sou · H4B340 · 2016-06-15 00:00:00 — Vidare kan bestämmelser i vara aktuella, t.ex. om mord, dråp, misshandel och grov misshandel (3 kap. 1, 2, 5 och 6 §§). Sådan allvarlig skada som inte utgör personskada omfattas framför allt av bestämmelserna i 13 kap. . De allmän- farliga brott som kan aktualiseras är mordbrand eller grov mord- brand (13 kap. 1 och 2 §§) och allmänfarlig ödeläggelse (13 kap. 3 §). Om angreppsobjektet är svenskt aktualiseras ansvar för sabo- tage eller grovt sabotage (13 kap. 4 och 5 §§). Det är tänkbart att angreppsobjektet vid avfyrande av vapen från ett luftfartyg är ett annat luftfartyg, fartyg eller en flygplats. I sådant fall kan även ansvar för sjö- eller luftfartssabotage eller flygplatssabotage vara aktuellt (13 kap. 5 a § andra stycket och 5 b §). Vidare torde bestämmelsen om grov skadegörelse i 12 kap. 3 § kunna åberopas. I fråga om brott som drabbar miljön kan särskilt nämnas brotten spridande av gift eller smitta (13 kap. 7 § ) och förgöring (13 kap. 8 § ). Även bestämmelserna i 29 kap. 1 § om miljöbrott eller grovt miljöbrott kan bli till- lämpliga. När det gäller handlingar som varit ägnade att orsaka dödsfall, allvarlig kroppsskada eller allvarlig sak- eller miljöskada (men där effekten alltså inte inträtt) omfattar flera av de nu uppräknade bestämmelserna brott där det för ansvar är tillräckligt att fara för en viss effekt uppkommit eller där sådan typiskt sett kan uppkomma. Även bestämmelser om försök i 23 kap. kan vara tillämpliga med avseende på flera av de straffbestämmelser som angetts ovan. Enligt artikel 1.1.i.1) ska det utgöra brott att ombord på ett luftfartyg transportera, låta transportera eller möjliggöra transport av explosivt eller radioaktivt material med vetskap om att materialet är avsett att användas för att förorsaka, eller, med eller utan villkor enligt nationell lagstiftning, hota att förorsaka dödsfall eller allvar- lig kropps- eller sakskada. I dessa fall uppställs också ett krav på att gärningen ska begås med en viss avsikt, nämligen att injaga skräck i tillträde till överenskommelser inom FN … en befolkning eller att förmå en regering eller internationell organisation att utföra eller inte utföra en viss handling. Därmed krävs enligt konventionen straffbeläggande av dessa gärningar när de begås med det beskrivna terrorismmotivet (se även Ds 2011:43, s. 86–88). Kravet på att denna typ av gärningar ska utgöra brott utgör emellertid ett minimikrav, dvs. en sådan gärning som be- skrivs ska vara belagd med straff i vart fall om den begås med den angivna avsikten. För straffansvar enligt övriga punkter i artikeln, dvs. punkterna 2–4), uppställs inte motsvarande krav på terrorismmotiv. Enligt dessa punkter ska det utgöra brott att ombord på ett luftfartyg transportera, låta transportera eller möjliggöra transport av BCN- vapen eller annat sådant material eller sådan utrustning som räknas upp i punkterna, t.ex. atområbränsle. Konventionens krav i samtliga dessa avseenden uppfylls genom en rad straffrättsliga bestämmelser. I de fall en gärning allvarligt kan skada en stat eller en mellan- statlig organisation och begås med något av de syften som anges i 2 § terroristbrottslagen kan den utgöra terroristbrott eller för- beredelse eller medverkan till sådant brott enligt terroristbrotts- lagen. I annat fall kan det bli aktuellt att tillämpa bestämmelsen om olovlig befattning med kemiska vapen i 22 kap. 6 a § . Vidare kan, beroende på omständigheterna, sådan olovlig transport av sprängämnen och vapen m.m. som räknas upp i artikeln utgöra brott enligt bl.a. lagen (1992:1300) om krigsmateriel, lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor, lagen (2006:263) om transport av farligt gods, lagen (1984:3) om kärnteknisk verk- samhet, lagen (2000:1064) om kontroll av produkter med dubbla användningsområden och av tekniskt bistånd och lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Eftersom konventionen inte kan anses innebära annat än ett