sou · H4B311 · 2016-02-24 00:00:00 — Om det kan ske, ska en förälder – vars samtycke inte krävs – ändå höras i adoptionsärendet (10 § tredje stycket). Ett beslut om adoption meddelas alltså av allmän domstol. En förutsättning för att domstolen ska ge sitt tillstånd till adoptions- ansökningen är att adoptionen är till fördel för barnet, dvs. bedöm- ningen utgår från principen om barnets bästa. Det krävs också att den som vill adoptera har uppfostrat barnet eller vill uppfostra barnet, eller att det annars med hänsyn till det personliga förhåll- andet mellan sökanden och barnet finns en särskild anledning till adoptionen. Vid bedömningen av om det är lämpligt att adoptionen äger rum ska domstolen, även när barnets samtycke inte behövs, ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad. En ansökan om adoption får inte bifallas om det från någon sida har getts eller utlovats ersättning, eller om det har avtalats om bi- drag till barnets underhåll. Underhållsbidrag i form av ett engångs- belopp är dock inte ett hinder för tillstånd till adoptionen under vissa i lagen närmare angivna förutsättningar (6 §). Innan dom- stolen beslutar i frågan om adoption ska den inhämta upplysningar om barnet och sökanden samt om huruvida ersättning eller bidrag till barnets underhåll har lämnats eller utlovats. Om barnet inte har fyllt , ska socialnämnden yttra sig i ärendet. ska, om det inte är olämpligt, försöka klarlägga barnets inställning och redovisa den för domstolen (10 §). Om domstolen beslutar om adoption, ska barnet i rättsligt hän- seende betraktas som adoptantens barn och inte som barn till sina biologiska föräldrar. Undantag gäller när en make har adopterat den andra makens barn eller adoptivbarn. I sådana fall ska barnet nämligen anses som makarnas gemensamma (8 §). En adoption kan inte hävas, men verkningarna av adoptionen upphör i förhållande till adoptanten och dennes släktingar om adoptivbarnet adopteras av någon annan än adoptantens make (7 §). Domstolens beslut får överklagas av sökanden eller den som ska höras i ärendet (11 §). 6.2.2Lagen om internationell adoptionsförmedling Om barnet har hemvist utomlands och den eller de som ska adop- tera barnet har hemvist i , ska lagen om internationell adop- tionsförmedling () tillämpas. Den som vill adoptera ett barn från utlandet ska anlita en sammanslutning som är auktoriserad av Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd (tidigare Myn- digheten för internationella adoptionsfrågor, )2. Detta gäller dock inte enstaka fall av adoption som avser släktingbarn eller där det annars finns särskilda skäl att adoptera utan förmedling av en auktoriserad sammanslutning, s.k. enskilda adoptioner. Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd ska i sådana fall, innan barnet lämnar det andra landet, pröva om adoptionsförfarandet är godtag- bart (3–5 §§). En auktoriserad sammanslutning är normalt skyldig att tillhanda- hålla internationell adoptionsförmedling åt en enskild person. Det krävs dock att personen har ett medgivande från socialnämnden att ta emot ett utländskt barn för adoption. I vissa fall ställer det andra landet sådana krav på sökanden eller sökandena att sammanslutningen inte kan tillhandahålla adoptions- förmedling. Det andra landet kan t.ex. kräva att sökandena ska ha varit gifta ett visst antal år eller ställa upp strängare krav på sökan- denas ålder än vad som följer av svensk praxis. Det har också visat sig vara svårt för ensamstående män att bli godkända som adoptiv- föräldrar av ursprungsländerna.3 I 6 kap. socialtjänstlagen (SoL) finns det bestämmelser som aktua- liseras vid en adoption. Enligt 6 § krävs socialnämndens medgiv- ande eller beslut om vård för att ett barn ska få tas emot för stadig- varande vård och fostran i ett sådant enskilt hem som inte tillhör någon av föräldrarna eller någon annan som har vårdnaden om barnet. måste dessutom, innan den kan lämna ett medgiv- 2015/16:1 utgiftsområde 9, bet. 2015/16:SoU1 och rskr. 2015/16:102. 