sou · H4B358 · 2016-09-15 00:00:00 — Den innebär i huvudsak att med- lemsstaterna ska verkställa varandras beslut och domar utan att ifrågasätta den materiella grunden för dessa. Möjligheterna att vägra verkställighet är begränsade. Genom ett antal rambeslut genomfördes principen inom ramen för det straffrättsliga samarbetet (se nedan). Det andra steget togs genom Lissabonfördraget. En viktig kom- ponent i fördraget är nämligen att det straffrättsliga samarbetet för- djupas. Det sker genom att samarbetet förs över till det överstatliga området. bedrevs detta främst i mellanstatliga former som förutsatte att staterna fattade beslut med enhällighet. Den nya ord- ningen innebär att beslut fattas med kvalificerad majoritet. Att samarbetet numera är överstatligt får antas innebära att unions- rättsliga principer rörande t.ex. direkt effekt och företräde framför nationell rätt får genomslag även på det straffrättsliga området. Rambesluten försvinner som rättsakter. De rambeslut som redan gäller kommer dock att finnas kvar. EU-rättsakter på det straffrättsliga området På det straffrättsliga området styrs samarbetet inom EU av många olika rättsakter. Ett antal rambeslut (se uppräkningen nedan) och och rådets direktiv /41/EU om en euro- peisk utredningsorder på det straffrättsliga området (direktivet om en europeisk utredningsorder) framstår som särskilt viktiga. Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … Det finns skäl att i första hand nämna följande rambeslut. Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder (rambeslut /584/RIF/ om en europeisk arresteringsorder och överläm- nande mellan medlemsstaterna), Rambeslutet om förverkande (rambeslut /212/RIF/ om för- verkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott), Rambeslutet om bötesstraff (rambeslut /214/RIF/ om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötes- straff), Rambeslutet om erkännande av förverkande (rambeslut /783/RIF/ om tillämpning av principen om ömsesidigt er- kännande av beslut om förverkande), och Rambeslutet om ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar av- seende fängelse (rambeslut /909/RIF/ om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen). Dessa rättsakter har inte ändrats med anledning av Lissabon- fördraget. Inom andra delar av det straffrättsliga samarbetet har dock förändringar genomförts. lade tillsammans med sex andra medlemsstater 2010 fram ett förslag till ett nytt direktiv om en s.k. europeisk utredningsorder. Syftet var att skapa en mindre splittrad reglering av frågan om bevisinhämtning på europeisk nivå och att ersätta de dåvarande rambesluten om frysning av egendom och bevismaterial respektive om en europeisk bevisinhämtningsorder. Direktivet antogs 2014 och behandlas längre fram i detta avsnitt. Allmänt sett framstår den pågående utvecklingen som tydlig. Den går mot ett tätare straffrättsligt samarbete som i allt högre grad utgår från principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden i andra medlemsstater. Detta framgår bl.a. av EU:s s.k. Stockholmsprogram i vilket det anges att principen om ömsesidigt erkännande ska kunna tillämpas på i princip alla domar och beslut på straffrättsområdet. Den EU-rättsliga regleringen på området får anses bygga på ett stort ömsesidigt förtroende för att medlemsstaternas rättsordningar Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … håller en acceptabel nivå där centrala rättsstatsprinciper respekteras och på att ett väl utvecklat skydd för grundläggande fri- och rättig- heter föreligger i övrigt. Denna förutsättning för det straffrättsliga samarbetet kommer till uttryck i de aktuella rättsakterna genom indirekta hänvisningar till EU:s stadga om de grundläggande rättig- heterna, samt det fri- och rättighetsskydd som följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditio- ner, se t.ex. artikel 3(4) i rambeslutet om ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar avseende fängelse. Principen om