sou · H4B34 · 2016-01-15 00:00:00 — anförde vidare att vid tillämpningen av artikel 10 prövar om de skäl som den nationella domstolen har angett för begränsningen i yttrandefriheten är relevanta och till- räckliga samt den utdömda sanktionens karaktär och stränghet. Bedömningen sker vidare utifrån de konkreta omständigheterna i det enskilda fallet varvid särskild vikt läggs vid innehållet i yttrandet 7Bestämmelsen i 11 kap. 14 § reglerar den prövning som ska ske i domstol av om en före- skrift står i strid med en överordnad författning, den s.k. lagprövningen. I samband med ändringar av regeringsformen justerades bestämmelsen bl.a. på så sätt att det s.k. uppenbarhetskravet togs bort. 8Högsta domstolen hänvisade här till dom i målet mot . och syftet med det, till vem eller vilka yttrandet riktar sig samt i vilket sammanhang och i vilken egenskap någon sprider yttrandet.9 påpekade att har i olika mål framhållit betydelsen av yttrandefriheten i allmänna angelägen- heter, men att domstolen också understrukit att den som utnyttjar sina rättigheter och friheter enligt artikel 10 har ansvar och skyldig- heter. Bland dessa ingår en plikt att så långt möjligt undvika uttalan- den som är omotiverat kränkande för andra och alltså utgör angrepp på deras rättigheter och därför inte bidrar till någon form av allmän debatt som kan medföra framsteg i umgänget mellan människor.10 anförde vidare att anser att konventionsstaterna åtnjuter en viss frihet (”of appreciation”) i sin tillämpning av de begränsningar av yttrandefriheten som staten har föreskrivit i sin lagstiftning under förutsättning att de uppfyller kravet att vara motiverade av sådana skäl som anges i artikelns andra stycke. Utrymmet för denna frihet är emellertid olika stort beroende på vilken art av yttrandefrihetsintresse som inskränks och om detta rör det politiska, kulturella eller kommersiella området. Det är också beroende på vikten av och bakgrunden till det intresse som skyddas genom inskränkningen. I det aktuella målet beaktade särskilt att ut- delningen av flygbladen hade skett i en skola. De tilltalade hade inte haft tillträde till lokalerna som kunde betecknas som en från politiska eller liknande aktioner från utomstående personer relativt skyddad miljö. Unga personer hade erhållit flygbladen utan att själva haft tillfälle att ta ställning till om de velat ta emot dem eller inte. Visserligen var det så, resonerade vidare, att flyg- bladsutdelningen avsetts att initiera en debatt mellan elever och lärare i en fråga av allmänt intresse, nämligen den om objektiviteten i under- visningen i den svenska skolan, och syftet varit att förse eleverna med argument. Argumenten hade emellertid utformats på ett sätt som var kränkande och nedsättande för gruppen homosexuella. De hade också varit i strid med plikten i artikel 10 att så långt möjligt undvika uttalanden som är omotiverat kränkande för andra och 9Högsta domstolen hänvisade i detta sammanhang till dom i målet Gündüz mot samt till dom i målet mot . 10Högsta domstolen hänvisade i detta sammanhang till dom i målet . sålunda utgör angrepp på deras rättigheter och därför inte bidrar till någon form av allmän debatt som kan medföra framsteg i umgänget mellan människor. Syftet hade alltså kunnat uppnås utan uttalanden som varit nedsättande för gruppen homosexuella. Slutligen konsta- terade också att situationen alltså delvis varit en annan än i den i NJA 2005 s. 805. Slutsatsen blev att en konventionsenlig tillämpning av 16 kap. 8 § tillåter att ansvar utdöms enligt straffbestämmelsen under de i målet aktuella omständigheterna. Två ledamöter var dock skiljaktiga och ville frikänna de tilltalade med beaktande av det skydd för yttrandefriheten som kommer till uttryck i 2 kap. 1 § första stycket 1 och 12 § andra stycket11 RF och artikel 10 i Europakon- ventionen. De tilltalade klagade sedermera till som i dom i mål Vejdeland m.fl. mot accepterade att den svenska domen för hets mot folkgrupp inte stred mot artikel 10. hänvisade till att distributionen av flygbladen hade skett till unga personer i en skola dit klagandena inte hade haft fritt tillträde (se punkt 56 i domen). 