sou · H4B379 · 2016-11-09 00:00:00 — Registrering- en kan också upphöra om innehavaren inte förnyar registreringen eller begär att den ska avföras ur varumärkesregistret (2 kap. 35 §). En firmaregistrering kan bestå . Den behöver alltså, till skillnad från vad som gäller för varumärkesregistreringar, inte förnyas. Varumärken och företagsnamn – en överblick I de associationsrättsliga författningarna finns regler om avför- ande av firma, bl.a. om näringsidkaren upphör med sin verksamhet (se t.ex. 13 och 14 §§ handelsregisterlagen). Vidare kan registrering- en av en firma upphävas av domstol eller av registreringsmyndigheten efter en ansökan om administrativ hävning (16 b § firmalagen). Till skyddet för varukännetecken är knutet olika sanktioner. Det finns bestämmelser om straffansvar och skadeståndsskyldighet för den som gör intrång i ensamrätten (8 kap. 1 och 4 §§ varumärkes- lagen). Vidare kan en domstol vid vite förbjuda den som gör eller medverkar till ett varumärkesintrång att fortsätta intrånget (8 kap. 3 §). Det finns också bestämmelser om andra skydds- och säker- hetsåtgärder, såsom förstörande av egendom, informationsföreläg- gande och intrångsundersökning (8 kap. 7 § och 9 kap.). En förutsättning för att åklagare ska väcka åtal för varumärkes- intrång är att målsäganden anger brottet till åtal och att åtal av sär- skilda skäl är påkallat från allmän synpunkt (8 kap. 1 § tredje stycket). Motsvarande gäller för näringskännetecken (se 18 § firmalagen om straffansvar, 19 § om skadeståndsskyldighet, 15 § om vitesförbud, 18 a–18 e §§ och 20–20 h §§ om övriga skydds- och säkerhetsåtgär- der samt 18 § femte stycket om allmänt åtal). 3.6Internationella överenskommelser och EU-rätt Immateriella rättigheter är nationella, dvs. det skydd som svensk rätt ger omfattar som princip endast . Ensamrätten är med andra ord territoriellt begränsad. Det innebär att varje land, med de be- gränsningar som följer av internationella åtaganden, bestämmer vad som kan utgöra ett varukännetecken och vad ensamrätten innebär. Den omfattande internationella handeln har medfört att varumärkes- rätten ändå har en hög internationell prägel. Många näringsidkare väljer att skydda sina varumärken i andra länder genom nationella Varumärken och företagsnamn – en överblick eller internationella förfaranden. Någon möjlighet till internationella förfaranden för att få skydd för firmor finns inte. Varumärkes- rätten har också i avsevärt högre grad än firmarätten varit föremål för internationell harmonisering. Det finns flera internationella konventioner på området som är anslutet till. Den mest grundläggande är för industriellt rättsskydd, SÖ 1970:60. Pariskonven- tionen är nära nog världsomfattande. Konventionen har revi- derats . Den senaste versionen är Stockholmstext . De länder som är anslutna till kon- ventionen bildar den s.k. Parisunionen. Konventionen slår fast flera grundläggande principer, bl.a. principen om nationell behandling. Vidare regleras s.k. konventionsprioritet som innebär att om en an- sökan om registrering av ett varumärke först görs i ett unionsland eller i ett land som är medlem av (, WTO) och därefter i ett annat anslutet land, så kan sökanden begära att den senare ansök- ningen ska anses vara gjord som den första. Madridsystemet består av dels Madridöverenskommelsen om den internationella registreringen av varumärken (Madrid- överenskommelsen), dels Protokollet till Madrid- överenskommelsen om den internationella registre- ringen av varumärken, SÖ 1994:82 (Madridprotokollet). Parterna till överenskommelsen och protokollet bildar en union, Madridunionen. är part till Madridprotokollet, men inte till Madridöverens- kommelsen. EU är också anslutet till protokollet. Grundtanken i Madridsystemet är att man genom en enda an- sökan till ska kunna få varumärkesskydd i en eller flera av de stater som har anslutit sig till systemet. En internationell varumärkes- registrering består av ett knippe nationella varumärken i de stater som sökanden designerat. I varje sådan stat får varumärket samma rättsställning som om det hade meddelats av den nationella varu- Varumärken och företagsnamn – en överblick märkesmyndigheten med rättsverkningar enligt den nationella lag- stiftningen. Av medlemskapet i WTO följer det för alla medlemmar bindande av- talet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter, SÖ 1995:30 (Agreement on Trade-Related Aspects on Intellectual Property Rights, förkortat ). Avtalet trädde 1995 och har varit medlem . I finns bl.a. be- stämmelser om vilka tecken som ska kunna skyddas som varumärken, vilken omfattning ensamrätten ska ha och vilka sanktioner som ska finnas. och Singaporekonventionen om varumärkesrätt antogs en internationell varumärkeskonvention, . Konventionens övergripande syfte är att förenkla för- farandet och sänka kostnaderna för varumärkesregistrering vid natio- nella myndigheter. Den materiella varumärkesrätten regleras inte. Inom har det därefter utarbetats en reviderad varumärkes- konvention – Singaporekonventionen om varumärkesrätt (on the of Trademarks) – vilken antogs . Konven- tionen är begränsad till förfarandefrågor. har tillrätt Singapore- konventionen men inte . Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt har stor betydelse för utformningen och tillämpningen av medlemsstaternas nationella varumärkesrätt. Av särskild vikt är artikel 18 om förbud mot diskri- minering på grund av nationalitet, artikel 34 om förbud mot kvanti- tativa importrestriktioner och liknande åtgärder samt artiklarna 101 och 102 med konkurrensregler. I artikel 17 i den Europeiska union- ens stadga om de grundläggande rättigheterna finns bestämmelser om rätt till ”immateriell egendom”. Varumärken och företagsnamn – en överblick Det finns två centrala rättsakter som reglerar varumärkesrätten inom EU. Den första är varumärkesdirektiv, som är en kodifiering av alla de ändringar som har gjorts i rådets direktiv /104/EEG av . Syftet med direktivet är att ta bort vissa skillnader i de olika medlemsstaternas nationella varu- märkesrätt. Direktivet innebär inte att varumärkesrätten harmoni- seras helt. Harmoniseringen har begränsats till sådana nationella bestämmelser som på ett mera direkt sätt kan motverka den fria rör- ligheten för varor eller tjänster. Framför allt reglerar direktivet frågor om vad som behövs för att kunna få och vidmakthålla en ensamrätt till ett varumärke och frågor om omfattningen av ensamrätten. Det ursprungliga varumärkesdirektivet genomfördes som en följd av åtaganden enligt avtalet om Europeiska ekonomiska sam- arbetsområdet (). (Angående genomförandet, se prop. 1992/93:48 och bet. 1992/93:LU17.) antogs det nya varumärkesdirektivet, som är en omarbetning av varumärkesdirektiv. I betänkandet behandlas hur det nya direktivet ska genomföras i svensk rätt. Den andra rättsakten är EU:s varumärkesförordning. Förord- ningen är en kodifiering av alla de ändringar som gjorts i rådets för- ordning (EG) nr 40/94 av om gemenskaps- varumärken. antogs ändringar i förordningen. Ändringarna trädde ikraft och ledde till lagänd- ringar (prop. 2015/16:123 och bet. 2015/16:NU18). Varumärkesförordningen ger möjlighet att genom en ansökan hos EUIPO få registrering av ett varumärke – ett EU-varumärke – som har rättsverkan i hela unionen. Förutsättningarna och förfarandet för registrering regleras uteslutande av förordningen. Flera av be- stämmelserna har sina motsvarigheter varumärkesdirektiv och därmed i sakligt hänseende också varumärkeslagen. Ytterligare en rättsakt av betydelse för varumärkesrätten är och rådets direktiv /48/EG av om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter. Det s.k. civilrättsliga sanktionsdirektivet syftar till att underlätta för rättighetshavare att med hjälp av det civilrättsliga sanktionssystemet ingripa mot dem som gör intrång. Varumärken och företagsnamn – en överblick Firmarätten har inte varit föremål för någon internationell harmo- nisering på samma sätt som varumärkesrätten och övrig immaterial- rätt. Det finns inte heller någon möjlighet till internationell registre- ring av företagsnamn eller registrering via något förfarande inom EU. Enligt artikel 8 i ska dock varje unionsland utan villkor av anmälan eller registrering bereda skydd åt företagsnamn. Det gäller oavsett om företagsnamnet utgör del av ett varumärke eller inte. Inom EU finns inte någon särskild reglering av firmarätten. Rätten till företagsnamn berörs dock i både i varumärkesdirektiven och i varumärkesförordningen när det gäller regleringen av vad som kan utgöra hinder mot registrering av varumärken och vad som kan leda till förbud mot användning av varumärken. Enligt artikel 5.4 a i det nya varumärkesdirektivet kan en medlems- stat besluta att ett varumärke inte får registreras eller, om det redan är registrerat, att registreringen ska kunna upphävas, bl.a. på grund av rätten till andra kännetecken än varumärken som används i närings- verksamhet. Det krävs då att rätten till ett sådant kännetecken har förvärvats före tidpunkten för ansökningen om registrering av varu- märket eller före tidpunkten för den företrädesrätt som åberopats till stöd för ansökningen. Det krävs också att kännetecknet i fråga ger innehavaren rätt att utverka förbud mot användningen av varumärket. (Se också artikel 5.4 b iv enligt vilken medlemsstaterna får föreskriva att även andra äldre industriella rättigheter kan utgöra registrerings- hinder och hävningsgrunder.) Motsvarande bestämmelser om hinder mot registrering av ett varumärke på grund av en