills betalning sker. YRKANDEN I HÖGSTA DOMSTOLEN Dödsboet efter har yrkat att ska förplikta CW och MW att till dödsboet betala jämte ränta från tills betalning sker. CW och MW har motsatt sig att hovrättens beslut ändras. Parterna har yrkat ersättning för sina rättegångskostnader i . väckte talan mot CW och MW om bättre rätt till vissa byggnader på en fastighet. Tingsrätten ogillade talan samt förpliktade denne att ersätta CW och MW för rättegångskostnader jämte ränta för domen tills betalning sker. Sedan CW och MW hade ansökt om verkställighet av domen, betalade in ett belopp till avseende de rättegångskostnader som tingsrätten hade dömt ut, upplupen dröjsmålsränta vid inbetalningen och ersättning för grundavgiften för verkställigheten. beslutade, med hänvisning till att hade gjort en nedsättning enligt 3 kap. 6 § första stycket 1 utsökningsbalken, att domen inte fick verkställas. 2.Tingsrättens dom överklagades. Hovrätten ändrade tingsrättens dom endast på så sätt att förpliktades ersätta CW och MW för deras rättegångskostnader i tingsrätten med ett högre belopp. Vidare förpliktades att ersätta CW och MW för deras rättegångskostnader i hovrätten. CW och MW ansökte om verkställighet av hovrättens dom. betalade in ett belopp till , som med tillämpning av 3 kap. 6 § första stycket 1 utsökningsbalken beslutade att domen inte fick verkställas. 3.Sedan hovrättens dom vunnit laga kraft betalade ut de av inbetalda pengarna tillsammans med den hos myndigheten upplupna räntan. På ansökan av CW och MW beslutade myndigheten att fortsätta verkställigheten avseende resterande belopp, nämligen dröjsmålsränta som hade uppkommit efter inbetalningarna. betalade därefter – under protest och med det angivna syftet att inte påläggas ytterligare dröjsmålsränta – in till myndigheten. beslutade att betala ut till CW och MW. Eftersom den skuld som domen avsåg därmed var betald, avslutade myndigheten målet. 4.Rolf överklagade beslut till tingsrätten och yrkade återbetalning av de som han hade betalat in till myndigheten. gjorde huvudsakligen gällande att de betalningar han tidigare hade gjort till myndigheten i utmätningsmålet var villkorslösa betalningar enligt 4 kap. 28 § utsökningsbalken. Eftersom CW och MW kunde lyfta de inbetalda pengarna mot ställande av säkerhet, skulle enligt betalningarna påverka dröjsmålsräntan på rättegångskostnaderna så att räntan slutade löpa när inbetalningarna gjordes. Tingsrätten avslog överklagandet. Hovrätten har fastställt tingsrättens beslut. Dödsboets ståndpunkt är att de betalningar som gjordes var villkorslösa betalningar enligt 4 kap. 28 § utsökningsbalken. Det finns mot denna bakgrund anledning att först behandla frågan hur en sådan betalning påverkar beräkningen av den dröjsmålsränta som ska utgå enligt exekutionstiteln. 6.För att en dom ska få verkställas utan särskilda villkor krävs att den har vunnit laga kraft (3 kap. 3 § första stycket utsökningsbalken). En sådan dom på betalningsskyldighet som är aktuell i målet får dock verkställas genast, om inte gäldenären hos ställer viss säkerhet (3 kap. 6 § första stycket 2 och 3). Gäldenären kan även förhindra verkställigheten genom att nedsätta pengar hos myndigheten till ett belopp som svarar mot betalningsskyldigheten den dag då nedsättningen sker tillsammans med förrättningskostnaderna (3 kap. 6 § första stycket 1). Pengarna ska göras räntebärande (5 kap. 1 § utsökningsförordningen, 1981:981). Så länge domen inte har vunnit laga kraft, kan alltså gäldenären hindra utmätning genom att säkerställa betalningsskyldigheten. 