8.3Ärekränkningsbrotten förtal och förolämpning Straffbestämmelser för ärekränkningsbrotten förtal och förolämp- ning finns i 5 kap. 1–3 §§ . I 4 § finns vidare en bestäm- melse om förtal av avliden (som dock inte närmare gås igenom här). Beträffande förtal och grovt förtal12 kan det vara aktuellt att fälla till ansvar för tryckfrihetsbrott om gärningen begås genom tryckt skrift (7 kap. 4 § 14 TF), eller för yttrandefrihetsbrott om gärningen begås i ett radioprogram eller en teknisk upptagning (5 kap. 1 § YGL). I förarbetena till 5 kap. diskuteras var gränsen ska gå mellan tillåtet och otillåtet yttrande. Där anfördes bl.a. följande (prop. 1962:10 del B s. 142). 11Denna bestämmelse finns nu i 2 kap. 21 § RF. 12Det har inte ansetts möta några hinder att döma för grovt förtal trots att det i tryckfrihets- förordningen inte har tagits upp någon särskild bestämmelse om grovt förtal, se NJA 1994 s. 637 och , Tryckfrihetens gränser (1984), s. 226. Jämväl motstående intressen måste beaktas. Kriminaliseringen av äre- kränkning i syfte att skydda den enskilde mot obehöriga angrepp med- för inskränkningar i yttrandefriheten. Det är därför ofrånkomligt att åstadkomma en avvägning, som tillgodoser kravet på yttrandefrihet inom olika samhällsområden. Detta krav gör sig gällande med sådan styrka att det i rättspraxis blivit tillgodosett vid sidan om lagens stadganden. Det torde knappast vara möjligt att låta denna avvägning komma till ett fullständigt uttryck i lagen. Den måste bli beroende av gängse sam- hälleliga värderingar, som kan komma att förskjutas med samhällsut- vecklingen. Ärekränkningsbrotten måste alltså, i högre grad än andra brott, bli till sin omfattning beroende på domstolens bedömande i varje särskilt fall. I förarbetena anges vidare att människan i ett samhälle, inte minst i ett modernt samhälle, är hänvisad att på olika sätt och på olika plan leva i gruppgemenskap med andra. Om någon därför angriper annan genom att om honom sprida nedsättande uppgifter och därigenom försöker inrikta gruppens känslor mot honom, så kan detta vara ett farligt angrepp, som för den angripne kan leda till uteslutning ur gruppgemenskapen eller försvårande av livsbetingelser på olika sätt. Däri ligger förtalsbrottets natur och grunden till dess kriminalise- ring (prop. 1962:10 del B s. 141). Mot denna bakgrund föreskrivs att den som pekar ut någon som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt, eller annars lämnar upp- gift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning, döms för förtal till böter (5 kap. 1 § första stycket ). För förtalsbrott förutsätts att den nedsättande uppgiften lämnas till en annan person än den ärekränkte. I förarbetena sägs att yttran- defriheten kräver att det kriminaliserade området endast omfattar yttranden vilkas innehåll inte är alltför vagt. Både vad gäller förtal och förolämpning ska det alltså vara fråga om uttalanden med en viss bestämdhet (prop. 1962:10 del B s. 143). Ett påstående måste vara så pass bestämt att dess sanningshalt kan prövas för att betraktas som en uppgift. Brottet fullbordas när uppgiften kommer till tredje mans kännedom.13 Med uttrycket ”ägnad att” menas att uppgiften typiskt sett ska duga för att andra människor ska förlora aktningen för den person som uppgiften avser.14 13Nils-Olof m.fl., En kommentar, (, Zeteo), kommentaren till 5 kap. 1 § under rubriken uppgift till någon. 