krav på att de handlingar som anges ska vara förenade med straff- ansvar, bör det inte tillmätas någon avgörande betydelse om gär- ningen bestraffas som ett självständigt brott eller inte (jfr vad som anfördes vid tillträde till terroristbombningskonventionen, prop. 2000/01:86 s. 22). De nu behandlade transportfallen bör därför också kunna bestraffas som medverkan till de brott som fullbordas vid användningen av de vapen, övriga ämnen eller utrustning m.m. som anges i bestämmelsen. Fullbordas inte brottet bör ansvar för tillträde till överenskommelser inom FN … förberedelse eller försök till brott eller medverkan till sådan brottslighet enligt 23 kap. kunna komma i fråga. Enligt artikel 1.3 begår en person brott även om denne hotar med att begå något av de brott som anges i punkterna 1.a, b, c, d, f, g och h eller punkt 2 i artikel 1 under omständigheter som tyder på att hotet är trovärdigt. När det gäller denna typ av handlingar ligger det närmast till hands att tillämpa bestämmelsen om olaga hot i 4 kap. 5 § brotts- balken. Beroende på omständigheterna kan även bestämmelserna om olaga tvång i 4 kap. 4 §, kapning eller luftfartssabotage i 13 kap. 5 a § och, om gärningen innefattar en förmögenhetsöverföring, utpressning i 9 kap. 4 § vara aktuella. Förutsatt att gärn- ingarna allvarligt kan skada en stat eller en mellanstatlig organisation och att något av de särskilda syften som anges i 2 § terrorist- brottslagen föreligger kan sådana gärningar även utgöra terrorist- brott. Kravet på att gärningar som omfattas av artikel 1.4.b, dvs. att den som värvar eller instruerar andra att begå de brott som omfat- tas av punkterna 1, 2, 3 och 4.a, ska kunna bestraffas uppfylls framför allt genom ansvar för stämpling och medverkan i 23 kap. . Även ansvar enligt rekryteringslagen kan vara aktu- ellt. Enligt artikel 1.4.d ska det utgöra brott att hjälpa en person som företagit en handling som ska utgöra brott enligt punkterna 1, 2, 3, 4.a, 4.b eller 4.c, eller som är efterlyst av de brottsbekämpande myndigheterna för ett sådant brott, att undvika utredning, åtal eller straff. Konventionens krav i detta avseende kan anses uppfyllt genom bestämmelsen om skyddande av brottsling i 17 kap. 11 § . I övrigt hänvisas till vad som anförts i avsnitt 5.2.4 beträffande det i allt väsentligt motsvarande kravet i Pekingproto- kollet. På motsvarande sätt som föreslås för godkännande av Pekingprotokollet bör det, med anledning av regeln i 17 kap. 11 § femte stycket , lämnas en förklaring om att kommer att tillämpa bestämmelserna i överensstämmelse med principerna i den svenska strafflagstiftningen om ansvarsfrihet i familjerelationer, se avsnitt 5.3.3. En sådan möjlighet finns enligt artikel 21.4.b i konventionen. Slutligen uppställs det i artikel 1.5 krav på att det ska utgöra brott att med en eller flera personer komma överens om att begå tillträde till överenskommelser inom FN … ett brott enligt någon av punkterna 1, 2 eller 3 i artikeln eller att på något annat sätt medverka till att en grupp personer som handlar med ett gemensamt syfte begår ett eller flera av dessa brott. Kravet i denna del motsvaras av de svenska bestämmelserna om stämpling och medverkan i 23 kap. . I övrigt hänvisas till vad som anförts i avsnitt 5.2.4 beträffande Pekingprotokollets krav på straff- ansvar för medverkan. Av artikel 3, som endast ändrats redaktionellt i förhållande till motsvarande artikel i , framgår att varje konventionsstat åtar sig att belägga de brott som anges i artikel 1 med stränga straff. Genom den lagstiftning som redogjorts för och varigenom konventionens krav i artikel 1 uppfylls, kan även detta krav anses tillgodosett. Sammanfattningsvis görs bedömningen att den utvidgning av brottskatalogen som sker genom Pekingkonventionen inte kräver att ändringar görs i svensk rätt. Motsvarande bedömning gjordes i samband med att tillträdde protokollet till SUA-konvent- ionen och protokollet till plattformsprotokollet (prop. 2013/14:212, s. 