3Statens medicinsk-etiska råds rapport befruktning – etiska aspekter (Smer 2013:1) , s. 45, samt information på bl.a. hemsida på internet . ande eller fatta beslut om vård, utreda förhållandena i det enskilda hemmet och förutsättningarna för vård i det hemmet. I 12 och 14 §§ SoL finns det särskilda bestämmelser om inter- nationella adoptioner. Bestämmelserna innebär i huvudsak följande. En person som vill adoptera ett barn med hemvist utomlands och som inte är barnets förälder eller vårdnadshavare måste ha social- nämndens medgivande för att få ta emot barnet för adoption. Med- givandet ska inhämtas innan barnet lämnar det land där det har sin hemvist och får bara lämnas om sökanden är lämpad att adoptera. Vid lämplighetsbedömningen ska särskild hänsyn tas till sökandens kunskaper och insikter om adoptivbarn och deras behov. Särskild hänsyn ska också tas till den planerade adoptionens innebörd samt till sökandens ålder, hälsotillstånd, personliga egenskaper och sociala nätverk. Ett medgivande förutsätter dessutom att sökanden har del- tagit i en av kommunen anvisad föräldrautbildning. Undantag kan göras i sådana fall där sökanden har adopterat ett barn från utlandet. medgivande till att ta emot ett barn upphör att gälla om barnet inte har tagits emot i hemmet från det att medgivandet lämnades (12 §). När ett visst barn har föreslagits för adoption, krävs nämndens samtycke till att adoptionsförfaran- det får fortsätta (14 §). Om det vid mottagandet av barnet finns ett adoptionsbeslut som gäller i , behövs det inget medgivande från nämnden. Hemmet tillhör ju då barnets föräldrar (se 6 § ovan). De internationellt privaträttsliga reglerna om adoption finns fram- för allt i lagen (1997:191) med anledning av tillträde till om skydd av barn och samarbete vid internatio- nella adoptioner4 (fortsättningsvis lag), förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äkten- skap, adoption och förmynderskap (fortsättningsvis för- 4 Konventionen antogs i . ordning) och lagen (1971:796) om internationella rättsförhållanden rörande adoption (fortsättningsvis lag). Enligt 1 § lag ska gälla som lag i . Lagen har företräde framför lag. Den har också företrädare framför 4 kap. FB i sådana fall där Haag- konvention ställer högre krav. Lagen har däremot inte företrädare framför förordning (se artikel 39 Haagkonven- tion). förordning gäller i förhållanden mellan de nordiska länderna. Förordningen bygger på en internordisk konvention från och har, som nämnts, företräde framför lag (och därmed också framför ). lag bygger inte på någon internationell konvention. har dock vid utformningen av lagen tagit intryck av en kon- vention om behörig myndighet, tillämplig lag och erkän- nande av beslut rörande adoption5. Lagen gäller bara i den mån andra konventionsbaserade regler inte ska tillämpas. innehåller regler som ska säkerställa att barnets bästa beaktas vid internationella adoptioner. Den innehåller också regler om samarbete mellan medlemsstaterna och regler om erkännande av andra medlemsstaters adoptionsbeslut. En adoption enligt konventionen förutsätter att myndigheterna i barnets ursprungsland har beslutat att en internationell adoption är till barnets bästa och att möjligheten att placera barnet inom ursprungslandet vederbörligen har beaktats (artikel 4). Ursprungs- landets myndigheter ska svara för att erforderliga samtycken finns och att hänsyn har tagits till barnets önskemål och inställning (med hänsyn till barnets ålder och mognad). Mottagarlandets myndig- heter ska å sin sida svara för att de tilltänkta adoptivföräldrarna är lämpliga och att de har fått rådgivning. Mottagarlandets myndig- heter ska också ha fastställt att barnet har, eller kommer att få, till- stånd att resa in i och stadigvarande bosätta sig i landet (artikel 5). 