sou · H4B352 · 2016-08-22 00:00:00 — Så länge det inte finns något joursystem för domstolar och nätter anser vi därför att det inte bör finnas några hinder mot att en åklagare tillfälligt förordnar en offentlig försvarare för den misstänkte. Det system som förekommer på flera håll i landet fungerar bra men det bör regleras. Åklagare bör utanför kontorstid, för den som är gripen eller anhållen, kunna fatta ett interimistiskt beslut om förordnande av offentlig försvarare. Beslutet ska därefter överlämnas till dels den misstänkte och dennes försvarare, dels tingsrätten för beslut. I normalfallet räcker det att tingsrätten fattar sitt beslut vid eventuell häktningsförhandling eller nästföljande vardag. Till offentlig försvarare ska kunna förordnas, förutom den som den misstänkte begär, advokat som finns på av respektive tingsrätt tillhandahållen lista över advokater som är lämpliga och som har anmält intresse för att under jourtid åta sig uppdrag. Vanligtvis förs endast advokater med verksamhet inom respektive tingsrätts lokalområde upp på sådan lista. För att undvika att åklagare anklagas för att inte vara objektiva i valet av försvarare ska advokaterna kontaktas i den ordning de är uppsatta på listan. När förordnandet överlämnats till rätten ska rätten på sedvanligt sätt pröva förutsättningarna för förordnandet utifrån behov och lämplighet. 6.8Färre restriktioner och minskad isolering av de häktade Enligt direktiven ska utredaren utifrån befintligt straffprocessuellt ramverk och med bibehållen möjlighet att utreda allvarliga brott föreslå åtgärder som, med särskilt beaktande av de brottsutsattas situation, syftar till en minskad användning av restriktioner. Utredaren ska vidare identifiera och lämna förslag på åtgärder som motverkar isolering av häktade och som omfattar hur restriktioner utformas av åklagare, möjlighet att bryta den häktades isolering och möjligheten för åklagarna och Kriminalvården att samverka i dessa frågor. Våra överväganden och förslag under detta avsnitt gäller även barn. Av direktiven följer dock att utredaren även ska lämna förslag som rör häktning och restriktioner som är särskilt anpassade till barn. Våra förslag i de delarna återfinns under avsnitt 6.5 och 6.10. En viktig utgångspunkt för våra överväganden om restriktionsanvändningen är att brottsutredande myndigheter ska ha fortsatt goda förutsättningar att bedriva förundersökningar på ett effektivt sätt. Möjligheten att begränsa den häktades kontakter med omvärlden är ett viktigt verktyg för att minska risken för att den häktade påverkar målsägande och vittnen eller för att medmisstänkta samordnar sina uttalanden och därmed försvårar utredningen. Vår uppfattning är emellertid att restriktioner används i större utsträckning än vad som är motiverat. Som vi närmare utvecklat under avsnitt 6.2 anser vi att det förekommer en något missvisande bild av vilka möjligheter en häktad utan restriktioner har att kontakta yttervärlden för att illojalt kunna påverka utredningen. Vidare bedömer vi att risken är överdriven för att häktade med restriktioner skulle försvåra utredningarna om de fick möjlighet att umgås med varandra. Visserligen finns det situationer när häktade av utredningsskäl måste hållas åtskilda, exempelvis när de häktade är målskamrater och har intresse av att samordna sina uttalanden eller när det finns risk för hot och illojal påverkan. I övrigt torde det dock i allmänhet ofta sakna betydelse för utredningen om de häktade får samtala med varandra. Ökade möjligheter för häktade att umgås med varandra t.ex. genom samsittning är enligt vår bedömning den enskilt effektivaste åtgärden för att minska isolering. Som redovisats i kapitel 4 Reformbehovet har fått omfattande och återkommande kritik för restriktionsanvändningen. Både och antitortyrkommittéer har konstaterat att restriktioner endast bör användas undantagsvis och att det återstår mycket innan uppfyller de kraven. har återkommande rekommenderats att införa