8 och 19). Artikel 2.c–2.h innebär att det införs ett antal nya definitioner i konventionen. Till övervägande del beror detta på den utvidgning av brottskatalogen som skett genom artikel 1 i konventionen. Flera av begreppen och definitionerna av dessa har hämtats från tidigare antagna konventioner. Detta gäller bl.a. definitionen av BCN-vapen och i denna ingående underbegrepp (biologiska vapen, kemiska vapen och kärnvapen och andra kärnladdningar), som också åter- finns i FN:s konvention om förbud mot utveckling, framställning och lagring av bakteriologiska (biologiska) vapen och toxinvapen samt om deras förstöring, FN:s konvention om förbud mot utveckling, produktion, innehav och användning av kemiska vapen samt om deras förstöring och om förhindrande av spridning av kärnvapen, se även avsnitt 5.3.2. Definitionerna kan inte i sig anses kräva någon lagändring. tillträde till överenskommelser inom FN … Ansvar och sanktioner för juridiska personer I artikel 4 regleras genom en ny artikel ansvar och sanktioner för juridiska personer. Artikeln har sin motsvarighet i artikel 2bis i som införs genom Pekingprotokollets artikel 4. Således hänvisas till den bedömning som görs beträffande denna artikel, se avsnitt 5.2.4. Genom artikel 8.1.e görs ett tillägg i konventionens reglering av domsrätt som innebär att varje konventionsstat ska kunna utöva domsrätt över brott som har begåtts av de egna medborgarna. I svensk rätt motsvaras kravet av bestämmelser om domsrätt i 2 kap. 2 § . Innehållet i bestämmelsen beskrivs i avsnitt 5.2.4. När det gäller ansvar för kapning, luftfartssabotage, flygplats- sabotage och terroristbrott har svensk domstol även behörighet enligt 2 kap. 3 § första stycket 6 . Det innebär att sådana brott, och försök till dem, kan lagföras oavsett var de har begåtts och av vem (universell jurisdiktion). I övrigt hänvisas till nämnda avsnitt. Lagstiftningsåtgärder bedöms, mot bakgrund av vad som anförts där, inte vara nödvändiga. Utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål I artiklarna 12–14 finns delvis nya bestämmelser om utlämning och internationell rättslig hjälp. Innebörden av artikel 12, som har sin motsvarighet i artikel 8 i Montrealkonventionen, är att de nya brott som fogas till brottskatalogen i artikel 1 i Pekingkonventionen ska vara utlämningsbara brott. Konventionen innebär inte någon ovillkorlig skyldighet för konventionsstaterna att lämna ut misstänkta och anger inte heller de närmare förutsättningarna för när utlämning får ske. Artikel 12 anknyter i stället till om det finns utlämningsavtal mellan de berörda konventionsstaterna. De handlingar som läggs till brottskatalogen i artikel 1 i kon- ventionen kan utgöra brott enligt en rad olika straffbestämmelser vilka generellt kan anses uppfylla kravet för utlämning i utläm- tillträde till överenskommelser inom FN … ningslagen, dvs. det föreskrivs ett straff på fängelse eller däröver för brotten. Således kräver inte artikel 12 att lagstiftnings- åtgärder vidtas. Genom artikel 13 införs en ny bestämmelse om att inget av de brott som anges i artikel 1 i konventionen med avseende på utläm- ning eller ömsesidig rättslig hjälp ska betraktas som ett politiskt brott, ett brott förknippat med ett politiskt brott eller ett brott inspirerat av politiska motiv. Även artikel 14 är ny. Enligt denna kan utlämningsskyldighet eller skyldighet att lämna ömsesidig rättslig hjälp vägras om den anmodade konventionsstaten har grundad anledning att anta att en framställning om utlämning för brott som anges i artikel 1, eller om ömsesidig rättslig hjälp avse- ende sådant brott, har gjorts i syfte att åtala eller straffa en person på grund av dennas ras, trosbekännelse, nationalitet, etniska ursprung, politiska uppfattning eller kön, eller att bifall till fram- ställningen skulle vara till men för den personens ställning av något av dessa skäl. När det gäller frågan om huruvida dessa artiklar lever upp till svenska bestämmelser hänvisas till