sou · H4B340 · 2016-06-15 00:00:00 — Om värvningen avser krigstjänst för en grupp som kan anses utgöra en terroristorganisation kan den, som nämnts, i många fall bestraffas enligt bestämmelsen om rekrytering i förslag till ny lydelse av 4 § rekryteringslagen. Möjligheterna att tillämpa denna bestämmelse är i ett avseende vidare än vad som gäller för olovlig värvning. För rekryteringsansvar kan det vara tillräckligt att en person rekryteras till att delta i stridsrelaterad verksamhet i en väpnad konflikt utomlands på ett sådant sätt som föreslås straff- beläggas enligt den nya 5 b § samma lag (dvs. även inom ramen för en mindre sammanslutning av personer), medan det för olovlig värvning krävs att det är fråga om värvning till krigstjänst, se vad som tidigare anförts beträffande innebörden av detta begrepp. Rekryteringsbrottet är inte heller territoriellt begränsat och svensk domstol kan döma över brottet utan krav på dubbel straffbarhet om gärningen begås av en svensk medborgare eller en person som är bosatt här. Det innebär att värvningsgärningar, som genom sin koppling till terrorism kan anses särskilt straffvärda, i allt väsentligt kommer att kunna bestraffas även om de sker utomlands. Behovet av att därutöver kunna lagföra olovlig värvning som begås utom- lands måste anses vara begränsat. För straffansvar bör det därför alltjämt krävas att gärningen begås i . Någon utvidgning av straffbestämmelsen i detta avseende bör inte göras. I sammanhanget kan det erinras om att det enligt 19 kap. 16 § krävs att regeringen beslutat om åtalsförordnande för att åtal ska kunna väckas, även om gärningen begås i . I vilken omfattning det kan anses lämpligt att regeringen prövar frågor om åtalsförordnande är föremål för en översyn och frågan bereds inom (SOU 2002:98 och Ds 2014:13). Det kan finnas anledning att inom ramen för det arbetet även se över om det alltjämt kan anses motiverat att regeringen prövar frågan om åtalsförordnande avseende åtal för olovlig värvning. Som behandlats i föregående avsnitt är straffbestämmelsen territori- ellt begränsad och träffar endast gärningar som begås i . Under och under förekom det att detta territoriella krav kringgicks genom att personer förmåddes lämna landet för att underteckna särskilda värvningskontrakt utomlands11. Som en följd av detta utvidgades straffbestämmelsen till att omfatta även den som förmår folk att olovligen bege sig ut ur riket för att ta krigstjänst. Av förarbetena framgår att personerna som lämnar landet i dessa fall måste ha gjort det olovligen, dvs. i strid med någon form av utreseförbud som kan meddelas i administrativ ordning12. I föregående avsnitt har konstaterats att det för straffansvar är tillräckligt att en överenskommelse om värvning träffats i . Det är alltså inte nödvändigt, och sannolikt även ovanligt, att värv- ning sker genom att formella avtal undertecknas. Det finns därmed inte längre något behov av en särskild reglering som omfattar den som förmår, dvs. övertalar eller kommer överens med, en person att denne ska lämna landet för att utomlands låta sig värvas. Värv- ning bör i merparten av dessa fall anses ha skett i redan genom överenskommelsen om att lämna landet i syfte att delta i krigstjänst. Som tidigare anförts kan det inte rimligen krävas att detaljerna kring tjänstgöringen är klara redan vid värvningstillfället. För straffansvar bör det vara tillräckligt att det finns en överens- kommelse om att personen ska utföra krigstjänst. I kravet på att det ska vara fråga om krigstjänst ingår dock att vissa närmare detaljer kring tjänstgöringen måste vara klarlagda, t.ex. om den styrka eller grupp som tjänstgöringen ska utföras för kan anses vara tillräckligt organiserad. Därutöver kan det ifrågasättas om det finns rättsliga förut- sättningar för att uppfylla kravet på att den som lämnar landet ska ha gjort det olovligen. Vad som avses med ”utreseförbud meddelat i administrativ ordning” framgår inte av förarbetena. Dock kan kon- stateras att någon sådan möjlighet att meddela reseförbud inte finns . För detta skulle krävas lagstiftningsåtgärder. 