7.En annan situation regleras i 4 kap. 28 § utsökningsbalken. Enligt denna bestämmelse anses medel som gäldenären betalar till i ett anhängigt mål utmätta i målet, om betalningen inte har gjorts med villkor som strider mot detta. Det krävs alltså inte att myndigheten fattar ett särskilt beslut om utmätning; denna verkan inträder genom att pengarna betalas in. Utmätningen innebär bl.a. att gäldenärens rätt att förfoga över medlen begränsas. Liksom andra medel som flyter in i ett utmätningsmål ska pengar som gäldenären betalar in enligt 4 kap. 28 § göras räntebärande utan dröjsmål, såvida det inte kan antas att de kommer att betalas ut till borgenären (13 kap. 1 § utsökningsförordningen). Om gäldenärens inbetalning inte är villkorslös och 4 kap. 28 § därför inte är tillämplig, kan det bli aktuellt för myndigheten att i stället på vanligt sätt besluta om utmätning av pengarna. 8.Medel som har flutit in till i ett utmätningsmål ska redovisas (13 kap. 1 § utsökningsbalken). Detsamma gäller ränta som utgår på de medel som har satts in på räntebärande konto (13 kap. 2 §). Om det finns flera borgenärer, måste medlen dock fördelas dem emellan. För att beräkna varje borgenärs fordran och fördelningen mellan borgenärerna ska myndigheten hålla fördelningssammanträde (13 kap. 4 §). När det finns flera borgenärer är det angeläget för ränteberäkningen att kunna hålla sig till en bestämd och för samtliga borgenärer gemensam slutdag. En fordran som ska beaktas vid fördelningen ska därför tas upp med det belopp som den uppgår till på fördelningsdagen (13 kap. 6 § första stycket). En borgenär som får vänta på betalning efter fördelning har rätt till den ränta som faktiskt har upplupit på hans fordran från fördelningsdagen t.o.m. utbetalningsdagen. (Jfr prop. 1980/81:8 s. 679 och 685.) 9.Slutskedet i utmätningsförfarandet är utbetalningen av de medel som har flutit in. Om utmätning har skett med stöd av 3 kap. 6 § utsökningsbalken och domen inte har vunnit laga kraft, får medlen dock inte betalas ut utan att borgenären ställer säkerhet för återbetalning (13 kap. 14 § 1). Säkerheten kan bestå av t.ex. borgen (se vidare kraven i 2 kap. 25 §). Hur en inbetalning till påverkar dröjsmålsräntan 10.Bestämmelsen i 13 kap. 14 § 1 utsökningsbalken ger visserligen borgenären möjlighet att bestämma om han på en gång vill lyfta de utmätta pengarna mot säkerhet eller i stället avvakta till dess att domen vinner laga kraft. Borgenären kan sålunda sägas förfoga över betalningsdagen och därmed också över den dröjsmålsränta som han kan kräva. Dröjsmålsräntan beräknas i ett fall som detta enligt en räntefot som motsvarar referensräntan med ett tillägg av och kan därför för en borgenär framstå som förmånlig. Gäldenären däremot förlorar rådigheten över de pengar som han betalar in till enligt 4 kap. 28 §. 11.Eftersom det finns ett krav på ställande av säkerhet, kan borgenären dock inte fritt disponera över de utmätta pengarna. En villkorslös betalning till enligt 4 kap. 28 § utsökningsbalken utgör därmed inte en sådan betalning på skulden som medför att dröjsmålsränta slutar löpa på beloppet. I motiven till utsökningsbalken uttalas också att ränta på borgenärens fordran i vanlig ordning beräknas t.o.m. den dag då beslutar om utbetalning (se prop. 1980/81:8 s. 680). Av det anförda följer att inbetalningar till inte medförde att dröjsmålsräntan upphörde att löpa, även om det skulle vara så att betalningarna anses ha skett enligt 4 kap. 28 § utsökningsbalken. 13.Dödsboet har åberopat förhör för att styrka att det var fråga om en villkorslös betalning enligt 4 kap. 28 § utsökningsbalken. Vid den ovan angivna bedömningen finns det inte skäl att hålla sammanträde för förhör. 14.Överklagandet ska alltså avslås och dödsboet förpliktas ersätta CWs och MWs rättegångskostnad. Yrkat belopp får anses skäligt. I avgörandet har deltagit: justitieråden , , , och (referent) Föredragande justitiesekreterare: Sida 1 (5) Hovrätten för Västra beslut i mål ÖÄ 2398-14 Hovrättens beslut står därmed fast. har yrkat att ska fastställa beslut om utmätning (beslut nr 12141139977). DS har motsatt sig att hovrättens beslut ändras. Bakgrund och frågan i målet 1.För betalning av DS skulder beslutade om utmätning av hans sjuk- och aktivitetsersättning. Förbehållsbeloppet bestämdes till och utmätningsbeloppet till . Förbehållsbeloppet var beräknat på grundval av normalbeloppet för en ensamstående vuxen med tillägg för DS faktiska bostadskostnad och för sjukvårdskostnad. 