den bedömning som gjorts beträffande motsvarande bestämmelser i , se avsnitt 5.2.4. Slutsatsen är därmed att inte heller artikel 13 eller 14 kan anses kräva att lagstiftningsåtgärder vidtas. I likhet med vad som gäller beträffande Pekingprotokollet bör dock Pekingkon- ventionen fogas till förteckningen i tillkännagivandet till utlän- ningslagen över sådana konventioner som avses i lagens 6 § tredje stycket. Förebyggande av brott och underrättelser I artiklarna 15–19 i konventionen finns bestämmelser om förebyg- gande av brott och underrättelser. Förutom mindre redaktionella ändringar innebär vissa av artiklarna endast den ändringen att de brott som lagts till i artikel 1 i konventionen omfattas. Detta kräver inga lagändringar. Samma bedömning gjordes i samband med till- trädet till protokollet till och protokollet till plattformsprotokollet, som innehåller motsvarande reglering (prop. 2013/14:212, s. 18 och 19). tillträde till överenskommelser inom FN … I artiklarna 21–25 finns slutbestämmelser vilka i stor utsträckning motsvarar de slutbestämmelser som finns i Montrealkonventionen. På motsvarande sätt som i Pekingprotokollet finns enligt artikel 21.4.b en möjlighet att avge en förklaring om att när det gäller bestämmelser om att skyddande av brottsling ska utgöra brott, så avser att tillämpa dessa i överensstämmelse med principerna i den svenska strafflagstiftningen om ansvarsfrihet i familjerelationer. Som framgår av avsnitt 5.3.3 bör avge en sådan förklaring. 6 Konsekvenser av förslagen Bedömning: De föreslagna ändringarna kan medföra vissa kost- nadsökningar för rättsväsendet, främst för Säkerhetspolisen och men även för de allmänna domstolarna och, i begränsad omfattning, för Kriminalvården. Kostnads- ökningarna bör kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag hos berörda myndigheter. I betänkandet lämnas förslag dels till en ny straffbestämmelse rör- ande deltagande i stridsrelaterad verksamhet i en väpnad konflikt till stöd för en terroristorganisation, dels till utvidgning av de införda straffbestämmelserna om terrorismresor i nuvar- ande 5 b § lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet, förkortad rekryteringslagen, finansiering av sådana resor i 3 a § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, förkortad finansierings- lagen, och en utvidgning av straffansvaret för rekrytering i 4 § rekryteringslagen. Det föreslås också att det ska bli möjligt att använda hemliga tvångsmedel för dessa brott. De kostnader som kan beräknas uppkomma för staten till följd av dessa förslag hänför sig till rättsväsendet. Det kan framför allt bli fråga om en viss ökning av kostnaderna för Säkerhetspolisens brottsutredande verksamhet och för . För domstolarna och Kriminalvården bedöms kostnadsökningen vara marginell. Den nykriminalisering som föreslås i fråga om deltag- ande i stridsrelaterad verksamhet i en väpnad konflikt utomlands omfattar, som framgår direkt av lagtexten, endast gärningar som begås utomlands. Det innebär att det i många fall kan komma att krävas hjälp av utländska myndigheter för att förundersökning ska kunna bedrivas och åtal väckas. Då det oftast torde vara fråga om länder som befinner sig i en väpnad konflikt kan möjligheterna till detta antas vara begränsade, vilket i sin tur sannolikt påverkar antalet förundersökningar och åtal i Sverige1. Även den föreslagna utvidg- ningen av de införda straffbestämmelserna om terrorism- resor och finansiering av sådana resor kan förväntas medföra endast viss begränsad ytterligare belastning på berörda myndigheters verk- samhet. Den kostnadsökning som därmed kan uppstå bedöms kunna rymmas inom myndigheternas befintliga anslags- ram2. Därutöver lämnas förslag till viss utvidgning av straffansvaret för olovlig värvning och kapning i . Dessa straff- bestämmelser tillämpas i mycket begränsad omfattning. De förslag som lämnas bedöms inte föranleda någon påtaglig ökning av antalet lagföringar och således inte heller en större kostnadsökning för rättsväsendet än vad som kan rymmas inom ramen för myndig- heternas befintliga anslag. 