11SOU 1944:69 s. 148 och 149. 12NJA II 1948 s. 278–280. 8 § regeringsformen, förkortad RF, följer att den som är svensk medborgare är tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna det. Denna rättighet får enligt 2 kap. 20 § RF begränsas endast genom lag och endast för att tillgodose de särskilda ändamål som anges i 2 kap. 21 § RF. Motsvarande rättighet finns i artikel 2.2 i det fjärde tilläggsprotokollet till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande frihet- erna, som anger att var och en är fri att lämna varje land, inbegripet sitt eget. Inskränkningar i denna frihet får enligt artikel 2.3 i proto- kollet endast ske genom lag och under vissa särskilda förutsätt- ningar. Exempel på sådan lagstiftning är lagen (1994:1809) om total- försvarsplikt som kan medföra vissa inskränkningar i rörelsefriheten för totalförsvarspliktiga. Mot bakgrund av vad som anförts i fråga om behov finns det inte skäl att i detta sammanhang överväga några lagstiftningsåtgärder. Således finns det varken behov av eller förutsättningar för att tillämpa den del av straffbestämmelsen som träffar den som förmår folk att olovligen bege sig ur riket för att ta krigstjänst. I den delen kan bestämmelsen anses föråldrad och bör moderniseras genom att detta led i bestämmelsen tas bort. Bestämmelsens orda- lydelse bör även i övrigt moderniseras. 4.4.2Straffet för olovlig värvning bör skärpas Förslag: Straffmaximum för olovlig värvning höjs från fängelse till fängelse i högst . Bedömning: Straffskalan för brott som begås när är i krig bör vara oförändrad. Skälen för förslaget och bedömningen Straffmaximum för olovlig värvning bör höjas till ett år Straffskalan för olovlig värvning, när brottet begås då inte befinner sig i krig, är böter eller fängelse . Straffbestämmelsen avser att förhindra att det här i värvas till en verksamhet som visserligen i sig inte är otillåten, men som i grunden innebär att människor skadas och utsätts för lid- ande. Med den utgångspunkten kan ifrågasättas om det är till- räckligt att det maximala straff som kan dömas ut är fängelse . Detta kan också i jämförelse med straffmaximum för rekrytering enligt 4 § rekryteringslagen, som är fängelse i högst och där också en grov straffskala kan tillämpas, anses lågt. Även i de fall värvning inte avser krigstjänst som har ett sådant samband med terrorism att ansvar enligt rekryteringslagen kan bli aktuellt, kan det finnas gärningar med ett straffvärde som närmar sig nuvar- ande straffmaximum eller rent av kan anses högre än detta. Som exempel kan nämnas att värvningsverksamheten bedrivits på ett systematiskt sätt och i stor omfattning. Det är angeläget att straff- skalan möjliggör en adekvat påföljd även i de allvarligaste fallen av olovlig värvning. Det finns därför ett behov av att höja straffmaxi- mum för brottet från fängelse till fängelse . En sådan höjning kan vid en jämförelse med nämnda straffskala för rekrytering i 4 § rekryteringslagen anses välavvägd med hänsyn till att olovlig värvning även fortsättningsvis generellt sett bör anses ha ett lägre straffvärde än sådan rekrytering. Ansvar för olovlig värvning träffar all form av värvning (som uppfyller rekvisiten i bestämmelsen), medan det för straffansvar för rekrytering enligt rekryteringslagen krävs att det finns en avsikt att söka förmå en person att på visst sätt medverka till t.ex. terroristbrott. Därmed är bestämmelserna i vissa fall överlappande. Det som skiljer dem åt är bl.a. det yttersta syftet med rekryteringsgärningen, som också generellt sätt gör rekrytering till terrorism mer straffvärd. Som redan konstaterats saknar det betydelse för frågan om straffansvar vilken väpnad styrka eller väpnad grupp som krigs- tjänstens ska utföras för. Mot den bakgrunden kan straffansvaret i vissa fall även omfatta gärningar som kan anses ha ett begränsat straffvärde. Straffskalan bör därför även i fortsättningen innehålla böter. Det finns inte heller skäl att ändra straffskalan för olovlig värvning som begås då riket är i krig. Således föreslås att straffmaximum för olovlig värvning, då inte är i krig, höjs till fängelse i högst . 