sou · H4B356 · 2016-09-02 00:00:00 — Bestämmelsen gäller säkerhet som ställts av en närings- idkare som underlättat ett kopplat researrangemang. I första stycket regleras dels för vilka anspråk säkerheten får tas i anspråk, dels i vilka situationer detta får ske. Till skillnad från vad som gäller för säkerhet som ställts av arrangörer och återförsäljare av paketresor får säkerhet som ställts av näringsidkare som under- lättat ett kopplat researrangemang endast tas i anspråk för åter- betalning av betalningar som näringsidkaren har mottagit från rese- nären för de resetjänster som ingår i det kopplade researrange- manget och endast i de fall och i den utsträckning dessa resetjänster inte fullgörs till följd av näringsidkarens insolvens. Om närings- idkaren är den som ansvarar för persontransport som ingår i det kopplade researrangemanget får säkerheten dessutom, enligt andra stycket tas i anspråk för att bekosta resenärens hemtransport och inkvartering i avvaktan på hemtransporten. Med begreppet hem- transport avses detsamma som i paketreselagen. Även i innehållet i andra stycket är nytt. Om inte annat visas eller framgår av omständigheterna ska utebliven full- görelse av en resetjänst anses bero på insolvens hos arrangören eller den närings- idkare som underlättat det kopplade researrangemanget. Bakgrunden till paragrafen, som är ny, finns i avsnitt 7.3. I paragra- fen fastställs en presumtion för insolvens när en resetjänst inte full- görs. Presumtionen bryts om det visas att den uteblivna fullgörel- sen beror på annat eller det framgår av omständigheterna. Ersättning får betalas ut till den som tillhandahåller uppehälle eller hemtrans- port åt resenären. Paragrafen är ny men motsvarar till sitt innehåll den tidigare 6 § andra stycket. Vissa språkliga ändringar har gjorts. Ingen ändring i sak är avsedd. Genom bestämmelsen klargörs att ersättning ur rese- garantin får betalas ut till den som inkvarterar resenären eller som tillhandahåller dennes hemtransport. Med begreppet hemtransport avses detsamma som i paketreselagen. Ersättning som resenären har fått genom försäkring eller på annat sätt för en resetjänst som inte fullgjorts ska dras av från motsvarande ersättning som betalas ut enligt denna lag. Bakgrunden till paragrafen, som är ny, finns i avsnitt 7.5. Genom paragrafen fastställs att resenärens rätt till ersättning förutsätter att denne inte redan har kompenserats för den uteblivna fullgörelsen, genom försäkring eller på annat sätt, t.ex. genom återbetalning enligt bestämmelserna i konsumentkreditlagen. Ersättning som betalats ut enligt denna lag får återkrävas från resenären en- dast om resenären genom otillbörligt handlande har orsakat en kostnad som medlen tagits i anspråk för eller resenären genom att lämna oriktiga uppgifter om sådan ersättning som avses i 6 d § har fått högre ersättning än vad som annars skulle ha betalats ut. Paragrafen, som är ny, motsvarar delvis det tidigare fjärde stycket i 6 §. Bakgrunden till ändringen finns i avsnitt 7.5. Ändringen inne- bär att utbetalad ersättning kan krävas tillbaka även i de fall resenä- ren genom att uppsåtligen lämna felaktiga uppgifter om ersättning som denne har fått från annat håll har fått högre ersättning än vad denne annars skulle ha fått. Begäran om att säkerhet ska få tas i anspråk ska göras efter det att den resetjänst som avses med begäran skulle ha fullgjorts. För- summas det, upphör rätten till ersättning ur säkerheten. Paragrafen har ändrats som en konsekvens av de ändringar som gjorts med avseende på vilka situationer säkerheten får tas i an- språk. Se vidare härom i kommentarerna till 6 och 6 a §§. Ärende om ianspråktagande av säkerhet får inte avgöras utan att den som har ställt säkerheten har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan och har fått tillfälle att yttra sig över den. Ärendet får dock avgöras utan att så har skett om näringsidkaren har för- satts i konkurs eller det är känt att denne inte kan anträffas. Har