14Berggren m.fl., under . Lagen straffbelägger ärekränkande beskyllning vare sig den är sann eller inte. Det är alltså inte en beskyllnings sanningslöshet som är grunden varför den ska bestraffas utan det obehöriga i att beskyll- ningen framställs.15 Från detta finns dock ett undantag i 1 § andra stycket. Där framgår att ansvar inte ska ådömas om personen i fråga var skyldig att uttala sig, eller om det annars med hänsyn till omstän- digheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken, och han eller hon visar att uppgiften var sann eller hade skälig grund. Exempel på när någon kan vara skyldig att uttala sig är t.ex. i vittnesmål eller polis- förhör. Det anges inte närmare i lagtexten vilka situationer som moti- verar att lämnandet av en uppgift är försvarligt. I förarbetena uttalas bl.a. följande (prop. 1962:10 del B s. 144). Emellertid måste som jag förut antytt en avvägning ske mellan skyddet mot kränkande yttranden och kravet på yttrandefrihet. I vissa situa- tioner måste intresset att skydda medborgarna mot kränkande uttalan- den få vika; härvid kan i huvudsak anknytas till den rättsutveckling som skett och som finnes redovisad i en rad rättsfall. I den offentliga diskus- sionen, såväl i tal som i skrift, upprätthållas i vårt land en vidsträckt yttrandefrihet. Denna yttrandefrihet är grundvalen för ett demokratiskt samhällsskick. Det måste finnas utrymme för den politiska debatten, liksom också andra samhälleliga, kulturella och vetenskapliga frågor måste få ventileras, även om därigenom enskilda personer skulle i viss mån angripas. Ett annat viktigt område, där yttrandefriheten bör särskilt beaktas, är den yrkesmässiga nyhetsförmedlingen. Det är ett allmänt samhälleligt intresse att nyhetsförmedlingen är fullständig och veder- häftig, och detta intresse kan därför få väga över den enskildes anspråk på skydd mot kränkande uttalanden. Umgänget mellan människor kräver också en inte obetydlig frihet att säga sådant som är nedsättande mot andra. I förarbetena sägs att det är givet att man i umgänget med närstående eller annars i en för- trolig krets ofta bör kunna vara mindre nogräknad och lägga mindre band på sin tunga än annars (prop. 1962:10 del B s. 144). Andra stycket innehåller också som framgår ovan en regel om sanningsbevisning. Denna regel ska dock inte ses som en huvudregel – utgångspunkten är ju att en ärekränkande beskyllning straffbeläggs oavsett om den är sann eller inte. Bevisning om uppgiftens sannings- halt får endast föras om uppgiftslämnaren varit skyldig att uttala sig eller det med hänsyn till omständigheterna ändå varit försvarligt att 15 m.fl., under rubriken . lämna uppgift i saken. Bevisbördan är här omkastad på så sätt att det alltså är den tilltalade som ska visa att uppgiften var sann eller att han eller hon hade skälig grund för den. Om ett förtalsbrott är att anse som grovt ska ansvar dömas för grovt förtal enligt 5 kap. 2 § . Straffskalan är böter eller fängelse i högst . Vid bedömande huruvida brottet är grovt ska särskilt beaktas, om uppgiften genom sitt innehåll eller den om- fattning i vilken den blivit spridd eller eljest var ägnad att medföra allvarlig skada. Om gärningen inte är att bedöma som förtal eller grovt förtal kan den som ”smädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyll- ning eller genom annat skymfligt beteende mot honom”, dömas för förolämpning till böter enligt 5 kap. 3 § första stycket . Om brottet är grovt döms enligt andra stycket till böter eller fängelse . Vad som kan vara försvårande omständigheter vid en bedömning av om brottet är att anses som grovt anges inte i lagtexten. Det som är utmärkande för förolämpningsbrottet – och till skill- nad från förtalsbrottet – är att uttalandet ska riktas till den berörda personen själv. Förolämpning är, som framgår av lagtexten, en subsidiär brottstyp till förtalsbrottet. Bestämmelsen kan alltså bara tillämpas om det inte är aktuellt att döma förtal. Beskrivningarna av brotten är dock olika och bestämmelsen om förolämpning är inte avsedd som ett reserv- stadgande i förhållande till förtalsbrottet.16 En viktig skillnad mellan beskrivningarna är att förolämpning inte förutsätter lämnande av en uppgift. Den brottsliga gärningen omfattar beteenden som är inrik- tade på att såra den utsattes känslor. Som skymfligt beteende torde i första hand muntliga eller skriftliga yttranden komma i fråga. Också en förolämpande eller nedsättande kroppsrörelse omfattas, t.ex. en obscen gest. Dessutom har s.k. realinjurier, dvs. handlingar riktade mot någons kropp, förutsatts kunna leda till ansvar för förolämpning. De senare torde dock i stor utsträckning kunna nå upp till ansvar för ofredande.17 16Berggren m.fl., under rubriken . 