2.DS överklagade beslut. Han anförde bl.a. följande. Han har tre barn som vistas hos honom , till tisdag. De ska ha mat, kläder och kunna utföra sina aktiviteter även när de är hos honom. Barnens mödrar bidrar inte med pengar när barnen bor hos honom. Eftersom det inte är fråga om s.k. växelvis boende har han inte rätt till underhållsstöd från . 3.Tingsrätten ändrade beslut på så sätt att förbehållsbeloppet höjdes med . Hovrätten har fastställt tingsrättens beslut. 4.Frågan i målet är om kostnader som uppstår för en förälder i samband med umgänge med barn bör beaktas vid bestämmande av förbehållsbeloppet vid löneutmätning (i detta fall sjuk- och aktivitetsersättning; jfr p. 5.Lön får enligt 7 kap. 4 § utsökningsbalken tas i anspråk genom utmätning (löneutmätning) endast till den del den överstiger vad gäldenären behöver för sitt och familjens underhåll samt till fullgörande av betalningsskyldighet mot annan som vid utmätningen har bättre rätt till lönen. Enligt förarbetena bör till gäldenärens familj räknas make samt egna och gemensamma barn, även om familjen lever splittrad (jfr Lagberedningen i SOU 1964:57 s. 136 f. och prop. 1968:130 s. 130). Bestämmelserna om utmätning av lön i 7 kap. gäller även i fråga om sjuk- och aktivitetsersättning (7 kap. 1 § första stycket 5). 6.Vid löneutmätning bestämmer ett förbehållsbelopp. Beloppet anger hur mycket av lönen som inte får tas i anspråk genom utmätningen. Förbehållsbeloppet ska enligt 7 kap. 5 § utsökningsbalken bestämmas med ledning av ett normalbelopp. Normalbeloppets storlek är olika beroende på om gäldenären är ensamstående, sammanlevande med maka eller därmed jämställd samt har barn. Beloppen, som fastställs av , ska enligt bestämmelsen anses innefatta alla vanliga levnadskostnader utom bostadskostnaden, som beräknas särskilt och läggs till normalbeloppen. 7.Normalbeloppen utgör schabloner som kan frångås när omständigheterna i det särskilda fallet föranleder det; intresset av likformighet talar dock för att schablonerna tillämpas i största möjliga utsträckning (jfr NJA 2003 s. 480 och där gjorda hänvisningar). 8.Kronofogdemyndigheten har utfärdat riktlinjer om bestämmande av förbehållsbeloppet vid utmätning av lön m.m. i form av dels allmänna råd, dels information om och kommentarer till de allmänna råden (KFM A 2014:1 och KFM M 2014:2). Myndigheten har där angett vad som menas med familj i löneutmätningssammanhang. Enligt riktlinjerna bör med barn avses sådant barn som gäldenären, dennas sammanlevande make eller sambo varaktigt bor tillsammans med och är skyldig att försörja enligt 7 kap. 1 § . I riktlinjerna anges även förhållanden som i det enskilda fallet kan föranleda tillägg till normalbeloppen. 9.Beträffande kostnader för umgänge med barn som inte bor varaktigt tillsammans med gäldenären bör enligt riktlinjerna något tillägg till normalbeloppet inte göras. Det har i olika sammanhang ifrågasatts om denna ordning i tillräcklig utsträckning tillgodoser behovet av socialt skydd för gäldenären och dennes familj. Det förhållandet att en förälder som står under löneutmätning inte får tillgodoräkna sig några kostnader för barn som han eller hon inte bor varaktigt tillsammans med kan få till följd att föräldern inte har råd att umgås med sitt barn. Tillämpningen av de utsökningsrättsliga reglerna kan därmed komma i konflikt med reglerna i om att barn ska ha rätt till umgänge med den förälder som barnet inte bor varaktigt tillsammans