närings- idkaren försatts i konkurs ska konkursförvaltaren underrättas om att ansökan om ianspråktagande av säkerheten har gjorts. bestämmer med hänsyn till omständigheterna i ären- det om underrättelsen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgiv- ning eller på något annat sätt. Bakgrunden till bestämmelsen, som är ny, finns i avsnitt 7.3. Genom första stycket i bestämmelsen stadgas en rätt för den som har ställt säkerheten att få möjlighet att yttra sig över de uppgifter som till- förts ärendet, innan beslut om ianspråktagande av säkerheten be- slutas. Därigenom ges näringsidkaren möjlighet att invända att det finns en annan orsak till att resetjänsten inte har fullgjorts och att visa att det inte beror på insolvens hos arrangören eller den närings- idkare som underlättat det kopplade researrangemanget. I andra stycket stadgas att uppgifterna inte behöver kommuniceras om näringsidkaren i fråga redan har försatts i konkurs eller det är känt att denne inte kan anträffas. Vid konkurs ska i stället konkurs- förvaltaren underrättas om att ansökan om ianspråktagande av säker- heten har gjorts. I tredje stycket stadgas att bestämmer for- men för kommunicering. Vid valet av form för kommunicering ska hänsyn tas till omständigheterna i ärendet. Delgivning bör ske om det är särskilt viktigt att den som har ställt säkerheten verkligen får del av underrättelsen. Har en näringsidkare erbjudit en paketresa till försäljning eller underlättat ett kopplat researrangemang utan att ha ställt säkerhet i enlighet med denna lag ska näringsidkaren åläggas att betala en sanktionsavgift. Sanktionsavgift ska också åläggas den näringsidkare som har underlåtit att fullgöra sådan uppgiftsskyldighet som har ålagts näringsidkaren med stöd av 5 §. Sanktionsavgift ska åläggas även för överträdelse som inte har skett upp- såtligen eller av oaktsamhet. Sanktionsavgiften tillfaller staten. Bakgrunden till ändringarna finns i avsnitt 7.6. Paragrafen genom- för artikel 25 i direktivet. Innehållet i bestämmelsen är helt nytt. Ändringarna innebär att det tidigare straffstadgandet har tagits bort. När det gäller lämnande av oriktiga uppgifter sanktioneras det i stället genom bestämmelser, se vidare i kommenta- ren till 5 §. Övriga straffstadganden har ersatts med en bestäm- melse om en administrativ sanktion. I första stycket klargörs att det som sanktioneras är att erbjuda en paketresa till försäljning samt att underlätta ett kopplat researrange- mang utan att ha ställt säkerhet i enlighet med lagen. Det är till- räckligt att paketresan finns till försäljning för att sanktionsavgift ska kunna påföras. Det krävs inte att någon resenär faktiskt har köpt en paketresa av arrangören eller återförsäljaren. När det gäller kopplade researrangemang krävs att näringsidkaren har vidtagit en åtgärd som innebär att denne underlättat ett kopplat researrange- mang, t.ex. genom att i samband med bekräftelsen av ett avtal om en resetjänst förse resenären med en länk till en annan webbplats där bokning av ytterligare en resetjänst kan göras på ett sådant sätt att ett kopplat researrangemang kan uppstå. Det krävs inte att resenären också har bokat en resetjänst med hjälp av länken. I andra stycket stadgas att sanktionsavgift också ska åläggas näringsidkaren om denne har underlåtit att fullgöra uppgiftsskyl- dighet som denne har ålagts med stöd av 5 §. I tredje stycket stadgas att sanktionsavgift utgår strikt, dvs. oav- sett om överträdelsen har begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. I fjärde stycket anges att sanktionsavgiften tillfaller staten. Sanktionsavgift får inte åläggas någon för en gärning som omfattas av ett vites- föreläggande enligt 4 a § eller 5 §. Bakgrunden till paragrafen, som är ny, finns i avsnitt 7.6. I paragrafen stadgas att sanktionsavgift inte får beslutas för en gärning som omfattas av ett vitesföreläggande. I dessa fall får i stället vitet dömas ut. En motsvarande regel gällde enligt det tidigare