5 Konventionen antogs av och upphörde att gälla . anslöt sig aldrig till konventionen. ska, som tidigare nämnts, gälla som lag i (1 § lag). Detta innebär i huvudsak följande. Den som i vill adoptera ett barn med hemvist i en annan konventionsstat, ska göra sin ansökan hos socialnämnden i sin hem- kommun (3 § första stycket lagen och artikel 14 i konventionen). ska pröva om sökanden kan medges att i adoptions- syfte ta emot ett barn med hemvist utomlands (3 § tredje stycket lagen och 6 kap. 12–15 §§ SoL) och – om ett sådant medgivande läm- nas – sammanställa en rapport om sökanden. Rapporten ska inne- hålla upplysningar om sökandens lämplighet att adoptera samt om sökandens bakgrund, familjeförhållanden, sjukdomshistoria, sociala miljö och motiv till adoptionen (3 § andra stycket lagen och arti- kel 15.1 i konventionen). Om en auktoriserad adoptionsorganisation har anlitats för förmed- ling av adoptionen, ska organisationen till ursprungsstaten överlämna den rapport om sökanden som socialnämnden har upprättat. Orga- nisationen ska också ta emot den rapport om barnets förhållanden som har upprättats i ursprungsstaten (4 § lagen och artiklarna 15.2 och 16.2 i konventionen) samt vidta sådana åtgärder som bidrar till en säker överflyttning av barnet (4 § lagen och artiklarna 18–20 i konventionen). förordning gäller som sagt i förhållanden mellan de nordiska länderna och innehåller bestämmelser om svensk domstols behörig- het, tillämplig lag och erkännande av utländska adoptionsbeslut. Bestämmelserna innebär väsentligen följande. Svensk domstol är behörig att pröva en ansökan om adoption i sådana fall där både sökanden och den som sökanden vill adoptera är nordiska medborgare och sökanden har hemvist i . Dom- stolen ska då tillämpa svensk lag. Om den som ska adopteras är och bosatt i något annat nordiskt land, måste dom- stolen – innan ärendet avgörs – inhämta ett yttrande från barna- vårdsmyndigheten i barnets hemland (11 och 12 §§). Förordningen innehåller även bestämmelser om hävning av adop- tion. En ansökan om hävning av adoption kan dock inte bifallas i svensk domstol. Det senare beror på att den svenska domstolen ska tillämpa svensk lag och att en adoption inte kan hävas enligt svensk lag (13 §). Ett adoptionsbeslut som har meddelats i ett annat nordiskt land gäller automatiskt i . Detsamma gäller för ett sådant beslut om hävning av adoption som har meddelats i ett annat nordiskt land (22 §). lag innehåller, på samma sätt som förordning, bestämmelser om svenskt domstols behörighet, tillämplig lag och erkännande av utländska adoptionsbeslut, men ska bara tillämpas i den mån annat inte följer av andra konventionsbaserade regler. Be- stämmelserna i lagen innebär följande. En svensk domstol är behörig att pröva en ansökan om adoption i sådana fall där sökanden är svensk medborgare, sökanden har hem- vist i eller regeringen har medgett att ansökningen får prövas här (1 §). Domstolen ska då tillämpa svensk lag. Om ansökningen avser ett barn , ska domstolen särskilt beakta om sökan- den eller barnet – genom medborgarskap, hemvist eller på annat sätt – har anknytning till en främmande stat, och det skulle medföra avsevärd olägenhet för barnet om adoptionen inte blir gällande där. Tanken bakom denna bestämmelse är att man vill undvika sådana haltande rättsförhållanden som innebär att ett barn anses vara adopte- rat i den ena staten men inte i den andra. Om barnet är utomnordisk medborgare och eller äldre, ska domstolen även inhämta ett yttrande från (2 §). Ett utländskt beslut om adoption ska normalt per automatik erkännas i om den eller de sökande var medborgare eller hade hemvist i den aktuella staten när beslutet meddelades. Undan- tag gäller om barnet då var svensk medborgare eller hade hemvist i . I ett sådant fall krävs att Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd godkänner adoptionen för att det utländska be- slutet ska erkännas i . Undantag gäller också om ett erkän- nande av beslutet skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för vår rättsordning, s.k. ordre public (3 och 6 §§). Med nationell adoption avses här att en eller två sökande i adopterar ett barn med hemvist i landet. Det kan