med. (Jfr SOU 2011:51 s. 364 ff. och dir 2014:127 s. 8 ff.) 10.När förbehållsbeloppet bestäms bör beaktas att även barn som inte bor varaktigt hos gäldenären hör till dennes familj, jfr punkten 5 ovan. Kostnader som uppstår i samband med att barnet återkommande vistas hos föräldern kan inte anses ingå i normalbeloppen för vuxna. Det finns därför anledning att ta hänsyn till sådana kostnader med ett schablonmässigt bestämt belopp som är beroende av omfattningen av umgänget. En sådan ordning ligger också väl i linje med bestämmelserna i om ett barns rätt till umgänge med den förälder som han eller hon inte bor varaktigt tillsammans med. Bedömningen i detta fall DS har tre barn som han är försörjningsskyldig för och som vistas hos honom . Han betalar inte underhållsbidrag och uppbär inte försörjningsstöd för barnen. Förhållandena är inte sådana att barnen kan anses bo varaktigt tillsammans med DS (jfr NJA 1998 s. 267) och han tillgodoräknas därför inte några normalbelopp för barn. Kostnader för umgänget med barnen ska därför beaktas när hans förbehållsbelopp bestäms. Det saknas skäl att frångå vad domstolarna har bestämt om förbehållsbeloppet. Hovrättens beslut ska därför fastställas. I avgörandet har deltagit: justitieråden , (referent), , och Sida 1 (13) Ombud: och EK Hovrätten över och beslut i mål ÖÄ 822-12 Med ändring av hovrättens beslut förpliktar att ersätta dödsboet efter för rättegångskostnader i tingsrätten och hovrätten med , avseende ombudsarvode. Ränta ska betalas enligt 6 § räntelagen, på från och på från , allt tills betalning sker. YRKANDEN I HÖGSTA DOMSTOLEN Dödsboet efter har yrkat att ska tillerkänna dödsboet ersättning för rättegångskostnader vid tingsrätten med och för och dödsboets rättegångskostnader i hovrätten med . har motsatt sig att hovrättens beslut ändras. Bakgrund och frågan i 1.Kronofogdemyndigheten beslutade om utmätning av lös egendom i makarna bostad för betalning av JNs skatteskulder. Värdet på egendomen uppgick sammantaget till i vart fall Makarna överklagade besluten och yrkade att utmätningarna skulle hävas eftersom egendomen tillhörde . Makarna yrkade vidare ersättning för rättegångskostnader i tingsrätten. Tingsrätten hävde utmätningsbesluten men avslog yrkandet om ersättning för kostnader. 2.Gunilla överklagade tingsrättens beslut i fråga om rättegångskostnader. 3.Sedan avlidit inträdde dödsboet som part i processen i hovrätten och yrkade ersättning för rättegångskostnader i tingsrätten och hovrätten. Hovrätten har lämnat yrkandet utan bifall. 4.Frågan i är om det finns förutsättningar att förplikta att ersätta och dödsboets rättegångskostnader. 5.Enligt 18 kap. 1 § tredje stycket utsökningsbalken gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden vid överklagande av utsökningsmål, om något annat inte föreskrivs. I 32 § ärendelagen sägs att domstolen i ett ärende där enskilda är motparter till varandra får förplikta den ena parten att ersätta den andra parten för dennes kostnader i ärendet med tillämpning av 18 kap. . 6.Före år 1996 gällde en annan ordning. Utsökningsbalken hänvisade då till (fram till utgången av ) respektive ärendelag med vidarehänvisning till (mellan och ). Innebörden var att bestämmelserna om rättegångskostnader i skulle tillämpas i utmätningsmål. Den enskilde kunde då få ersättning för sina kostnader av staten även i de fall staten inte agerade som enskild. Förändringen har varit föremål för diskussion. Under riksdagsbehandlingen av det lagstiftningsärende varigenom ärendelag infördes utgick justitieutskottet från att regeringen i ett sammanhang skulle överväga frågan om ersättning för rättegångskostnader i ärendeprocessen respektive förvaltningsprocessen och att detta skulle ske inom en inte alltför avlägsen framtid (se bet. 1995/96:JuU17 s. 10). Enligt 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen ska en rättegång genomföras rättvist. Av artikel 6.1 i framgår att var och en har rätt till en rättvis rättegång vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter eller skyldigheter. 