5Sveriges tillträde till överenskommelser inom FN för bekämpande av olaga besittningstagande av luftfartyg och av brott på den internationella civila luftfartens område Frågor om luftfartens säkerhet hanteras på det internationella planet av , förkortat och på svenska benämnt Internationella civila luftfartsorganisationen. Organisationen har bl.a. till uppgift att verka för att medlemsstaterna ska samarbeta i syfte att uppnå en säker och välordnad utveckling av den internationella civila luft- farten och för att internationell lufttrafik kan anordnas under lika förutsättningar och bedrivas ändamålsenligt, säkert och ekonomiskt. arbetar ständigt med att utveckla principer, normer och rekommendationer av teknisk och flygoperativ natur för att öka säkerheten och effektiviteten i luftfartssystemet. Som ett led i detta arbete utarbetas internationella fördrag på luftfartens område. Inom antogs en konvention om brott och vissa andra handlingar som har begåtts ombord på luftfartyg, benämnd . Konventionen reglerar huvudsakligen befäl- havares, besättningsmedlemmars och passagerares skyldigheter och befogenheter i samband med brott ombord eller för upprätthål- tillträde till överenskommelser inom FN … SOU 2016:40 lande av ordning och säkerhet ombord. I konventionen finns också bestämmelser om vad en konventionsstat har att iaktta i fall av olaga besittningstagande. tillträdde konventionen (SÖ 1967:40, prop. 1966:159) och konventionen trädde i kraft . Med anledning av de ökade problem med flygkapningar som upp- kom antogs konventionen för bekämpande av olaga besittningstagande av luftfartyg, benämnd Haagkonvent- ionen. Konventionen innebär en förpliktelse för stater att straff- belägga kapningsbrott med stränga straff och att uppfylla vissa för- pliktelser i fråga om bl.a. domsrätt, åtal och utlämning beträffande sådana brott. ratificerade konventionen (SÖ 1971:17, prop. I samband med ratificeringen infördes en särskild straffbestämmelse om kapning av luftfartyg i 13 kap. 5 a § . Vidare utsträcktes svensk domstols behörighet till att omfatta detta brott utan krav på dubbel straffbarhet (numera 2 kap. 3 § första stycket 6 ). Konventionen trädde i kraft . Den finns intagen på engelska och svenska i bilaga 3. Vidare antogs konventionen för bekämpande av brott mot den civila luftfartens säkerhet, benämnd Montrealkonvent- ionen. Genom konventionen förpliktas statsparterna att belägga sabotage och liknande brott mot den civila luftfartens säkerhet med stränga straff. Konventionen innehåller också förpliktelser bl.a. i fråga om domsrätt, åtal och utlämning med anledning av sådana brott. Montrealkonventionen trädde i kraft och ratificerade konventionen (SÖ 1973:48, prop. I samband därmed infördes en särskild straff- bestämmelse om luftfartssabotage i 13 kap. 5 a § andra stycket och svensk domsrätt sträcktes ut till att omfatta detta brott utan krav på dubbel straffbarhet (numera 2 kap. 3 § första stycket 6 ). Såväl Haag- som Montrealkonventionen tar sikte på gärningar som begås ombord på eller är riktade mot luftfartyg under flygning och som därigenom äventyrar flygsäkerheten. ökade emellertid problemen med att våldshandlingar även riktas mot flygplatser. Till Montrealkonventionen antogs därför ett protokoll för bekämpande av våldsbrott på flyg- platser som används för civil luftfart i internationell trafik. tillträde till överenskommelser inom FN … kollet ratificerades av (SÖ 1990:16, prop. 1989/90:130) då bl.a. en ny straffbestämmelse om flygplatssabotage infördes i 13 kap. 5 b § och svensk domstols behörig- het utsträcktes till att omfatta även detta brott utan krav på dubbel straffbarhet (numera 2 kap. 3 § första stycket 6 ). Montrealkonventionen och tilläggsprotokollet till denna finns intagna på engelska och svenska