6.2Konsekvenser för brottsligheten, för det brottsförebyggande arbetet och för jämställdheten mellan kvinnor och män Bedömning: En kriminalisering av deltagande i stridsrelaterad verksamhet i en väpnad konflikt utomlands till stöd för en terroristorganisation, av resor som företas i avsikt att på detta sätt delta i en väpnad konflikt och av finansiering av sådana resor bör kunna få viss avhållande effekt på den typen av handlande. Likaså bör en utvidgning av straffansvaret för rekrytering till sådant deltagande i en väpnad konflikt ha en viss allmänpreventiv verkan. Detsamma gäller för den föreslagna Riksåklagarens beslut , dnr ÅM 2014/8820. 2015/16:1, utgiftsområde 4, s. 59 och prop. 2015/16:78, s. 63. utvidgningen av bestämmelsen om olovlig värvning till krigs- tjänst. Förslagen bör inte påverka jämställdheten mellan kvinnor och män. Ett syfte med straffrättslig lagstiftning är allmänprevention. Genom den normbildande och avskräckande effekt som kriminal- isering rent allmänt kan antas ha kan de förslag som lämnas i betänkandet förväntas få viss avhållande effekt och påverka män- niskor att avstå från att utföra oönskade handlingar. Genom ett straffbeläggande av deltagande i stridsrelaterad verksamhet i en väpnad konflikt till stöd för en terroristorganisation, av resor som företas i avsikt att begå en sådan gärning, av finansiering av sådana resor och av rekrytering till den typen av deltagande i en väpnad konflikt blir det också tydligt att samhället inte accepterar sådant handlande. De farhågor för negativa konsekvenser som framförts av Säkerhetspolisen i samband med att bl.a. förslag till straffansvar för terrorismresor lämnades i SOU 2015:63, avsnitt 10.2, gör sig emel- lertid i viss utsträckning gällande även i fråga om nu aktuella för- slag. Det utvidgade straffansvaret kan bl.a. antas inverka negativt på anhörigas vilja att ta kontakt med myndigheterna vid misstanke om att en familjemedlem planerar att lämna landet för att delta i strids- relaterad verksamhet på ett sådant sätt som föreslås utgöra brott. I likhet med vad som beskrivits i nämnda betänkande kan där- med Säkerhetspolisens tillgång till tips rörande planerad brottslig- het, men även information från hemkomna personer, minska. Detta kan innebära en försämrad möjlighet för Säkerhetspolisen att bedriva underrättelsearbete. I det nämnda betänkandet har även de problem beskrivits som kan uppkomma för Säkerhetspolisens underrättelsearbete till följd av att tillgången till information från minskar. I samband med att förundersök- ning inleds är det inte längre möjligt för Säkerhetspolisen att ta del av information rörande samma förhållanden genom denna kanal. kan emellertid de förslag som lämnas, i förhållande till de införda bestämmelserna om bl.a. resor i terrorism- syfte, inte anses innebära sådana ytterligare svårigheter att det kan antas få någon större negativ inverkan på myndighetens arbete (se även prop. 2015/16:78, s. 23 och 24). När det gäller jämställdheten mellan kvinnor och män kan det framhållas att straffrättslig lagstiftning ska vara neutral när skydds- intresset för varje bestämmelse fastställs, och det gäller även de fram- lagda förslagen. Dessa kan således inte anses ha någon direkt påverkan på jämställdheten mellan kvinnor och män. Förslagen bedöms inte i övrigt få några sådana konsekvenser som anges i 14 och 15 §§ kommittéförordningen och som ska redovisas i betänkandet. Förslag: De föreslagna ändringarna ska träda i kraft . De ändringar som föreslagits ska träda i kraft . Med hänsyn till den tid som kan beräknas gå åt för remiss- förfarande, fortsatt beredning inom , inhämtande av lagrådsyttrande och riksdagsbehandling är det tidigaste datumet som ändringarna kan träda i kraft . Bedömning: De föreslagna lagändringarna kräver inte några särskilda övergångsbestämmelser. Enligt allmänna principer får en ny