8.I rättsfallet NJA 1998 s. 443 ansågs staten inte kunna jämställas med en enskild part i ett ärende där gäldenären hade överklagat ett beslut om utmätning för bl.a. böter, tillkommande skatt och felparkeringsavgifter. Därmed saknades det förutsättningar för att med stöd av 32 § ärendelagen tillerkänna staten ersättning för rättegångskostnader. 9.Rättsfallet NJA 2000 s. 109 gällde frågan om en tredje man kunde tillerkännas ersättning för rättegångskostnader av staten i ett ärende om utmätning för bl.a. böter och skatt. Utmätningen hade hävts efter överklagande av en tredje man som hade gjort gällande äganderätt till den utmätta egendomen. Enligt saknades förutsättningar för att med stöd av 32 § ärendelagen tillerkänna tredje man ersättning för rättegångskostnader, eftersom staten intog ställning som allmän part i ärendet. 10.I ett tillägg till avgörande anförde justitierådet att det förhållandet att ärendelag hade gjorts tillämplig på överklagade utsökningsmål hade fört med sig en inkonsekvent och otillfredsställande ordning beträffande rättegångskostnader i fullföljda mål om utmätning. Enligt tillägget måste det anses vara sakligt omotiverat att ersättning för kostnader inte kan utdömas då anspråket utgörs av skatter, böter m.m., medan sådan ersättning kan utgå när det är fråga om privaträttsliga fordringar, särskilt då den enskilda parten är den vinnande. Gregow ansåg det därför angeläget att det infördes en möjlighet att utdöma ersättning för rättegångskostnader även när utmätningsfordringen utgörs av skatter, böter eller liknande anspråk. Övriga ledamöter anslöt sig i huvudsak till det som Gregow hade anfört. 11.I rättsfallet NJA 2012 s. 896 (avgjort av i dess helhet) förpliktades att ersätta motparten för rättegångskostnader när verket efter utmätning av en privaträttslig fordran hade trätt i fordringsborgenärens (utmätningsgäldenärens) ställe genom att dennes fordran drevs in för reglering av bl.a. skatteskulder. Staten var då att anse som enskild part vid tillämpningen av 32 § ärendelagen. I en skiljaktig motivering anfördes att borde åläggas ersättningsskyldighet utifrån den tolkningen av 32§ ärendelagen att staten ses som enskild i mål om utmätning för skulder avseende skatter m.m. 12.Europadomstolen fann i målet Stankiewicz mot , no. 46917-99, ECHR 2006-VI, att en kränkning hade skett av artikel 6.1 i genom att makar som hade vunnit ett mål mot polska staten hade nekats ersättning för sina kostnader. I målet förde polska staten talan mot makarna under påstående att de hade berikats orättmätigt i samband med att de hade förvärvat en fastighet enligt en särskild ordning om kompensation för egendomsförluster i samband med . Domstolen uttalade att det mot bakgrund av tvistens betydelse för sökandena och dess komplexitet samt tvisteföremålets värde (motsvarande ) inte hade varit obefogat för makarna att anlita juridiskt ombud. Rättegångskostnaderna uppgick till motsvarande , vilket ansågs skäligt med hänsyn till tvistens omfattning. Det nu rådande rättsläget innebär alltså att det inte finns förutsättningar att med stöd av 32 § ärendelagen döma ut rättegångskostnader i ett mål om utmätning, när utmätningen sker för skatter eller liknande. Om utmätningen hävs kan den enskilde därför inte få ersättning enligt 32 § för sina rättegångskostnader – exempelvis för juridiskt biträde – ens om kostnaden framstår som skälig och är motiverad för att den enskilde ska kunna tillvarata sin rätt. Skälet till detta är att staten vid utmätning för sådana fordringar inte är att se som en enskild part. 14.En ändrad tolkning av 32 § ärendelagen är svår att