i bilagorna 4 och 5. Efter händelserna i antogs inom en global strategi för att stärka flygsäkerheten. En del av denna innefattade en översyn av gällande rättsliga instrument för att fastställa brister i dem. Vid en diplomatkonferens i antogs ändringar av Haag- och Montrealkonventionerna. Dessa arbetades fram inom en underkommitté till juridiska kommitté och syftar främst till att möta de nya och framväxande hot som uppkommit mot den civila luftfartens säkerhet. Ändringarna av antogs i form av ett tilläggsprotokoll till konventionen, i det fort- satta benämnt Pekingprotokollet, och ändringarna i Montreal- konventionen med dess tilläggsprotokoll antogs i form av en kon- soliderad ny konvention, i det fortsatta benämnd Pekingkonvent- ionen. har varken undertecknat Pekingkonventionen eller Pekingprotokollet och instrumenten har ännu inte trätt i kraft. () har elva stater ratificerat, godtagit, godkänt eller anslutit sig till överenskommelserna. För instrumentens ikraft- trädande krävs att detta görs av 22 stater. Instrumenten finns intagna på engelska och svenska i bilagorna 6–9. tillträde till överenskommelser inom FN … Protokollet till och protokollet till plattformsprotokollet De båda Pekinginstrumenten har sin förebild protokoll till konventionen för bekämpande av brott mot sjöfartens säkerhet, benämnt protokollet till SUA-konventionen1, och proto- koll till protokollet om bekämpande av brott mot säkerheten för fasta plattformar belägna på kontinentalsockeln, benämnt proto- kollet till plattformsprotokollet. Dessa instrument finns intagna som bilagor i prop. 2013/14:212. Genom protokoll kompletteras och protokollet om bekämpande av brott mot säkerheten för fasta plattformar belägna på kontin- entalsockeln, förkortat plattformsprotokollet. Dessa instrument framförhandlades inom Internationella sjö- fartsorganisationen, förkortat IMO, bl.a. till följd av att ett italienskt kryssningsfartyg kapats . och plattformsprotokollet trädde i kraft och har rati- ficerats av , vilket bl.a. medförde att bestämmelserna om kapning och luftfartssabotage i 13 kap. 5 a § utvidgades till att omfatta gärningar som riktar sig mot vissa typer av fartyg2. I samband med detta infördes även brottsrubriceringen sjöfarts- sabotage i bestämmelsens andra stycke. I likhet med de båda Pekinginstrumenten tillkom tilläggsproto- kollet till och protokollet till plattformsproto- kollet med anledning av händelserna i . Enligt fanns det efter dessa händelser ett behov av nya åtgärder för att förhindra och bekämpa terrorism som riktas mot fartyg och för att förbättra säkerheten ombord på fartyg och i land, allt i syfte att minska riskerna för passagerare, besätt- ningar och hamnpersonal. Instrumenten antogs vid en diplomat- konferens i . undertecknade de båda protokollen och de trädde i kraft . Protokollen har ratificerats av (prop. 2013/14:212, bet. 2013/14:JuU39 och rskr. 2013/14:289). tillträdde även konventionen för bekämpande av nukleär terrorism. 1SUA är en initialförkortning av konventionens engelska namn, Convention for the Suppression of Unlawful Acts Against the Safety of Navigation. 1989/90:130. tillträde till överenskommelser inom FN … Protokollen innebär bl.a. att brottskatalogen i de ursprungliga instrumenten utvidgas till att omfatta gärningar där någon mot eller ombord på ett fartyg eller från ett fartyg använder t.ex. vapen, sprängämnen eller radioaktivt material, använder ett fartyg på ett sätt som orsakar dödsfall eller allvarlig skada eller hotar med sådant brott. Vidare utvidgas brottskatalogen till att omfatta transporter av bl.a. sprängämnen, radioaktivt material eller BCN-vapen3 om- bord på fartyg och av en person som har begått vissa angivna brott. Som framgår av avsnitt 5.3.2 finns därmed stora likheter mellan dessa två protokoll och de ändringar som Pekingkonventionen innebär i förhållande till Montrealkonventionen. Protokollen inne- håller även bestämmelser om bl.a. domsrätt, utlämning, internat- ionell rättslig hjälp och