ömsesidigt erkännande innebär att små möjlig- heter ges för den verkställande medlemsstaten att vägra en fram- ställning om bistånd från en annan medlemsstat. Avslagsmöjlig- heterna framstår typiskt sett som betydligt mindre än vid mer traditionellt straffrättsligt samarbete som sker utanför EU. Ett antal vägransgrunder (dvs. skäl för att avslå en framställ- ning) förekommer visserligen i de olika rättsakterna. I stor ut- sträckning rör dessa olika formella brister eller att förutsätt- ningarna för bistånd har förändrats efter det att den ursprungliga ansökan gjordes. Utrymmet för att på materiella grunder avslå en ansökan om bistånd är dock begränsat. Här finns skäl att i första hand beröra det krav på s.k. dubbel straffbarhet som förekommer i flera rättsakter. Krav av det slaget innebär normalt att rättsligt bi- stånd lämnas endast om den gärning som ansökan avser motsvarar ett brott även enligt den verkställande statens lagstiftning. Inom det straffrättsliga EU-samarbetet finns som regel en möjlighet att tillämpa ett krav på dubbel straffbarhet. Den möjlig- heten har dock begränsats på ett sätt som under vissa förutsätt- ningar ger den utfärdande staten ett avgörande inflytande över om avslagsgrunden ska tillämpas eller inte. Konstruktionen innebär att den verkställande staten kan uppställa ett krav på dubbel straffbar- het men att denna möjlighet inte gäller för vissa brott som upptas i en särskild förteckning (”listan”) i respektive rättsakt. Undantagen rör vissa specifika brottstyper som är kriminaliserade i den utfär- dande staten och som där är belagda med fängelse (eller annat fri- hetsberövande straff) på upp till . Det är den utfärdande staten som bestämmer om en viss gärning omfattas av listan, en bedömning som inte kan ändras av den verkställande staten. Förteckningen i listan innehåller ett antal olika brottstyper. Som exempel kan nämnas olika former av våldsbrott som mord, grov Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … misshandel och människorov men även ekonomisk brottslighet som bedrägeri och svindleri. I det här sammanhanget kan särskilt nämnas att ”IT-brottslighet” samt ”rasism och främlingsfientlighet” är några andra brottskategorier som förekommer på listan och som därmed kan undantas från kravet på dubbel straffbarhet. När det gäller avslagsgrunderna kan även nämnas att några rätt- sakter innehåller en territorialitetsprincip (direktivet om en euro- peisk utredningsorder respektive om en europeisk arresterings- order). Denna avslagsgrund ger den verkställande staten möjlighet att vägra erkännande eller verkställighet i fall då ansökan grundar sig på en gärning som helt eller till en väsentlig del har begåtts inom dess territorium eller på en plats som är likvärdig med dess territo- rium. Det skulle t.ex. innebära att kan vägra bistå andra länder med utredningsåtgärder om misstankarna avser ett brott som har begåtts här. Grundtanken är då att ett sådant brott ska ut- redas och lagföras inom ramen för ett svenskt nationellt förfarande. Särskilt om uttalanden i ingresser Till bilden hör att även ingresserna (med s.k. beaktandesatser) till de olika EU-rättsakterna innehåller formuleringar som kan uppfattas som ytterligare möjligheter att vägra bistånd. Det rör sig alltså om skrivningar som inte förekommer i själva ”författningstexten” utan enbart i den inledande uppräkningen av de skäl som medlems- staterna har beaktat vid antagandet av den aktuella rättsakten. Som ett exempel kan här nämnas den formulering som förekommer i p. 12 i ingressen till rambeslutet om en europeisk arresteringsorder. (12) – – – Detta rambeslut hindrar inte en medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier. Den svenska ståndpunkten har varit att uttalanden av det här slaget innebär att har stöd för att vägra bistånd om detta skulle stå i strid med TF och YGL. Dessa uttalanden ska ses i ljuset av den bedömning som har gjorts om att skyddet enligt TF och YGL innebär att inte kan lämna