förena med bestämmelsens ordalydelse, som föreskriver ett ansvar för rättegångskostnader bara i ärenden där ”enskilda är motparter till varandra”. Det inger betänkligheter att nu ge uttrycket en väsentligt annan innebörd . I realiteten skulle dessutom en omtolkning av 32 § innebära att det tidigare ömsesidiga ansvaret för rättegångskostnader, som då följde direkt av lag, nu återinfördes genom rättstillämpningen. I vissa situationer skulle detta vara till nackdel för den enskilde. En enskild som förlorar ett utmätningsmål vid domstol skulle sålunda med en ändrad tolkning av 32 § kunna förpliktas att betala ersättning för statens rättegångskostnader, när utmätningen avser skatter eller liknande. En sådan ändring av rättsläget bör inte göras genom rättstillämpningen. 15.Om den enskilde saknar rätt till ersättning för sina rättegångskostnader i utmätningsmålet, kan det emellertid leda till begränsningar av den enskildes möjlighet att anlita ombud. I mer komplicerade eller omfattande utmätningsmål kan den enskilde då hamna i underläge mot staten. En tredje man som försöker skydda sin egendom blir sämre ställd om han eller hon får framgång i målet om utmätning än om det sker sedan han eller hon har väckt talan om bättre rätt till egendomen efter en hänvisning enligt 4 kap. 20 § utsökningsbalken; i en tvist om äganderätten kan tredje man ju få ersättning för sin rättegångskostnad. Den rådande ordningen framstår också som märklig i utmätningsmål där den enskilde lyckas skydda sin egendom mot både staten och en enskild borgenär. I sådana fall har bara den enskilde borgenären ett ansvar för motsidans rättegångskostnader. 16.Detta väcker frågan om domstolarnas handläggning av utmätningsmål kan genomföras rättvist utan att den enskilde ges möjlighet att få sina rättegångskostnader ersatta. 17.Avgörandet i rättsfallet Stankiewicz innebär att det under vissa förutsättningar är i konflikt med rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i att en enskild som vinner ett mål mot staten inte har rätt till ersättning för sina rättegångskostnader (jfr , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl. 2012, s. 250). Det gäller även när staten – såsom var fallet i Stankiewicz – inte uppträder som enskild. 18.Bestämmelsen i 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen har utformats efter mönster av artikel 6.1 i , och anknyter till de grundläggande principer som anges där, bl.a. att parterna ska vara likställda i processen (se prop. 2009/10:80 s. 156 ff.). Någon begränsning till sådana fall där prövningen avser civila rättigheter eller skyldigheter – en begränsning som finns i artikel 6.1 i – gäller inte enligt regeringsformens bestämmelse (se a. prop. s. 161). Grundlagsbestämmelsen har alltså ett vidare tillämpningsområde genom att den gäller alla rättegångar i domstol. Regeringsformens krav på en rättvis rättegång får därför anses gälla en domstols handläggning av överklagade mål om utmätning, som har flera inslag av rättskipning. 19.Det skulle i vissa fall strida mot grundlagsbestämmelsen om den enskilde inte ges rätt till ersättning av staten för sina rättegångskostnader i ett allmänt utmätningsmål, t.ex. rörande skattefordringar. Särskilt tydligt framstår detta när det är en tredje man som dras in i ett förfarande och med framgång försvarar sin egendom mot de exekutiva åtgärder som riktas mot gäldenären. 20.Med hänsyn till det sagda måste av bestämmelsen i 2 kap. 11 § regeringsformen anses följa att en enskild som vinner ett överklagat utmätningsmål har rätt att under vissa förutsättningar få ersättning av staten för rättegångskostnader även när utmätningen sker för skattefordringar eller liknande. I rättstillämpningen bör krävas, för att den enskilde ska ha rätt till ersättning, att kostnaderna har varit befogade med hänsyn till sakens beskaffenhet.