regler som innebär att åklagaren inför rätten ska ange vilka enskilda restriktioner som han eller hon har för avsikt att använda sig av och att åklagaren dessutom, om det inte är till men för brottsutredningen, skriftligen ska motivera varför restriktionerna begärs. Vidare följer det av rekommendationerna att det bör vara domstolen och inte åklagaren som fattar beslut om enskilda restriktioner. Domstolens beslut om restriktioner ska, även vid omhäktning enligt dessa rekommendationer, vara individuellt utformade och utförligt motiverade. Bland annat som en följd av den omfattande kritiken antog riksåklagaren nya riktlinjer i syfte att minska användandet av restriktioner (RåR 2015:1). Av riktlinjerna följer, såvitt här är av intresse, att åklagaren i varje enskilt fall ska göra en noggrann prövning av om det föreligger en beaktansvärd kollusionsrisk. Om så är fallet ska åklagaren pröva om den risken, ställd mot brottets allvar och det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär, i sig motiverar ett frihetsberövande. Endast då kan kollusionsrisk åberopas som häktningsskäl och restriktioner komma i fråga. Varje enskild restriktion ska dessutom prövas utifrån en proportionalitetsbedömning. Om den misstänkte åläggs restriktioner ska skälen för dem fortlöpande omprövas. I riktlinjerna ges dessutom vägledning om vilka faktorer som bör beaktas vid prövningen av risken för kollusion, hur proportionalitetsbedömningen bör gå till samt vilka överväganden som bör göras om dels behovet av varje enskild restriktion, dels eventuella lättnader i restriktionerna. Åklagare över hela landet har genomgått utbildning med utgångspunkt i de nya riktlinjerna. De åklagare som vi har samtalat med är av uppfattningen att de nya riktlinjerna har medfört en ökad medvetenhet om restriktionsanvändningen och om hur risk- och proportionalitetsbedömningarna bör göras. Deras bedömning är att riktlinjerna kommer att resultera i en minskad användning av restriktioner. Efter tillkomsten av riktlinjerna har , , besökt och presenterat en ny rapport.12 I rapporten är CPT tydlig med att åklagarnas nya riktlinjer inte är tillräckliga för att uppnå de önskade förändringarna. Detta eftersom riktlinjerna framför allt syftar till att skapa en rättsenlig och enhetlig tillämpning av de befintliga restriktionsbestämmelserna. CPT anser att förhållningssätt till häktning och restriktioner behöver genomgå en grundlig förändring och rekommenderar att se till att restriktioner enbart åläggs under exceptionella omständigheter, endast när det faktiskt behövs och att restriktionerna inte pågår än absolut nödvändigt. Vi anser att riksåklagarens riktlinjer är väl genomtänkta och bör få effekter på restriktionsanvändningen. Vår bedömning är dock densamma som den uppfattning CPT gett uttryck för, nämligen att riktlinjer inte är tillräckliga som metod för att genomdriva den attitydförändring som är nödvändig på häktnings- och restriktionsområdet. Det finns därför behov av regler i lagstiftningen som på ett tydligt sätt sätter gränser för restriktioner. Härutöver bör det övervägas om det är rätten eller åklagaren som ska fatta beslut om varje enskild restriktion och på vilket sätt man kan öka förekomsten av isoleringsbrytande åtgärder för häktade som har restriktioner. 12 CPT/Inf (2016) 1. 6.8.3Ska rätten eller åklagaren fatta beslut om varje enskild restriktion? Förslag: Vid beslut om häktning ska rätten pröva om åklagaren ska få tillstånd att inskränka den häktades kontakter såvitt gäller 1.kontakten med personer utanför häktet, 2.vistelse i gemensamhet med andra intagna, 3.samsittning med annan intagen, eller 4.möjligheten att följa vad som händer i omvärlden. går restriktionsprövningen vid häktningsförhandlingen till så att domstolen tar ställning till om åklagaren ska få ett generellt tillstånd att meddela den häktade restriktioner. Därefter är det åklagaren som fattar beslut om varje enskild restriktion. Endast om den häktade därefter