förebyggande av brott som till sitt innehåll i allt väsentligt överensstämmer med de som finns i de båda Peking- instrumenten. Genom Pekingprotokollet kompletteras bestäm- melser, bl.a. genom att konventionens brottskatalog utvidgas. Därutöver innebär protokollet att det i införs nya bestämmelser avseende bl.a. domsrätt, ansvar för juridiska personer, utlämning och internationell rättslig hjälp. Protokollets uppbyggnad och huvudsakliga innehåll redovisas i avsnitt 5.2.2. I avsnitt 5.2.3 behandlas frågan om tillträde till protokollet och i avsnitt 5.2.4 de lagändringar som detta kan föranleda. Hänvisningar till artiklar i protokollet kursiveras medan konventionens artiklar anges inom parentes. 3 Biologiska eller kemiska vapen eller kärnvapen (biological, chemical and nuclear weapons). tillträde till överenskommelser inom FN … 5.2.2Det huvudsakliga innehållet i protokollet Handlingar som ska utgöra brott I artikel II, som ersätter artikel 1 i , anges vilka gärningar som ska utgöra brott. Protokollet innebär ändringar i tre avseenden i förhållande till konventionen. Av den nya lydelsen av artikel 1.1 i konventionen följer att en brottslig handling kan begås under hela den tid då ett luftfartyg befinner sig i trafik (tidigare gällde att luftfartyget skulle befinna sig under flygning). Vidare utvidgas brottskatalogen genom att det där anges att en person som rättsstridigt och uppsåtligen tar ett luftfartyg i trafik i besittning eller utövar kontroll över detta genom (användande av) tekniska hjälpmedel (by any technological means) begår brott. Den nya lydelsen av konventionens artikel 1.2 innebär att även den som hotar med att begå brott enligt artikel 1.1 eller låter någon ta emot ett sådant hot, under omständigheter som tyder på att hotet är trovärdigt, begår brott. Genom artikel II införs också två nya punkter i artikel 1. Den första punkten innebär att även den som försöker begå brott enligt konventionens artikel 1 punkten 1, värvar eller instruerar andra att begå ett brott enligt punkterna 1, 2 eller 3.a, medverkar till sådana brott eller hjälper någon att undvika utredning, åtal eller straff för brott enligt punkterna 1, 2, 3.a, 3.b eller 3.c begår ett brott (artikel 1.3). Den andra punkten innebär att den som med en eller flera personer kommer överens om att begå ett brott enligt punkterna 1 eller 2 i artikeln begår brott (artikel 1.4.a). Vidare begår även den brott som på något annat sätt medverkar till att en grupp personer som handlar med ett gemensamt syfte begår ett eller flera av de brott som anges i artikel 1 punkten 1 eller 2, i syfte att främja gruppens allmänna brottsliga verksamhet eller ändamål eller med vetskap om gruppens avsikt att begå något av de brott som anges i dessa punkter (artikel 1.4.b). I artikel III görs en redaktionell ändring av konventionens artikel 2. Enligt artikeln åligger det varje konventionsstat att belägga de brott som anges i konventionens artikel 1 med stränga straff. SOU 2016:40 tillträde till överenskommelser inom FN … Ansvar för juridiska personer Genom artikel IV läggs en ny artikel till i konventionen (artikel 2bis). Där anges att varje konventionsstat får, i överens- stämmelse med sina nationella rättsliga principer, vidta de åtgärder som fordras för att möjliggöra att en juridisk person som befinner sig inom dess territorium eller är stiftad i enlighet med dess lagar ställs till ansvar när en person som är ansvarig för ledningen eller kontrollen av denna juridiska person, i den egenskapen, har begått ett sådant brott som anges i artikel 1. Ansvarsskyldigheten kan vara av straffrättslig, civilrättslig eller administrativ natur (artikel 2bis.1). Lagföringen ska genomföras utan att det ska inverka på det straffrättsliga ansvaret för de personer som har begått brotten (artikel 2bis.2). Om en konventionsstat vidtar de åtgärder som fordras för att göra en juridisk person ansvarig i enlighet med punkt 1 i artikeln ska den sträva efter att se till att tillämpliga straffrättsliga, civil- rättsliga