vara fråga om adoption av ett spädbarn, ett äldre barn i ett familjehem eller en vuxen person. Det kan också vara fråga om adoption av en makes barn, s.k. närståendeadoption. Nationella adoptioner kan aktualiseras när personer har genom- gått en assisterad befruktning i utlandet och tagit med sig barnet till , eller när barnet fötts här. Detsamma gäller när personer har deltagit i ett surrogatarrangemang i utlandet. Vid en nationell adoption tillämpas de regler i och socialtjänstlagen som har behandlats i tidigare avsnitt (se av- snitten 6.2.1 och 6.2.3). Om ett ärende har en internationell anknyt- ning, kan det också bli aktuellt att tillämpa internationellt privat- rättsliga regler (se avsnitt 6.3). Reglerna i innebär i huvudsak följande. En svensk allmän domstol är normalt behörig om sökanden eller sökandena har hemvist i och ska, om den är behörig, tillämpa svensk lag. Domstolen ska inhämta behövliga samtycken och yttran- den samt pröva om förutsättningarna för en adoption är uppfyllda. Om domstolen beslutar om adoption, ska barnet betraktas som adoptantens barn och inte som barn till sina biologiska föräldrar. Undantag gäller om en make har adopterat den andra makens barn. I ett sådant fall ska barnet anses om makarnas gemensamma. De flesta adoptioner avser sådana barn som har hemvist utomlands. Dessa adoptioner benämns här internationella adop- tioner. Antalet barn som kommer till efter förmedling av en auktoriserad adoptionsorganisation har minskat kraftigt under 2000- talet. uppgick antalet sådana barn till 1 008 och upp- gick motsvarande antal till 345.6 Vid internationella adoptioner tillämpas framför allt lagen om internationell adoptionsförmedling, socialtjänstlagen och lag. 6 Myndigheten för internationella adoptionsfrågors årsredovisning 2014 s. 8. Om barnets hemvistland är ett annat nordiskt land eller ett land som inte har tillträtt , kan det också bli aktuellt att tillämpa reglerna lag respektive lag. Reglerna innebär i huvudsak följande. En internationell adoption måste som regel ske genom förmed- ling av en auktoriserad adoptionsorganisation. Undantag gäller för enstaka adoptioner som avser släktingbarn eller där det annars finns särskilda skäl att adoptera utan förmedling av en sådan organisation (enskilda adoptioner). Det första steget i en internationell adop- tionsprocess är därför ofta att sökanden eller sökandena anmäler sitt intresse hos en auktoriserad adoptionsorganisation. Sökandena ansöker härefter om socialnämndens medgivande till att i adoptions- syfte få ta emot ett barn med hemvist utomlands. När socialnämn- dens medgivandeutredning har sammanställts och dokumenterats i en utredningsrapport, sköter den auktoriserade adoptionsorganisa- tionen kontakterna med utlandet. När en utländsk kontakt har bedömt att en tänkt placering hos sökandena är till ett visst barns bästa, får sökandena ta ställning till förslaget att adoptera det barnet. Om sökandena godtar förslaget och således bestämmer sig för att gå vidare med adoptionen, ska de göra en anmälan om det till socialnämnden. Nämnden ska skynd- samt, och senast , pröva om adoptionsförfarandet ska få fortsätta. Vid denna prövning gör socialnämnden en bedöm- ning av sökandenas behörighet och lämplighet att adoptera det aktuella barnet. Om nämnden samtycker till att förfarandet får fort- sätta, måste sökandena invänta ett besked om att kunna resa till barnets hemvistland för att hämta hem barnet. Vid en enskild adop- tion krävs det, utöver ovanstående, att Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd – innan barnet lämnar sitt hemvistland – prövar om förfarandet är godtagbart. Det praktiska förfarandet i barnets hemvistland varierar från land till land. Vissa länder kräver t.ex. att sökandena vistas i landet tillsammans med barnet innan landets myndigheter be- slutar om adoption eller godkänner att sökandena i adoptionssyfte tar med sig barnet till . När det i barnets hemvistland har meddelats ett adoptionsbeslut, uppkommer frågan