begär särskild prövning av åklagarens beslut att meddela en viss restriktion kan rätten pröva restriktionen. Som vi tidigare redovisat har detta föranlett kritik från bland annat och antitortyrkommittéer. Dessa anser att det i stället bör vara domstolen som fattar beslut om varje enskild restriktion. Frågan om det bör vara åklagaren eller domstolen som ska fatta restriktionsbesluten har övervägts tidigare. Senast det skedde var 2006. Då föreslog att rätten skulle besluta vilka enskilda restriktioner åklagaren skulle få meddela (SOU 2006:17). Flera remissinstanser var dock tveksamma till förslaget och ifrågasatte behovet och effektiviteten av förändringen. och framhöll dessutom att åklagarna var bäst lämpade att bedöma behovet av restriktioner samt att förslaget riskerade att leda till en sammanblandning av åklagarnas och domstolens olika roller. I den efterföljande propositionen konstaterade regeringen först att man ansåg att förslaget inte innebar någon stor eller principiell förändring jämfört med gällande rätt eftersom det redan fanns en möjlighet för den häktade att begära rättens prövning av en viss restriktion. Med hänsyn till de begränsade fördelar som förslaget skulle innebära och till att även gällande ordning tillgodosåg högt ställda rättssäkerhetskrav, ansåg regeringen att behovet och effekti- viteten av förändringen kunde ifrågasättas. Därmed borde förslaget inte genomföras (prop. 2009/10:135). Ett liknande förslag hade även presenterats i promemorian Restriktioner för häktade (Ds 1996:46). Även då avfärdades förslaget på liknande grunder. Trots att förslaget tidigare mött motstånd anser vi att det är en uppgift för rätten att fatta beslut om vilka eventuella restriktioner som åklagaren ska få tillstånd att meddela. Det starkaste argumentet för det är att användning av restriktioner innebär ett ingripande i den enskildes frihet och att det redan därför bör vara en domstol och inte en åklagare, som trots allt är en part, som ska fatta beslutet. Det gäller oavsett hur professionella åklagare är och hur objektivitetsprincipen kan och ska tillämpas av åklagarna. Med en domstolsprövning kommer behovet av enskilda restriktioner att behöva motiveras på ett tydligare sätt. Det blir därmed också lättare för en misstänkt att argumentera mot ett sådant krav, särskilt i ett skede när en utredning pågått . Det blir med en sådan ordning en uppgift för domstolen att i samband med häktningsförhandlingen bedöma restriktionsbehovet och ta ställning till om det behovet uppväger det intrång eller men som restriktionen innebär för den enskilde. Av häkteslagen 6 kap. 2 § framgår att följande restriktioner kan komma i fråga 1.inskränkningar i rätten att placeras tillsammans med andra intagna, 2.inskränkningar i rätten att vistas i gemensamhet med andra intagna på häktet, 3.inskränkningar i rätten att följa vad som händer i omvärlden, 4.inskränkningar i rätten att inneha tidskrifter och tidningar, 5.inskränkningar i rätten att ta emot besök, 6.inskränkningar i rätten att stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation, dvs. i praktiken genom telefonsamtal, samt 7.inskränkningar i rätten att sända och ta emot försändelser. Punkten 1 avser intagens rätt att bo i samma bostadsrum som en annan intagen. I praktiken har dock bestämmelsen även kommit att användas för att reglera rätten till samsittning, dvs. rätten att vistas tillsammans med en eller två andra intagna i eget eller annans bostadsrum. De sju punkterna kan föras samman till fyra kategorier av restriktioner, nämligen –inskränkningar i den häktades kontakter med personer utanför häktet (punkterna 5, 6 och 7), –inskränkningar i den häktades rätt att vistas i gemensamhet med andra intagna (punkten 2), –inskränkningar i den häktades rätt att bo och samsitta med annan intagen (punkten 1), och –inskränkningar i rätten att följa vad som händer i omvärlden (punkterna 3 och 4). Vi anser att rättens prövning kan begränsas till dessa fyra