17Berggren m.fl., under rubriken av en person och , Brottsbalk (1962:700) 5 kap. 3 §, Lexino ). 8.3.1Exempel på vad som kan utgöra – och inte utgöra – förolämpning enligt viss praxis I NJA 1989 s. 374 bedömde att uttalandet ”jävla svartskalle” hade syftat till och var ägnat att kränka målsägandens självkänsla. Uttalandet bedömdes därför som förolämpning enligt 5 kap. 3 § . Yttrandet ”era jävla as, jag hatar er, era jävla fascistjävlar” som riktades mot poliser och uttalades i samband med ett polisingripan- de bedömdes som förolämpning av polismännen i NJA 1994 s. 557. uttalade att det hos polismän i tjänsteutövning bör finnas en viss tolerans mot att personer som blivit föremål för in- gripande ger uttryck för sina känslor i mindre väl valda ordalag. I det aktuella fallet hade dock den tilltalade enligt domstolen överskridit vad som kunde godtas. NJA 2004 s. 331 gällde också yttranden som uttalats i samband med ett polisingripande. Den tilltalade hade kallat polismännen för ”grisar” och ”svin”. Domstolen uttalade att det är tydligt att ord som ”grisar” och ”svin” kan användas för att smäda och att det då kan föranleda straffansvar för förolämpning. I det aktuella fallet hade den tilltalade dock uttalat orden mera för att ge uttryck för sin egen ilska och fysisk smärta än i syfte att skymfa konstaterade domstolen vidare. Polismännens ärekänsla kunde därför inte anses ha blivit sårad på det sätt som förutsätts för ansvar för förolämpning. Uttrycket ”jävla negerfitta” bedömdes i RH 2011:5 som förolämp- ning. Yttrandet kom från en skolelev och riktades mot en annan jämnårig elev. Hovrätten uttalade att det förolämpande uttryck som hade använts med anspelning på målsägandens hudfärg uppenbar- ligen hade haft syftet att såra målsägandens självkänsla. Uttrycket kunde enligt hovrätten inte ursäktas av att den tilltalade känt sig provocerad av målsäganden. I Hovrättens över och dom (mål nr B 1272-15) prövade hovrätten om uttalandet ”” i kom- bination med att den tilltalade gjorde en hitlerhälsning mot måls- äganden utgjorde förolämpning. Målsäganden uppgav i målet att han blev ledsen över att det fanns människor som hade sådana åsikter som den tilltalade. Hovrätten konstaterade att uttrycket i kombination med eller utan hitlerhälsning är starkt förbundet med nazismens grundtankar om en folkgrupps överlägsenhet i förhållande till andra folkgrupper och att i de fall där yttrandet fått en större spridning har det lett till fällande domar för hets mot folkgrupp enligt 16 kap. 8 § . Enligt hovrättens uppfattning var det inte själv- klart att en yttring av sympati för något allmänt oönskat eller olämp- ligt är sårande eller kränkande för en annan persons självuppfattning. Även om uttalandet och hitlerhälsningen var mycket olämpligt med- förde inte dessa att målsäganden skulle anses personligen smädad eller förolämpad. Gärningen bedömdes alltså inte som förolämpning. Enligt 20 kap. 6 § ska åklagare väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal om inte annat är föreskrivet. Ärekränk- ningsbrotten är dock enligt svensk rätt i princip målsägandebrott. Huvudregeln beträffande dessa brott är alltså att målsäganden är hänvisad till att väcka enskilt åtal. I 5 kap. 5 § anges att brott som avses i 1–3 §§ får inte åtalas av någon annan än måls- äganden. Om brottet riktar sig mot någon som är eller om i annat fall målsäganden anger brottet till åtal, får dock åklagaren väcka åtal om detta anses påkallat från allmän synpunkt och åtalet avser förtal, grovt förtal eller vissa typer av förolämpning – nämligen förolämpning mot någon