straffrättslig lag inte ges retroaktiv verkan om lagen innebär en skärpt reglering i förhållande till vad som gällde tidigare. Beträffande strafflagstiftning är detta lagfäst i 2 kap. 10 § regeringsformen och artikel 7 i Europakon- ventionen, vilken gäller som svensk lag. En bestämmelse om förbud mot retroaktiv strafflagtillämpning finns även i 5 § lagen (1964:163) om införande av . De straffbestämmelser som föreslås ska tillämpas endast i fråga om gärningar som begås efter ikraft- trädandet. Detta följer av såväl allmänna principer som de redovisade bestämmelserna. Någon särskild övergångsbestämmelse behövs alltså inte. 8.1Förslaget till lag om ändring i Den som genom olaga tvång, eller när det gäller luftfartyg genom användande av tekniska hjälpmedel, bemäktigar sig eller ingriper i manövreringen av 2.ett fartyg, som används i civil yrkesmässig sjöfart för befordran av gods eller passagerare, bogsering, bärgning, fiske eller annan fångst, eller 3.en buss, en tung lastbil eller ett maskindrivet spårfordon på järnväg, spårväg eller tunnelbana, som används i förvärvsverksamhet för befordran av gods eller passagerare, döms för kapning till fängelse i högst . Detsamma gäller den som genom olaga tvång bemäktigar sig en plattform i havet som är avsedd för verksamhet för utforskning eller utvinning av naturtillgångar eller för något annat ekonomiskt ändamål. Den som i annat fall 1.förstör eller allvarligt skadar ett sådant fartyg eller en sådan plattform som anges i första stycket eller ett luftfartyg i trafik, eller 2.vidtar en åtgärd som är ägnad att framkalla fara för säkerheten för ett sådant fartyg eller en sådan plattform som anges i första stycket eller för ett luftfartygs säkerhet under flygning döms för sjö- eller luftfartssabotage till fängelse i högst . Är brott som avses i första eller andra stycket att anse som grovt, döms till fängelse , lägst två och högst , eller på livstid. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om därigenom framkallats fara för flera människoliv eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. I paragrafen regleras i första stycket straffansvar för kapning och i andra stycket för sjö- och luftfartssabotage. Ändringen behandlas i avsnitt 5.2.4. Genom en ändring i första stycket utvidgas straffansvaret för kapning till att omfatta den som genom användande av tekniska hjälpmedel bemäktigar sig eller ingriper i manövreringen av ett luft- fartyg. I dessa fall krävs inte att det förekommit något olaga tvång enligt 4 kap. 4 § . Straffansvaret kan därmed omfatta bl.a. den som genom användande av tekniska hjälpmedel fjärrstyr ett luftfartyg och därigenom hindrar piloten från att utöva kontroll över detta. Den som utan regeringens tillstånd här i landet värvar någon annan till främmande krigstjänst eller därmed jämförlig tjänst döms för olovlig värvning till böter eller fängelse i högst eller, om var i krig, till fängelse i högst . I paragrafen regleras straffansvar för olovlig värvning till främ- mande krigstjänst eller därmed jämförlig tjänst. Ändringen behandlas i avsnitt 4.4. Paragrafen ändras så att den omfattar även den som värvar en enstaka person till främmande krigstjänst eller därmed jämförlig tjänst. För straffansvar krävs att en person förmår någon annan att acceptera att ta sådan tjänst. De närmare detaljerna kring denna tjänst, bl.a. vilken funktion den värvade ska ha inom krigsorganisat- ionen eller vilka konkreta uppgifter tjänsten kommer att innehålla, behöver inte vara fastställda vid värvningstidpunkten. Det är inte heller nödvändigt att ersättning ska utgå för tjänstgöringen. Vidare ändras paragrafen genom att det uttryckliga straff- ansvaret för den som ”förmår folk att olovligen begiva sig ur riket för att taga sådan tjänst” tas bort. Slutligen höjs straffmaximum från fängelse till fängelse . Avsikten är inte att generellt höja straffvärdet för brottet utan att skapa utrymme för en mer nyanserad bedömning av straffvärdet vid allvarliga fall.