restriktionskategorier. Rätten ska således, på yrkande av åklagaren, ta ställning till om åklagaren ska få tillstånd att begränsa den häktades kontakter med omvärlden utifrån en eller flera av dessa fyra kategorier. En sådan, mer ingående, domstolsbedömning kommer enligt vår uppfattning att leda till en mer restriktiv restriktionsanvändning. Genom att åklagaren behöver argumentera för varje restriktionskategori torde det dessutom säkerställa att åklagaren noga överväger behovet och tar ställning till om någon eller flera restriktionskategorier kan undvaras. Ytterligare ett skäl till att en sådan prövning leder till att restriktionsanvändningen minskar är att domstolen bättre än åklagaren bör kunna säkerställa att en tillräcklig avvägning görs mellan utredningsmässiga skäl och den enskildes behov. Härtill kan tilläggas att den praxisbildning som följer med domstolsprövningen successivt torde skapa en mer enhetlig restriktionshantering än vad som är fallet . En enhetlig restriktionshantering ökar förutsebarheten och rättssäkerheten för den enskilde samt säkerställer likabehandling oavsett var i landet prövningen sker. 6.8.4Vilket underlag bör åklagaren presentera inför rättens prövning? Bedömning: För att domstolen ska kunna göra en välgrundad prövning av restriktionsbehovet krävs att åklagaren presenterar ett bedömningsunderlag som tillräckligt väl, och med beaktande av faktiska förhållanden i den aktuella utredningen, utvisar restriktionsbehovet. Domstolen bör endast ge åklagaren tillstånd att meddela en viss sorts restriktion om åklagaren kan visa att det, utifrån faktiska förhållanden i den aktuella utredningen, finns en konkret risk för att den misstänkte undanröjer något bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning, att det finns befogad anledning att tro att denna risk kan avta genom den begärda restriktionen, och att skälen för restriktionen uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Som ett led i arbetet med att minska restriktionsanvändningen anser vi att det dels ska göras en mer individuell prövning av restriktionsbehovet i det enskilda fallet, dels ska göras en avvägning mellan restriktionsbehovet och det intrång eller men som det innebär för den enskilde att vara häktad med restriktioner. För att domstolen ska kunna göra en välgrundad prövning krävs det att åklagaren presenterar ett bedömningsunderlag som tillräckligt väl, och med beaktande av faktiska förhållanden i den aktuella utredningen, utvisar vilket restriktionsbehov som finns. måste prövningen göras med hänsyn till att förundersökningen inte ska äventyras. Om det föreligger omständigheter som enligt åklagaren innebär svårigheter att i detalj beskriva vissa uppgifter kan särskild hänsyn tas till det och rätten, utifrån vad som är rimligt i det enskilda fallet, i stället nöja sig med något mer allmänt hållna beskrivningar av förundersökningsläget. Så torde inte sällan bli fallet i ett inledande skede av förundersökningen. Ju en person har varit häktad, desto högre krav kan generellt sett ställas på konkretionen i åklagarens uppgifter. En del av underlaget utgörs av den tidsplan som vi föreslår att åklagaren ska presentera och följa upp vid varje omhäktningsförhand- ling, se avsnitt 6.5.4. Bedömningen av om det föreligger behov av en viss sorts restriktion bör göras utifrån en prövning i tre steg. Först bör man ta ställning till om det finns en konkret risk för att den misstänkte, utifrån faktiska förhållanden i den aktuella utredningen, undanröjer något bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning. Därefter bör man ta ställning till om det finns befogad anledning att tro att den konstaterade risken avtar genom den begärda restriktionen. Avslutningsvis ska en proportionalitetsbedömning göras för att se om skälen för restriktionen uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. finns det i häkteslagen (1 kap. 6 §) föreskrivet att varje kontroll- och tvångsåtgärd som vidtas ska