i eller för hans eller hennes myndighets- utövning, förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbe- kännelse eller förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes sexuella läggning.18 Att lägga märke till här är alltså att unga personer har ansetts vara i behov av ett särskilt skydd beträffande ärekränkningsbrotten. uppställdes ett krav på att åklagaren, under samma förut- sättningar, fick väcka åtal om det av särskilda skäl ansågs påkallat från allmän synpunkt. I förarbetena angavs att avsikten var att allmän åklagare i fråga om förtalsbrott endast skulle ingripa i särskilt kvali- ficerade fall (prop. 1962:10 del C s. 188). Genom en ändring som trädde i kraft utvidgades emellertid den allmänna åtals- rätten på så sätt att kravet på särskilda skäl togs bort. 18 I bestämmelsens andra och tredje stycke anges vissa andra regler när fråga är om förtal om avliden och vid kränkning av företrädare för främmande makt. till lagändringen är framför allt att internet har möjliggjort en mycket stor och snabb spridning av information. Informationen är lätt sök- bar och blir kvar på internet . Det påpekas också att det har uppmärksammats att klimatet i olika diskussions- fora är hårt och att många, inte minst unga personer, ”hängs ut” på nätet på ett sätt som kan drabba dem avsevärt (prop. 2013/14:47 s. 25). Utgångspunkten numera är enligt förarbetena att allmänt åtal i fortsättningen inte ska begränsas till de mest kvalificerade fallen. Allmänt åtal bör ofta kunna anses påkallat från allmän synpunkt när det finns ett klart samhällsintresse i att brottet beivras. Ett sådant samhällsintresse kan föreligga om en brottstyp tar sig särskilt grova uttryck eller får en stor utbredning i samhället. Det kan t.ex. röra sig om ärekränkningsbrott som begås via internet eller på andra sätt får en stor spridning bland allmänheten. En förutsättning bör dock vara att det inte handlar om brott av endast mindre allvarlig karaktär. Allmänt åtal bör också ofta anses vara påkallat ur allmän synpunkt när det finns starka skäl med hänsyn till målsäganden att det all- männa medverkar. Om en enskild person har drabbats mycket hårt objektivt sett av att bli förtalad eller förolämpad bör allmänt åtal i princip väckas. Vid bedömningen av hur hårt en enskild kan anses ha drabbats är det naturligt att beakta den ärekränkande uppgiftens karaktär och spridning som uppgiften har fått. Även det förhållan- det att brottet har riktat sig mot en ung person kan ha betydelse (prop. 2013/14:47 s. 38). Mot bakgrund av samhällsutvecklingen och att den tekniska utveck- lingen har lett till nya beteendemönster har Utredningen om ett modernt och starkt straffrättsligt skydd för den personliga integri- teten bl.a. fått i uppdrag att se över det straffrättsliga skyddet för en- skildas personliga integritet. Uppdraget omfattar bl.a. de befintliga reglerna om förtal och förolämpning. Utredningen ska redovisa sitt uppdrag . 8.4Förledande av ungdom och ofredande Under förarbetet med tryckfrihetsförordning förutsattes att en bestämmelse mot spridande av olämpliga tryckalster bland barn och ungdom skulle införas i strafflagen. Mot denna bakgrund infördes stadgandet i 6 kap. 2 § TF där det anges att utan hinder av tryckfrihetsförordningen ska gälla vad som är stadgat i lag för det fall någon bland barn och ungdom sprider tryckt skrift som genom sitt innehåll kan verka förråande eller annars medföra allvarlig fara för de ungas sedliga fostran. Straffbestämmelsen förledande av ung- dom togs sedan in i och trädde i kraft som . Bestämmelsen finns i 16 kap. 12 § och har följande lydelse. Den som bland barn eller ungdom sprider en skrift, bild eller teknisk upptagning som genom sitt innehåll kan verka förråande eller eljest medföra allvarlig fara för de ungas sedliga fostran, döms för förledande av ungdom till böter eller fängelse . Någon särskild åldersgräns för vem som räknas som barn eller ung- dom nämns varken i lagtexten eller i