rättslig hjälp till andra länder om en begäran avser en situation som faller inom det grundlagsskyd- Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … dade området (se bl.a. prop. 2003/04:7 s. 70 f., 2003/04:166 s. 6, 2004/05:55 s. 43, 2004/05:115 s. 19, 2004/05:142 s. 135, 2007/08:84 s. 7 f., 2007/08:141 s. 27 f. och 2008/09:218 s. 17). Någon EU-rättslig prövning av den svenska ståndpunkten i fråga om dessa ingressuttalandens normativa värde har inte ägt rum. Det finns inte heller andra avgöranden från som kan sägas ha direkt bäring på den berörda frågeställningen. Den svenska tolkningen av ingressernas betydelse har ifrågasatts av vissa remiss- instanser i olika lagstiftningsärenden. Detta framgår bl.a. av Justitie- kanslerns yttrande i samband med införlivandet av rambeslutet om en europeisk arresteringsorder (prop. 2003/04:7 s. 68 f.) och Riks- dagens ombudsmäns (JO) remissvar med anledning av rambeslutet om erkännande av förverkande (prop. 2004/05:55 s. 43). I en rapport till uttryckte docent tvivel om det gick att grunda den svenska hållningen enbart på de aktuella ingressuttalandena. Det var enligt bedömning inte osannolikt att vid en avväg- ning mellan olika inblandade intressen skulle underkänna en svensk lagstiftning som undantar området för TF och YGL enbart med stöd av ingressen, om den svenska lagstiftningen skulle innebära att EU- rättens tillämpningsområde begränsas genom lagstiftningen, se slut- betänkandet En översyn av tryck- och yttrandefriheten, (SOU 2012:55 Del 1 s. 251). Direktivet om en europeisk utredningsorder antogs direktivet om en europeisk utrednings- order. Direktivet omfattar i princip allt straffrättsligt samarbete inom EU som avser inhämtande av bevisning. Det syftar till att åstadkomma en ny heltäckande reglering som bygger på principen om ömsesidigt erkännande. Direktivet har ersatt tidigare rambeslut om frysning av tillgångar och bevismaterial samt om en europeisk bevisinhämtningsorder. Under de förhandlingar som föregick antagandet av rättsakten hade frågan om förhållandet till TF och YGL särskild betydelse för svenskt vidkommande. Resultatet blev att det infördes en skrivning som innebär en uttrycklig och generell avslagsgrund kopplad till Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … pressfrihet och yttrandefrihet i andra medier. Den här grunden för avslag finns i direktivets artikel 11.1 a och har följande lydelse. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 1.4 får erkännande eller verkställighet av en utredningsorder vägras i den verkställande staten, om a) det enligt den verkställande statens lagstiftning finns immunitet eller privilegier som gör det omöjligt att verkställa utredningsordern eller det finns regler om fastställande och begränsning av straffrättsligt ansvar som hänför sig till tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier som gör det omöjligt att verkställa utredningsordern, tolkade innebörden av avslagsgrunden som att den verkställande medlemsstaten kan vägra att erkänna eller verkställa en europeisk utredningsorder om detta skulle vara i strid med en särskild ansvarsordning som tillämpas där i fråga om brott i tryckta skrifter eller andra medier. För svenskt vidkom- mande skulle detta då omfatta den särskilda ordning som gäller vid ingripanden med anledning av tryck- och yttrandefrihetsbrott genom principerna om ensamansvar, meddelarfrihet och en särskild brottskatalog (a. bet. Del 1 s. 480 f.). Det kan konstateras att den aktuella avslagsgrunden innebär en nyordning i förhållande till de nuvarande rättsakterna dels genom att möjligheterna att vägra bistånd på tryck- och yttrandefrihets- rättsliga grunder behandlas i själva rättsakten (och inte enbart i ett ingressuttalande), dels genom att avslagsgrunden har getts en be- tydligt mer specifik utformning än de nämnda ingressuttalandena. Vidare bör det framhållas att direktivet innebär att bistånd kan vägras med stöd av en territorialitetsprincip. Det ska finnas möjlig- het att vägra erkännande eller verkställighet i fall där brottet har begåtts på den verkställande statens territorium om den aktuella gärningen inte är brottslig där (artikel ). Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … 15.1.4Möjligheten att lämna internationellt rättsligt bistånd på TF:s och Allmänt om gällande rätt Ett problem vid en diskussion om internationellt rättsligt bistånd på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området är att gällande rätt vilar på resonemang som ibland kan framstå som svårgenom- trängliga. Detta får till följd att rättsläget kan tyckas oklart i en del avseenden. I det här avsnittet lämnas en översiktlig genomgång av den tolkning som brukar anses gälla. I TF och YGL behandlas inte möjligheterna att lämna internatio- nellt rättsligt bistånd. Frågan tas inte heller upp i bestämmelserna på lagnivå, t.ex. i den nämnda lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Det rådande synsättet är att ingripanden mot yttranden i medier som omfattas av TF eller YGL måste vara förenliga med grundlagarna. Det gäller även i fall där yttrandet har utländsk an- knytning, inklusive situationer där kopplingen till svenska förhåll- anden framstår som relativt svag. Synsättet att den svenska tryck- och yttrandefrihetsregleringen ska upprätthållas även vid internationellt samarbete har av tidigare utredningar bedömts innebära att möjligheterna att lämna rättsligt bistånd i mer traditionell mening är högst begränsade eller möjligen obefintliga, åtminstone på det straffrättsliga området, se Tryck- och yttrandefrihetsberedningen i betänkandet SOU 2004:114 s. 134 f. och i SOU 2012:55 Del 1 s. 482 f. I båda dessa betänkanden lämnades det omfattande redogörelser för rätts- läget. Den här bedömningen bekräftades slutligen genom ett ärende som avsåg en begäran om rättslig hjälp från Furstendömet och som avgjordes av regeringen . Begäran om rättslig hjälp av Furstendömet Ärendet avsåg alltså en begäran om internationell rättslig hjälp från allmän åklagare i Furstendömet till det svenska Justitie- departementet (ärende JuBC2014/1680/BIRS). Begäran hade lämnats över till Justitiekanslern för ställningstagande. Omständigheterna skiljde sig på ett grundläggande sätt från tidigare Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … ärenden avseende internationellt rättsligt bistånd. Detta ärende avsåg nämligen en gärning som motsvarade ett tryck- eller yttrande- frihetsrättsligt brott enligt svensk rätt och ansökan avsåg en person som ansvarade enligt YGL, vilket inte hade varit fallet i något tidi- gare ärende. Därmed fanns det formella förutsättningar för Justitie- kanslern att ingripa enligt svensk rätt (i vart fall i vissa delar) på ett sätt som inte hade varit aktuellt tidigare. Frågan om det fanns möj- lighet enligt grundlagarna att lämna rättslig hjälp på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området ställdes därmed på sin spets. Omständigheterna i ärendet var i huvudsak följande. Allmänna åklagaren vid domstolarna i Furstendömet hade hos det svenska gjort en framställning om internationell rättslig hjälp i brottmål. Bakgrunden till framställ- ningen var en brottsutredning rörande brotten förolämpning mot justitieministern samt förtal mot statstjänstemän och enskilda per- soner. Enligt framställningen hade det på en webbplats publicerats kränkande yttranden om justitieministern i Furstendömet . Dessa yttranden hävdades innefatta de brott som anges ovan. Framställningen innehöll en begäran om att förhör skulle hållas i med personerna DF och AMD, som påstods vara ansva- riga för de texter som hade publicerats på den aktuella webbplatsen. Yttrandena hade framförts på en webbplats som omfattades av ett svenskt utgivningsbevis. Utgivare var DF. hade överlämnat den monegaskiska fram- ställningen till som i sin tur överlämnat denna till Justitiekanslern. Justitiekanslerns beslut innehöll till en början en genomgång av tidigare ställningstaganden