föregås av en intresseavvägning för att pröva om olägenheterna med åtgärden står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Genom att proportionalitetsregeln införs även i 24 kap. 5 a § RB blir det tydligare att en sådan prövning alltid ska göras för varje restriktionskategori som åklagaren begär tillstånd till. Även om det oftast är så att det är brottet och det sammanhang det finns i som typiskt sett innebär kollusionsfara anser vi att det också ska krävas att åklagaren ska ange den konkreta risken i det individuella fallet. Undantagsvis kan det förekomma att det t.ex. även i fråga om våld inom den egna familjen kan finnas omständigheter som gör att det saknas risk för att den misstänkte ska påverka förhörspersoner. Den kollusionsrisk som åklagaren har kunnat visa ska sedan ställas mot den eller de restriktioner som begärts. Om det finns en risk för att den som är misstänkt för misshandel av sin partner kontaktar partnern finns det vanligtvis också befogad anledning att tro att den risken avtar om åklagaren får tillstånd att inskränka den misstänktes rätt att ha kontakt med personer utanför häktet. Däremot finns det oftast inte anledning att tro att gemensamhetsvistelse med andra intagna eller samsittning innebär en sådan risk för bevispåverkan att det inte ska kunna tillåtas. Visserligen kan det invändas att det alltid finns en risk för att kontakt sker genom annan intagen som den misstänkte tidigare vistats tillsammans med. Vi menar dock att sannolikheten för sådana indirekta kontakter generellt sett måste bedömas som låg, även om det naturligtvis kan finnas särskilda skäl att hålla vissa häktade åtskilda från varandra. förekommer det, utöver tillåtna samsittningar, kontakter mellan häktade med restriktioner. Bostadsrummen på såväl äldre som nybyggda häkten är ganska lyhörda vilket gör det svårt att förhindra att de häktade under nattetid för kortare samtal med varandra genom att ropa mellan bostadsrummen. För att minimera risken för sådana kontakter hålls bland annat målskamrater och medlemmar från samma gäng i möjligaste mån åtskilda i olika korridorer. Trots fullständiga restriktioner finns det alltså viss möjlighet för en misstänkt att indirekt förmedla sig utanför häktet med hjälp av en annan intagen. Steget till att låta dessa häktade samsitta och vistas i gemenskap borde därför inte vara så långt. Vi återkommer till dessa frågor under avsnitt 6.8.6. Den riskbedömning som ska göras är förenad med svårigheter. Den största svårigheten är att det handlar om en riskbedömning för en framtida händelse. Bedömningen av risken för att den befarade händelsen (t.ex. dokumentförstörelse) inträffar behöver därför göras utifrån två faktorer. Dels utifrån vilken sannolikhet det är att händelsen inträffar, dels utifrån vilken konsekvens eller skada som händelsen kan komma att leda till. Om det är ett allvarligt brott som utreds och konsekvensen av en försvårad utredning blir omfattande kan det finnas anledning att tillåta en restriktion även om sannolikheten för den befarade händelsen är låg. Om däremot risken, utifrån både sannolikhet och befarad skada, bedöms som låg bör den inte föranleda någon restriktion. I författningskommentaren till 24 kap. 5 a § RB finns ytterligare resonemang om riskbedömningen. Vi anser att användandet av restriktioner bör kunna minska påtagligt med de åtgärder vi föreslår. För tydlighets skull ska sägas att vårt förslag inte utesluter att en misstänkt får fullständiga restriktioner, dvs. helt hindras från kontakter med personer utanför häktet och andra intagna. Det bör dock framför allt kunna vara fråga om i ett inledande skede av brottsutredningen. 