straff- stadgandet. Kammarkollegiet prövar genom avgiftsföreläggande frågor om sanktionsavgifter. Avgiftsföreläggande innebär att näringsidkaren föreläggs att godkänna av- När föreläggandet har godkänts gäller det som domstols lagakraftvunna avgörande om att avgift ska tas ut. Ett godkännande som görs efter det att den tid som angetts i föreläggandet har gått ut är dock utan verkan. Om avgifts- föreläggandet inte har godkänts inom utsatt tid får Kammarkollegiet ansöka hos den förvaltningsrätt inom vars domkrets avgiftsföreläggandet har utfärdats, om att avgift ska tas ut. Bakgrunden till paragrafen, som är ny, finns i avsnitt 7.6. I första stycket anges att Kammarkollegiet prövar ärenden om sank- tionsavgift samt att det ska ske genom ett avgiftsföreläggande. I andra stycket anges att avgiftsföreläggande innebär att närings- idkaren föreläggs att godkänna avgiften . I tredje stycket stadgas att ett godkänt föreläggande gäller som lagakraftvunnet avgörande om att avgift ska tas ut. Ett godkännande som gjorts för sent är dock utan verkan. I dessa fall får myndig- heten ansöka om att avgift ska tas ut hos den förvaltningsrätt inom vars domkrets avgiftsföreläggandet har utfärdats. Sanktionsavgiften ska bestämmas till lägst och högst . Avgiften får inte överstiga av näringsidkarens omsättning när- mast föregående år. Om överträdelsen har skett under näringsidkarens första verksamhetsår eller om uppgifter om omsättningen annars saknas eller är brist- fälliga, får omsättningen uppskattas. När avgiftens storlek bestäms ska hänsyn tas till hur allvarlig överträdel- sen är. Avgiften får efterges helt eller delvis om det finns särskilda skäl. Bakgrunden till bestämmelsen, som är ny, finns i avsnitt 7.6. I första stycket anges lägsta och högsta belopp som kan beslutas i sanktionsavgift. I andra stycket anges att avgiften inte får överstiga av näringsidkarens omsättning närmast föregående år. Vidare anges att omsättningen får uppskattas om den är okänd. I tredje stycket anges att hänsyn ska tas till hur allvarlig överträ- delsen är när storleken på avgiften bestäms. Omständigheter som kan vara av betydelse för bedömningen är t.ex. näringsidkaren har sålt resor utan att ställa säkerhet, vilka slags resor det varit fråga om, vilken omsättning näringsidkaren har haft osv. Om det finns särskilda skäl får avgiften helt eller delvis efterges. Det innebär bl.a. att enstaka överträdelser kan leda till sanktions- avgifter som understiger minimibeloppet. Sanktionsavgiften ska betalas till Kammarkollegiet från det att beslutet vann laga kraft eller inom den som anges i beslutet. Om avgiften inte betalas inom den tid som anges i första stycket, ska Kammarkollegiet lämna den obetalda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar. Avgiften faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. Bakgrunden till bestämmelsen, som är ny, finns i avsnitt 7.6. I första stycket anges att sanktionsavgiften som utgångspunkt ska betalas från det att beslutet vann laga kraft. En längre betalningstid kan dock fastställas i beslutet. Sanktionsavgiften ska betalas till Kammarkollegiet. I andra stycket stadgas att Kammarkollegiet ska lämna avgiften till indrivning om den inte betalas inom angiven tid. Vidare erinras om lagen om (1993:891) om indrivning av statliga fordringar. Enligt tredje stycket preskriberas sanktionsavgiften i den utsträck- ning verkställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. Med verkställighet avses faktiska verkställighets- åtgärder. Preskriptionen är absolut. Det betyder att fullgörande inte kan krävas efter det att har gått sedan beslutet vann laga kraft, även om verkställighet har skett avse- ende en del av sanktionsavgiften. Det som preskriberas är den del av avgiften som ännu inte har drivits in. 1.Denna lag träder i kraft . 2.I fråga om överträdelser som skett före ikraftträdandet ska äldre bestäm- melser tillämpas. Ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna har behandlats i av- snitt 9.1. Enligt punkten 1 träder lagen i kraft . Bestämmel- serna ska, med undantag för vad som föreskrivs i andra punkten, tillämpas från ikraftträdandet. I andra punkten anges att äldre bestämmelser ska tillämpas i fråga om överträdelser som skett före ikraftträdandet. För överträdelser som skett före ikraftträdandet ska alltså de tidigare straffbestäm- melserna tillämpas. 11.3Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) Om transportavtalet avser en bestämd person, får den personen inte över- låta sin rätt enligt avtalet till någon annan. Sedan resan har påbörjats får överlåtelse inte ske, även om avtalet inte avser en bestämd person. Första stycket gäller inte när paketreselagen (0000:000) är tillämplig på avtalet. Bestämmelsen har endast ändrats genom att hänvisningen till lagen om paketresor i stället anger den nya paketreselagen. Ingen saklig ändring är avsedd. 11.4Förslaget till lag om ändring i lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler Detta kapitel gäller för avtal varigenom en näringsidkare överlåter eller upplåter lös egendom till eller utför en tjänst åt en konsument. Med tjänst avses i detta kapitel också uthyrning av fast egendom. För avtal om finan- siella tjänster eller om överlåtelse eller emission av finansiella instrument gäller i stället 3 kap. Detta kapitel gäller inte för avtal som 1.avser uthyrning för varaktigt boende, 2.avser uppförande av byggnad eller annan fast anläggning på mark eller 3.ingås med hjälp av en varuautomat eller annan liknande automat eller i en automatiserad affärslokal, 4.ingås med en operatör genom användning av en offentlig telefon- automat, 5.avser en tjänst som fullgörs genom användning av en telefon-, inter- net- eller faxuppkoppling, om tjänsten utförs vid ett enda tillfälle, 6.avser vadhållning, kasinospel eller andra lotteritjänster, 7.avser försäljning av livsmedel eller andra dagligvaror för hushållet som levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats i ett distributions- system med regelbunden utkörning, eller 8.avser paketresor enligt paketreselagen (0000:000) eller som omfattas av lagen (2011:914) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt. Kapitlet gäller inte för avtal utanför affärslokaler, om det pris som konsu- menten sammanlagt ska betala understiger . I fråga om avtal om transport av personer gäller endast 3 § tredje stycket och 9 §. Bakgrunden till ändringen av paragrafen finns i avsnitt 8.1. Genom ändringen i paragrafen genomförs artikel 27.2 i direktivet. Paragrafen har ändrats på så sätt att det i punkten 8 uttryckligen anges att paketresor enligt den nya paketreselagen undantas från tillämpningsområdet för 2 kap. distansavtalslagen. Avtal om kopp- lade researrangemang som omfattas av paketreselagen undantas där- emot inte från kapitlets tillämpningsområde. I övrigt är ändringarna endast redaktionella. 11.5Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen (2008:486) Denna lag har till syfte att främja konsumenternas och näringslivets intressen i samband med marknadsföring av produkter och att motverka marknads- föring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. Bestämmelser om marknadsföring finns bl.a. i –tobakslagen (1993:581), –sjölagen (1994:1009), –lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, –lagen (1996:1006) om anmälningsplikt avseende viss finansiell verk- samhet, –lagen (1996:1118) om marknadsföring av kristallglas, –lagen (1999:158) om investerarskydd, –lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekono- miska samarbetsområdet, –lagen (2002:562) om elektronisk handel och andra informations- samhällets tjänster, –lagen (2004:299) om inlåningsverksamhet, –prisinformationslagen (2004:347), –lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler, –försäkringsavtalslagen (2005:104), –lagen (2005:405) om försäkringsförmedling, –lagen (2006:484) om franchisegivares informationsskyldighet, –lagen (2010:510) om lufttransporter, –radio- och tv-lagen (2010:696), –alkohollagen (2010:1622), –konsumentkreditlagen (2010:1846), –lagen (2011:914) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt, –lagen (2013:1054) om marknadsföring av modersmjölksersättning och tillskottsnäring, –lagen (2014:1344) med kompletterande bestämmelser till EU:s tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningar, –lagen (2015:671) om alternativ tvistlösning i konsumentförhållanden, –lagen (2015:953) om kollektivtrafikresenärers rättigheter och –paketreselagen (0000:0000), Bestämmelsen har ändrats endast på så sätt att hänvisningen till lagen om paketresor har bytts ut mot en hänvisning till den nya paketreselagen och att den strecksats som anger detta har flyttats till slutet av paragrafen. Ingen saklig ändring är avsedd. Genomförande av nytt EU-direktiv om paketresor och översyn av resegarantisystemet Beslut vid regeringssammanträde . EU väntas besluta ett direktiv om paketresor och assi- sterade researrangemang. Direktivets syfte är att bidra till en hög konsumentskyddsnivå på området och till en väl fungerande inre marknad. En särskild utredare ska undersöka hur svensk rätt för- håller sig till direktivet och föreslå de författningsändringar och andra åtgärder som behövs för att genomföra direktivet. Utredaren ska därutöver analysera dagens system för att ställa resegarantier och överväga vilka ändringar som kan behövas. Utre- daren ska även överväga behovet av resegarantier för andra typer av researrangemang än paketresor och assisterade researrangemang. Uppdraget ska redovisas . EU-direktivet och motsvarande svenska regler Till grund för det nuvarande svenska regelverket om paketresor ligger paketresedirektivet (rådets direktiv [90/314/EEG] av om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang). Direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (1992:1672) om paketresor (paketreselagen) och resegarantilagen (1972:204). utöver har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om paketresor (KOVFS 1993:3). Paketreselagen anknyter nära till direktiv, även om det i vissa delar finns avvikande regler. Lagen innehåller bestämmelser om information till resenärer och om avtalsvillkor, t.ex. att priset alltid måste anges. I lagen finns också bestämmelser om ändringar i avtalet samt om tillsyn av hur lagen följs. Förslaget till nytt paketresedirektiv Inom EU väntas antas ett direktiv som är baserat på Europeiska kommissionens förslag COM(2013) 512 final till Europa- parlamentets och rådets direktiv om paketresor och assisterade researrangemang och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 samt direktiv /83/EU och om upphävande av rådets direktiv /314/EEG. Förslaget innebär dels att en stor del av reglerna paketresedirektiv överförs mer eller mindre oförändrade till det nya direktivet, dels att det införs nya regler. Regeringen är positiv till att konsumentskyddet utvidgas och att regelverket görs mer enhetligt. Regeringens övergripande målsätt- ning i förhandlingarna har varit att en god balans ska råda mellan konsumenters och näringsidkares intressen och att en snedvriden konkurrens på resemarknaden ska motverkas. Med paketresa avses enligt förslaget en kombination av minst två olika typer av resetjänster som köps för samma resa eller semester. Med resetjänst avses passagerartransport, inkvartering och bil- uthyrning samt andra turisttjänster som inte utgör en sidotjänst till de tre övriga resetjänsterna. Vidare föreslås vissa regler för s.k. assisterade researrangemang. Med detta avses en kombination av minst två resetjänster för samma resa, men som inte uppfyller definitionen av en paketresa. Kombinationen ska resultera i sepa- rata avtal med olika resetjänstleverantörer men ha förmedlats av en näringsidkare. Bakgrunden till förslaget är bl.a. att resemarknaden har genom- gått omfattande förändringar sedan 1990 års paketresedirektiv an- togs. Det är vanligt att resetjänster säljs via internet, genom att kunderna själva kombinerar