eller administrativa sanktioner är effektiva, proportionella och avskräckande. Sådana sanktioner får innefatta ekonomiska sanktioner (artikel 2bis.3). Artikel V ersätter artikel 3.1 i konventionen. Därigenom införs en ny definition, nämligen av när ett luftfartyg ska anses vara ”i trafik”. Det innefattar tidpunkten från det ögonblick då mark- personal eller besättningen börjar förbereda för en viss bestämd flygning till dess att har förflutit efter landning. Vid nödlandning ska flygningen anses fortsätta till dess att behörig myndighet övertar ansvaret för luftfartyget och för personer och egendom ombord (artikel 3.1). I övrigt innebär artikel V redaktionella ändringar eller ändringar till följd av att nya artiklar införts i konventionen. tillträde till överenskommelser inom FN … Förhållandet till andra internationella regelverk Genom artikel VI införs en ny artikel i konventionen (artikel 3bis). Där anges bl.a. att ingenting i konventionen ska inverka på andra rättigheter, skyldigheter och ansvar för stater och enskilda enligt folkrätten, särskilt ändamålen och grundsatserna i Förenta nation- ernas stadga, konventionen angående internationell civil luftfart och internationell humanitär rätt (artikel 3bis.1). Vidare anges att konventionen inte reglerar väpnade styrkors verksamhet under en väpnad konflikt som regleras av internationell humanitär rätt, med den innebörd dessa termer har i sådan rätt, eller på den verksamhet som utövas av en stats försvarsmakt då denna fullgör sina officiella uppgifter, i den utsträckning som verk- samheten regleras av andra folkrättsliga regler (artikel 3bis.2). Denna punkt ska emellertid inte tolkas så att annars rättsstridiga handlingar tolereras eller betraktas som rättsenliga, eller så att lag- föring enligt annan lagstiftning utesluts (artikel 3bis.3). Artikel VII ersätter konventionens artikel 4. Det innebär att det i konventionen införs ytterligare krav på domsrätt. Varje konvent- ionsstat ska kunna utöva domsrätt beträffande brott som förövats inom konventionsstatens territorium (artikel 4.1.a) eller av statens egna medborgare (artikel 4.1.e). Vidare ges konventionsstater möjlighet att i vissa fall utöva domsrätt, bl.a. när brott begås mot de egna medborgarna (artikel 4.2.a). I övriga delar medför inte protokollet några ändringar i kon- ventionen. Artiklarna VIII och IX behandlar frågor sammanhängande med utövande av domsrätt. Genom protokollet görs endast redaktion- ella ändringar av artiklarna 5 och 6.4 i konventionen genom att dessa ersätts med nya lydelser. tillträde till överenskommelser inom FN … Garanti för en rättvis behandling Genom artikel X införs en ny artikel i konventionen (artikel 7bis). Där anges att den som tas i fängsligt förvar eller gentemot vilken andra åtgärder vidtas eller förfaranden genomförs med stöd av konventionen ska garanteras en rättvis behandling och åtnjuta alla rättigheter och garantier i enlighet med lagstiftningen i den stat inom vars territorium personen befinner sig och i enlighet med tillämpliga folkrättsliga bestämmelser, däribland de internationella mänskliga rättigheterna. Utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål, förebyggande av brott och underrättelser Artikel XI ersätter artikel 8 i konventionen. Därmed ska även de gärningar som enligt den nya lydelsen av artikel 1 utgör brott kunna utgöra grund för utlämning. I övrigt innebär artikeln att vissa redaktionella ändringar görs. Genom artikel XII införs en ny artikel i konventionen (artikel 8bis). Enligt denna ska inget av de brott som anges i artikel 1 med avseende på utlämning eller ömsesidig rättslig hjälp betraktas som ett politiskt brott, ett brott förknippat med ett politiskt brott eller ett brott inspirerat av politiska motiv. Följaktligen får en fram- ställning om utlämning eller ömsesidig rättslig hjälp med anledning av ett sådant brott inte avslås endast på sådan grund. Ytterligare en artikel förs in i konventionen genom artikel XIII (artikel 8ter).