6.8.5Ska rätten redovisa de skäl som legat till grund för restriktionsbedömningen? Förslag: Om rätten beslutar att ge åklagaren tillstånd att meddela restriktioner ska rätten i sitt beslut även redovisa skälen för det. För domstolsbeslut som inte är slutgiltiga ska skäl för beslutet anges i den utsträckning som behövs.13 Ett beslut att häkta en person är inte ett slutligt beslut. Detsamma gäller rättens beslut att ge tillstånd till restriktioner. Ett tillstånd för åklagaren att meddela restriktioner får stor betydelse för den enskilde. Vi anser därför att det finns anledning att särskilt reglera att rätten, när den beslutar om sådant tillstånd, ska redovisa skälen för sitt beslut. Detta ligger även i linje med de krav som har ställt upp.14 Ingenting hindrar att skälen för att tillåta en viss restriktionskategori uppställs i en standardiserad mall för häktningsbeslut. Enbart det faktum att det krävs att skälen redovisas bör enligt vår uppfattning säkerställa att bedömningen sker efter noggrant övervägande, något som i sig bör resultera i färre restriktioner. I bilaga 3 finns exempel på hur en sådan mall kan utformas. 6.8.6Ytterligare förslag på hur isoleringen för de häktade ska minska Förslag: En intagen ska ha rätt till minst två timmars vistelse tillsammans med annan . Förslaget införs genom ett nytt stycke i 6 kap. 1 § häkteslagen (2010:611). Kriminalvården ska göra en översyn av lokalerna på samtliga häkten i syfte att möjliggöra ett gemensamhetsutrymme per 15 häktade. På avdelningar som inte är gemensamhetsavdelningar ska det finnas minst en heltidstjänst per 15 häktade som enbart ska ha i uppgift att arbeta med isoleringsbrytande åtgärder. Till var och en av dessa tjänster bör det inrättas ett särskilt aktivitetsutrymme. 1330 kap. 11 § första stycket RB. 14CPT Standards punkt 55. För att underlätta för den häktade att komma i kontakt med anhöriga och vänner föreslår vi följande. Kriminalvårdens rutiner för att inhämta samtycke från de personer som den häktade vill ha kontakt med ska förenklas och göras snabbare. I de fall telefonsamtal måste avlyssnas av polispersonal bör avlyssningen normalt kunna ske genom flerpartssamtal i stället för att polis måste komma till häktet. Häktade bör få möjlighet att inte enbart ringa till fasta telefonabonnemang utan även till mobiltelefoner och telefoner som är anslutna till IP-telefoni. Dessa förslag innebär detaljregleringar som bör införas av Polisen och Kriminalvården. Som följer av avsnitt 3.4.5 anser vi att en frihetsberövad person är isolerad om han eller hon är instängd i sitt bostadsrum och berövad all meningsfull mänsklig kontakt under 22–. För att en intagen inte ska anses isolerad krävs att denne om minst erbjuds möjlighet att vistas tillsammans med annan. Vistelsen ska ske utanför det egna bostadsrummet, med undantag för så kallad samsittning. Samsittning är isoleringsbrytande även om det sker i det egna bostadsrummet. Utifrån denna definition är de flesta häktade med restriktioner isolerade. Enligt årsredovisning var den genomsnittliga åtgärdstiden för intagna med restriktioner (eller äldre) och . Av var åtgärdstid med mänsklig kontakt. Motsvarande redogörelse saknas i Kriminalvårdens årsredovisning . Däremot visar statistiken att av de intagna som hade restriktioner 2015 var det som hade en åtgärdstid eller mer. var den siffran . Om man i stället enbart ser till åtgärdstid med mänsklig kontakt för häktade med restriktioner uppfylldes tvåtimmarsgränsen för 2014. CPT har i sin senaste rapport konstaterat att den omfattande restriktionsanvändningen i de svenska häktena har medfört att häktena generellt sett karaktäriseras av en nästan total avsaknad av organiserade aktiviteter och att de flesta häktade tillbringar upp till ensamma i sitt bostadsrum med knappt något att sysselsätta sig med.15 Trots att de negativa effekterna av isoleringen har påtalats har situationen för de häktade inte förbättrats. Vi föreslår därför att det i häkteslagen införs en regel om att varje intagen ska ha rätt till minst två timmars vistelse tillsammans med annan . För häktade med restriktioner finns det endast få tillfällen till mänsklig kontakt utöver möjligheten till samsittning. På häktena finns inte några restriktionsavdelningar som också är gemensamhetsavdelningar.