förarbetena. Huruvida ett spri- dande ska anses ha skett bland barn eller ungdom får bedömas med hänsyn till omständigheterna i varje särskilt fall. Vägledning i detta hänseende kan fås av farekravet och av stadgandets syfte (prop. 1962:10 del B s. 237.19 Bestämmelsen avser yrkesmässig eller annars mera planmässig spridning till just barn och ungdom, t.ex. genom utsändande av reklambroschyrer till skolungdomar eller distribution i närheten av en skola eller annan samlingsplats för ungdom. Bestämmelsen gäller dock inte försäljning genom den vanliga bokhandeln och inte heller enstaka försäljning eller överlämnande till en ung person (prop. 1962:10 del B s. 237). Med att innehållet kan verka förråande menas enligt /Ragnemalm i första hand ”rashetspropaganda, mord- skildringar och andra moral och gängse seder grovt sårande fram- ställningar”.20 Benämningen ”sedliga fostran” tar med ett lite moder- nare språk närmast sikte på något som har med sexuallivet att göra.21 19Se också m.fl, kommentaren till 16 kap. 12 § under . 20Gustaf och Hans Ragnemalm, grundlagar och tillhörande författningar med förklaringar, tolfte upplagan, 1980, s. 431. 21Berggren m.fl., under rubriken förledande av ungdom. Enligt Jareborg avses främst att någon ”får en snedvriden uppfatt- ning om sexuallivet”.22 För ansvar behöver det inte påvisas att fara faktiskt uppstått för någons ”sedliga fostran” eller att någon blivit förråad till sin karak- tär. Det räcker med att exempelvis en skrift kan medföra en sådan fara. Jareborg har uttryckt att det räcker att ”det är existensiellt möjligt och någorlunda plausibelt” att t.ex. en skrift skulle leda till sådan fara eller karaktärsförändring.23 4 kap. 7 § innehåller en straffbestämmelse om ofre- dande. I bestämmelsen anges att den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, stenkastning, oljud eller annat hänsyns- löst beteende eljest ofredar annan döms för ofredande. Straffskalan är böter eller fängelse i högst . Tryckfrihetsförordningens s.k. brottskatalog i 7 kap. 4 § har inte någon straffbestämmelse som motsvarar förledande av ungdom och ofredande. Det innebär alltså att det alltid är allmän åklagare som ska väcka åtal, eftersom det inte är fråga om ett tryckfrihets- eller yttrandefrihetsbrott. Något kort om begreppet hatbrott bör också nämnas. Hatbrott är ett begrepp som saknar en entydig och allmänt vedertagen defini- tion. I svensk rätt finns det tre lagrum som sätter ramarna för vad ett hatbrott är. Dessa är hets mot folkgrupp (16 kap. 8 § ), olaga diskriminering (16 kap. 9 § ) och straffskärpnings- regeln (29 kap. 2 § 7 ).24 Straffskärpningsbestämmelsen i 29 kap. 2 § 7 innebär att i princip vilket brott som helst, vid sidan av hets mot folkgrupp och olaga diskriminering, kan vara ett hatbrott. Det avgörande är här om ett motiv för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet. 22Nils Jareborg, Brotten, Tredje häftet, Brotten mot allmänheten och staten, 1986, s. 14. 23Jareborg, s. 140. 24Brottsförebyggande rådet (BRÅ), Hatbrott 2014, Statistik över polisanmälningar med identi- fierade hatbrottsmotiv och självrapporterad utsatthet för hatbrott (rapport 2015:13), s. 19. Skolan har en skyldighet att på olika sätt agera när en elev diskrimi- neras eller utsätts för kränkande behandling. En skolledning kan alltså inte under sådana förhållanden förhålla sig passiv. Om en lärare eller annan skolpersonal får kännedom om att en elev anser sig ha blivit utsatt för trakasserier eller kränkande behandling i samband med verksamheten är han eller hon skyldig att anmäla detta till rektorn. Det kan i vissa fall vara en svår uppgift att avgöra när en sådan anmälan är befogad. Syftet med det här kapitlet är att översiktligt presentera de diskrimineringsbestämmelser som finns på utbildnings- området för att klargöra vilka regler som finns och hur de ska tilläm- pas. I nästföljande kapitel, kapitel 10, redogörs sedan för de bestäm- melser som berör kränkande behandling.