från Justitiekanslern och regeringen i tidi- gare ärenden. Därefter konstaterade den nuvarande justitiekanslern () att hon för egen del i flera ärenden hade anslutit sig till uppfattningen att hinder mot ingripande enligt grundlagens regler också innebar att hinder förelåg mot att lämna rättslig hjälp. Justitiekanslern gjorde följande uttalande om den tolkning av rättsläget som i första hand Tryck- och yttrandefrihetsberedningen låg bakom. Enligt den tolkning som Tryck- och yttrandefrihetsberedningen har gett uttryck för har det inte någon betydelse om brottsmisstanken avser en gärning som i och för sig skulle kunna föranleda ett in- gripande enligt svensk rätt; redan den omständigheten att en brotts- misstanke faller inom det grundlagsskyddade området skulle vara till- Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … räcklig för att utesluta rättslig hjälp. Detta har motiverats med att TF:s och YGL:s krav på (svensk) jury och Justitiekanslerns exklusiva roll som åklagare på det grundlagsskyddade området inte kan upprätthållas när det gäller straffrättsliga förfaranden utomlands (se SOU 2004:114, s. 151 ff.). Denna ståndpunkt är dock inte oomstridd och den har inte heller kommit till uttryck genom stadgad praxis. Det kan också ifråga- sättas om Tryck- och yttrandefrihetsberedningens ställningstagande är förenligt med unionsrätten och internationella åtaganden i övrigt. Å andra sidan kan det hävdas att det särskilda skydd som yttrandefriheten åtnjuter enligt TF och YGL och som kommer till uttryck bl.a. genom den s.k. instruktionen i 1 kap. 4 § TF skulle kunna undergrävas om det vore möjligt att lämna bistånd till rättsliga för- faranden utomlands som inte skulle omgärdas av det starka skydd för yttrandefriheten som den svenska grundlagsregleringen avser att garantera. Justitiekanslern framhöll att det alltså kunde anföras skäl som talade både för och emot den långtgående tolkning av rättsläget som Tryck- och yttrandefrihetsberedningen hade gett uttryck för. Sam- tidigt konstaterades att uppfattningen att det enligt gällande rätt sak- nas möjlighet att lämna internationell rättslig hjälp på det grundlags- skyddade området hade uttryckts av regeringen och även syntes ha legat till grund för förslag i frågan. Detta föranledde Justitiekanslern att anföra följande. Sammantaget tycks alltså den förhärskande uppfattningen vara att det överhuvudtaget inte är möjligt att lämna internationell rättslig hjälp på det grundlagsskyddade området. Som anförts kan det dock anföras skäl mot denna ståndpunkt. Frågan har inte heller tidigare ställts på sin spets när, som i detta fall, begäran om rättslig hjälp avser en gärning som motsvarar ett tryck- eller yttrandefrihetsbrott enligt svensk rätt och där misstanken riktas mot den person som, i egenskap av ansvarig utgivare enligt TF eller YGL, har att bära det straffrättsliga ansvaret. Under angivna förhållanden skulle det kunna hävdas att regleringen i YGL inte innefattar något uttryckligt hinder mot att lämna den efter- frågade rättsliga hjälpen. En annan sak är att ett bifall till framställ- ningen skulle kunna komma i konflikt med svenska allmänna rätts- principer på tryck- och yttrandefrihetens område. Prövningen av om det av denna anledning fanns hinder mot att lämna den begärda rättsliga hjälpen var dock, enligt Justitiekanslern, förbehållen regeringen. Ärendet överlämnades därför till regeringen för slutligt ställningstagande när det avsåg begäran om rättslig hjälp i form av förhör med utgivaren . Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … I fråga om den andra person (AMD) som avsågs med ansökan, konstaterade att bistånd i form av rättslig hjälp be- träffande honom skulle innefatta ett ingripande som inte var för- enligt med regleringen i YGL. Det var bara utgivaren som kunde hållas straffrättsligt ansvarig för innehållet i ett grundlagsskyddat medium. Det konstaterades att det torde ankomma på regeringen att ta slutlig ställning till framställningen även i den delen. I ett beslut avslog regeringen ansökan med motiveringen att det skulle strida mot svenska allmänna rättsprin- ciper att bevilja ansökan från . Särskilt om NJA 1998 s. 817 På det civilrättsliga området finns det ett avgörande från som kan uppfattas som att rättsligt bistånd under vissa förutsättningar kan beviljas även när grundlagarna är tillämpliga. I ett mål som gällde ett skadeståndsanspråk mot den norske säl- fångstinspektören berörde frågan om vad som utgjorde ordre public på det tryck- och yttrande- frihetsrättsliga området. Omständigheterna i målet var i huvudsak följande. hade utnämnts till sälfångstinspektör av det norska fiskerideparte- mentet. Under två fångstsäsonger (1987 och 1988) följde han med ett sälfångstskepp. I en inspektörsrapport uttryckte sig mycket kritiskt i flera avseende över de fångst- metoder som hade använts under jakten. Han gjorde även kritiska uttalanden i norska och svenska tv-program. Dessa uttalanden föranledde 19 av de berörda fiskarna att i norsk domstol väcka en skadeståndstalan mot bl.a. och en norsk dagstidning. Uttalandena ansågs ha varit ärekränkande och han dömdes att betala sammanlagt (per kärande) i skadestånd. Vidare ålades han att ersätta motparternas rättegångs- kostnader med totalt . Efter domen flyttade till . Fiskarna vände sig till för att få domen verkställd. Här uppstod frågan om det med hänsyn till artikel 10 Europakonven- tionen eller svensk ordre public förelåg hinder för verkställighet av den norska domen. blev aktuell i huvudsak för att Internationellt rättsligt samarbete på det tryck- och … kravet grundade sig på uttalanden som hade gjort i egenskap av medverkande i tv-program i och . Verk- ställighetsfrågan prövades i domstol. och Hovrätten för bedömde att det inte fanns hinder mot att verkställa domen. Frågan blev föremål för prövning i . kom fram till att rätt till yttrandefrihet enligt artikel 10 inte hade kränkts genom den norska domen och den artikeln hindrade därför inte verkställighet. Frågan var då om hinder i stället förelåg med hänsyn till svensk ordre public. framhöll i den delen att det bara i undantagsfall kunde komma i fråga att vägra verkställighet på den grunden, särskilt när det är fråga om verkställighet av en dom från ett annat nordiskt land. Domstolen anförde vidare följande. Frågan om hänsyn till svensk ordre public i det aktuella målet har i första hand anknytning till medverkan i den film som visades i svensk television. Denna medverkan i filmen skall ses mot bakgrund av principen om meddelarfrihet i tryckfrihetsförordningen och yttrande- frihetsgrundlagen. Enligt denna princip står det envar fritt att lämna uppgifter för publicering i tryckt skrift respektive radio, television eller annat medium som har särskilt grundlagsskydd. Den som på detta sätt medverkar vid tillkomsten av t.ex. ett televisionsprogram (med vissa här inte aktuella undantag) är fri från straff- och skadeståndsrättsligt ansvar, vilket i stället ligger på utgivaren av programmet och – beträff- ande skadeståndsansvar – programföretaget. Yttrandefrihetsgrundlagen är visserligen inte tillämplig på det i målet aktuella svenska televisions- programmet, eftersom detta sändes före grundlagens ikraftträdande den , men motsvarande reglering fanns radioansvarig- hetslag. Principen om meddelarfrihet är grundläggande i den svenska kon- stitutionen (jämför bet. 1993/94:KU21 s. 27 f.). Det får därför anses att hänsyn till svensk ordre public hindrar verkställighet i av en utländsk dom på straff eller skadestånd, när ansvarsutkrävandet i det landet framstår som ett kringgående av det svenska grundlagsskyddet för den som medverkar vid tillkomsten av en framställning i något av de särskilt grundlagsskyddade medierna. framhöll att hänsyn till svensk ordre public inte kunde sträcka sig så långt att den som medverkar i ett program som visas i svensk tv alltid var skyddad mot verkställighet här av en utländsk dom som avsåg medverkan i programmet.