om det beslutet erkänns i . Så är t.ex. fallet om barnets hemvistland är anslutet till Haagkonven- tion. Om det utländska beslutet inte per automatik erkänns i , kan Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd efter ansökan av sökandena godkänna att beslutet ska gälla här. I andra fall måste ett adoptionsbeslut meddelas av en svensk domstol (4 kap. 9 § FB). Ett barn som inte har fyllt och som adopteras av en svensk medborgare blir vid adoptionen svensk medborgare om det adop- teras i ett nordiskt land eller om det adopteras genom ett utländskt beslut som godkänts eller annars gäller i enligt lag eller lag (4 § lagen [2001:82] om svenskt medborgarskap). Om barnet är svensk medborgare, behöver det inte ha uppehålls- tillstånd för att resa till och bosätta sig i riket. I en del andra fall måste barnet däremot ha beviljats uppehållstillstånd före inresan till . Bestämmelser om detta har behandlats i avsnitt 5.5. Det är möjligt för en sökande att vända sig direkt till en allmän domstol med en ansökan om adoption, dvs. utan att först ha fått medgivande av socialnämnden eller tillstånd av Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd. Undantag gäller för de ärenden som omfattas av , vilka alltid måste in- ledas i socialnämnden (3 § första stycket lag och arti- kel 14 i konventionen). Enligt direktiven ska utredningen beakta de rättigheter som barn tillerkänns enligt (FN:s) konvention om bar- nets rättigheter (). Utredningen ska också beakta andra grundläggande mänskliga fri- och rättigheter och då särskilt de rättigheter som kvinnor tillerkänns i FN:s konvention om av- skaffande av all slags diskriminering av kvinnor (kvinnokonven- tionen). I det följande redogör vi för relevanta delar av dessa två konventioner. Vi redogör också för relevanta delar av den euro- peiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheter- na och de grundläggande friheterna (), FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter och Europarådskonvention om mänskliga rättigheter och biomedicin (biomedicinkonventionen). Därefter behandlar vi Europeiska unio- nens (EU:s) stadga om de grundläggande rättigheterna (rättighets- stadgan) och vissa andra instrument och dokument som har ut- arbetats inom EU respektive och som har koppling till de frågor som utredningen har i uppdrag att överväga. Innan vi redogör för innehållet i de internationella instrumenten finns det skäl att säga några ord om de metoder som finns för införlivande av internationella konventioner och andra instrument i svensk rätt och vilken status deras bestämmelser har i förhållande till bestämmelser i nationell rätt. I införlivas ofta konventioner genom transformering eller genom konstaterande av normharmoni. Transformering innebär att man, i den utsträckning det anses behövligt, inför eller ändrar svenska bestämmelser så att den nationella regleringen överensstämmer med konventionens krav. Konstaterande av norm- harmoni innebär, som uttrycket antyder, ett konstaterande av att svensk rätt överensstämmer med innehållet i en konvention och att några författningsändringar därför inte behöver genomföras. Ett annat tillvägagångssätt för införlivande är inkorporering, vilket inne- bär att man i lag föreskriver att bestämmelserna i en konvention ska gälla som lag i . Konventionens originaltext blir därmed gäll- ande som svensk lag. är alltid, oavsett om en konvention inkorporeras eller transformeras, eller om normharmoni konstateras, folkrättsligt för- pliktat att följa de konventioner som har tillträtts. och regeringen ska säkerställa att den nationella lagstiftningen stämmer överens med internationella åtaganden. Enligt principen om fördragskonform tolkning ska svensk rätt av domstolar och andra myndigheter tolkas på ett sätt som är förenligt med konventionsåtaganden. Om det finns en konflikt mellan bestäm- melserna i nationell rätt och bestämmelserna i en sådan internatio- nell konvention som inte har inkorporerat, har dock den nationella rätten i regel getts