sin paketresa, i stället för genom traditionella återförsäljare. Att många resor bokas av kunderna själva på internet har medfört att vissa resetjänster har hamnat i en rättslig gråzon eller utanför paketresedirektivets tillämpningsområde. Det finns också luckor i konsumentskyddet även för dem som har bokat mer traditionella paketresor. Vidare leder vissa bestämmelser paketresedirektiv till onödiga kostnader för arrangörer och återförsäljare, t.ex. krav på information i broschyrer. Förslaget till ett nytt EU-direktiv syftar alltså till att anpassa regelverket till utvecklingen på resemarknaden. Direktivet är ett s.k. fullharmoniseringsdirektiv, vilket innebär att medlemsstaterna inte får behålla eller införa bestämmelser som avviker från direkti- vet. I vissa frågor ger direktivet emellertid medlemsstaterna viss valfrihet vid genomförandet. Medlemsstaterna ska ha genomfört direktivet senast efter att det har antagits. Den föreslagna regleringen innehåller nya eller ändrade bestäm- melser i bl.a. följande frågor: En utvidgning av direktivets tillämpningsområde i förhållande till direktiv. Det nya direktivet föreslås få en vidare definition av paketresor och bli tillämpligt även på s.k. assiste- rade researrangemang. Undantag för vissa slags affärsresor. Krav på information angående paketreseavtalet och sätt för att lämna sådan information. Möjlighet till prisökning, t.ex. på grund av ökade bränslekostnader. Resenärens rätt att avboka en paketresa vid extraordinära hän- delser på resmålet. Arrangörens respektive återförsäljarens ansvar för att en paket- resa fullgörs enligt avtalet. Arrangörens ansvar avseende kostnader för inkvartering när resenärens återresa inte kan säkerställas på grund av vissa extraordinära omständigheter. Kriterier för beräkning av säkerheter till skydd vid insolvens- situationer. Skyldighet för återförsäljare av assisterade researrangemang att ställa säkerhet och att lämna information. Under förhandlingarna har vissa ytterligare frågor tillkommit. Där- ibland kan nämnas en bestämmelse om möjlighet till krav på skrift- lig bekräftelse vid telefonförsäljning samt ångerrätt vid försäljning utanför fasta affärslokaler. Resegarantilagens bestämmelser om resegarantier, dvs. ställande av säkerhet till skydd för resenären vid arrangörens obestånd m.m., fanns i svensk rätt års paketresedirektiv och bygger alltså inte på EU-rättslig grund. Enligt resegarantilagen ska den som är arrangör eller återförsäljare av paketresor ställa säkerhet hos Kammarkollegiet innan en paketresa eller en transport som sker tillsammans med en paketresa marknadsförs. Skyldigheten att ställa säkerhet gäller även för vissa resor som sammantaget uppvisar en väsentlig likhet med en paketresa samt vissa utbildningsresor. Enligt lagen ska resegarantin som regel bestå av en betalnings- utfästelse utfärdad av en bank eller ett försäkringsbolag, som full- görs på begäran. Resegarantin ska gälla det belopp som Kammar- kollegiet med hänsyn till reseverksamhetens art och omfattning bestämmer. Ärenden om utbetalning av resegarantier prövas av en särskild nämnd, . Nämnden består av en ordförande och ledamöter som kan anses företräda konsumentintressen respek- tive företagarintressen. Ordföranden ska vara eller ha varit ordinarie domare. Resegarantilagstiftningen har utretts under . Kritiken mot systemet har varit bl.a. att det är ekonomiskt betungande för framför allt de mindre reseföretagen och innebär mycket administration för Kammarkollegiet. Någon större förändring av resegarantisystemet har dock inte genomförts. Den kritik som tidigare framförts är fortfarande aktuell. Både Kammarkollegiet och aktörer på resemarknaden har påtalat att det nuvarande systemet innebär ett etableringshinder på marknaden, dels på grund av de kostnader som det kan innebära, dels för att det förekommer att banker eller försäkringsbolag inte beviljar rese- garantier, bl.a. med hänvisning till att företaget har för liten om- sättning eller är nytt.