företräde. Inom EU gäller de fördrag m.m. som medlemsstaterna har enats om, bl.a. fördraget om Europeiska unionen () och för- draget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) samt den tidigare nämnda rättighetsstadgan. I EU-rättsliga samman- hang brukar dessa instrument kallas för primärrätt. Även EU:s institutioner kan utfärda olika typer av rättsakter. Dessa rättsakter brukar kallas för sekundärrätt. En förordning är bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater. Ett direktiv sätter upp vilka mål som medlemsstaterna ska uppnå och det är sedan upp till varje stat att bestämma hur den ska genomföra dessa mål. Ett beslut är bindande och direkt tillämpligt för dem som det riktar sig till (t.ex. en enskild medlemsstat eller ett företag). EU-institutionerna kan vidare framföra åsikter och föreslå åtgärder genom t.ex. rekom- mendationer och yttranden. Dessa är inte bindande. FN:s konvention om barnets rättigheter () an- togs . hade en framträdande roll vid arbetet med konventionen och var ett av de första länderna som Konventionen trädde i kraft . I artikel 4 förpliktas staterna att vidta alla lämpliga lagstiftnings- åtgärder samt administrativa och andra åtgärder som behövs för att genomföra de rättigheter som erkänns i konventionen. Några lagstiftningsåtgärder ansågs inte nödvändiga för att skulle kunna tillträda . Svensk rätt ansågs nämligen vara förenlig med konventionens bestämmelser (prop. 1989/90:107, bet. 1989/90:SoU28 och rskr. 1989/90:350). Sedan ratificerades har frågan om den svenska rättens överensstämmelse med rättigheterna i konventionen utretts . En särskild utredare har fått regering- ens uppdrag att göra en kartläggning inom särskilt angelägna områden av hur tillämpningen av lagar och andra föreskrifter överensstämmer med barnets rättigheter enligt konventionen och de tilläggsproto- koll som har tillträtt. Regeringen har sedermera påbörjat arbetet med att göra konventionen till svensk lag. Mot bakgrund av det ska utredaren också •lämna förslag till en lag om inkorporering av , •belysa vilka principer som kan bli aktuella vid en eventuell kon- flikt mellan bestämmelser och svensk lagstift- ning, samt hur bestämmelser kan få genomslag vid en sådan konflikt, •belysa vilken vägledning som kan behövas för uttolkning av konventionen, och •lyfta fram vilka åtgärder i övrigt som kan behöva vidtas vid en inkorporering av . Uppdraget ska redovisas . i (barnrättskommittén) över- vakar att konventionsstaterna i fråga om barnets rättigheter lever upp till konventionens krav. I barnrättskommitténs arbete ingår bl.a. att granska de rapporter som konventionsstaterna med jämna mellanrum överlämnar till kommittén och att lämna rekommenda- tioner om hur staterna på olika sätt ytterligare kan tillgodose rättig- heterna i konventionen. har lämnat fem rapporter, varav den senaste lämnades . kan sägas innehålla en universell definition av de rättigheter som bör tillkomma alla barn. Inget hindrar dock att konventionsstaterna tillgodoser barns rättigheter i större utsträck- ning än vad konventionen kräver. Som barn räknas varje människa under , om inte han eller hon blir myndig tidigare enligt den nationella lagstiftningen. Konventionen vilar på fyra grundläggande principer som ska vara styrande för tolkningen av konventionens övriga artiklar. •förbud mot diskriminering (artikel 2), •barnets bästa i främsta rummet (artikel 3), •rätten till liv och utveckling (artikel 6), och •rätten att få komma till tals (artikel 12). De grundläggande principerna innebär att varje barn, utan undan- tag, har rätt att få del av sina rättigheter, att barnets bästa ska beaktas vid alla beslut som avser barn, att inte bara barnets överlevnad utan också barnets utveckling ska säkerställas till det yttersta av sam- hällets förmåga samt att barnets åsikter ska få komma fram och visas respekt. De grundläggande principerna hänger ihop och formar tillsammans en attityd till barn som man skulle kunna kalla kon- ventionens barnsyn.