firma finns för svensk del i 2 kap. 9 § och 10 § 1 varumärkeslagen. Enligt det nya varumärkesdirektivet kan en varumärkesinnehavare förbjuda användning av ett tecken som firma eller som en del av en firma om tecknet används för varor eller tjänster (artikel 10.2 och 10.3 d). Vidare framgår av artikel 10.6 och skäl 18 till direktivet att för det fall ett kännetecken används i annat syfte än att särskilja varor eller tjänster – t.ex. som firma – är det rättsordningen i den berörda med- lemsstaten som är relevant vid fastställelsen av omfattningen av och i förekommande fall innehållet i det skydd som ges den varumärkes- innehavare som påstår sig lida skada till följd av att tecknet används på Varumärken och företagsnamn – en överblick (Se även domar i mål nr C-245/02, och i mål nr C-17/06, .) I artikel 8.4 i EU:s varumärkesförordning anges att ett EU-varu- märke inte får registreras om innehavaren av ett annat kännetecken än varumärke, som används i näringsverksamhet i mer än lokal om- fattning, gör invändning mot ansökningen på grund av denna rättig- het. Det fordras då att rätten till kännetecknet förvärvats före tid- punkten för ansökningen om registrering av gemenskapsvarumärket eller före tidpunkten för den prioritet som åberopas som grund för ansökningen. Det krävs också att kännetecknet ger innehavaren rätt att utverka förbud mot användningen av ett yngre varumärke. En registrering får upphävas på grund av en sådan äldre rättighet (arti- kel 53.1 c). Vidare får medlemsstaterna ha bestämmelser om förbud mot användningen av EU-varumärken om dessa gör intrång i en rättighet av detta slag (artikel 110.1). Enligt ett uttalande från Europeiska kommissionen om artikel 2 i det civilrättsliga sanktionsdirektivet ska direktivet tillämpas på företagsnamn om dessa är skyddade som ensamrätt i den berörda nationella lagstiftningen. Det innebär för svensk del att det civilrätts- liga sanktionsdirektivet har betydelse för firmaområdet, precis som för varumärkesområdet. Det övergripande syftet med omarbetningen av varumärkes- direktiv är att främja innovation och ekonomisk tillväxt genom att göra regleringen mer tillgänglig och ändamålsenlig för användarna. Befintliga bestämmelser har därför moderniserats och förbättrats för att öka rättssäkerheten och förutsebarheten, t.ex. vad gäller varu- märkesskyddets omfattning och begränsningar. Vidare har fler mate- riella regler införts, bl.a. om varumärken som förmögenhetsobjekt, liksom nya regler om förfaranden vid registrering och hävning. Syftet med detta är att åstadkomma ytterligare harmonisering av med- lemsstaternas nationella varumärkeslagstiftning och att uppnå större likhet med regleringen för EU-varumärken. En sådan harmonise- ring underlättar för de varumärkesanvändare som är verksamma på den inre marknaden. Det nya varumärkesdirektivet är indelat i fem kapitel och inne- håller sammanlagt 57 artiklar. Till detta kommer 46 skäl i direktivets ingress. Direktivets första kapitel anger tillämpningsområdet (artikel 1) och vissa definitioner (artikel 2). Bland annat framgår att direktivet är tillämpligt på registrerade varumärken. I det andra kapitlet finns materiella bestämmelser om varumärk- en. Det kapitlet är i sin tur uppdelat i sex avsnitt. Det första avsnit- tet reglerar vad som kan utgöra ett varumärke (artikel 3). Det andra innehåller bl.a. bestämmelser om hinder för registrering och grunder för ogiltigförklaring av ett varumärke med hänsyn till allmänna intres- sen (artikel 4) och äldre rättigheter (artikel 5). Det tredje avsnittet handlar om innebörden av varumärkesskyddet och föreskriver vilka rättigheter som är knutna till ett varumärke (artikel 10), vilka begräns- ningar som gäller i varumärkets rättsverkan (artikel 14) och vilket krav på användning som måste uppfyllas (artikel 16). I det fjärde av- snittet regleras på vilka grunder ett varumärke kan upphävas (artik- larna 19–21). Det femte avsnittet, som har rubriken varumärken som förmögenhetsobjekt, innehåller bl.a. bestämmelser om över- låtelse (artikel 22) och licens (artikel 25). I det sjätte avsnittet regleras kollektiv-, garanti- och kontrollmärken (artiklarna 27–36). Tredje kapitlet, som är helt nytt, handlar om förfaranden vid registrering och hävning av varumärken. Det kapitlet är uppdelat i fyra avsnitt, där det första innehåller bestämmelser om ansökan och registrering av varumärken (artiklarna 37–42). I det andra regleras förfaranden för invändning, upphävande och ogiltighet. Bland annat framgår att det numera är obligatoriskt med ett invändningsför- farande (artikel 43) och att en varumärkesregistrering måste kunna hävas vid den nationella varumärkesmyndigheten (s.k. administrativ hävning) och inte bara vid domstol (artikel 45). I avsnittet regleras också rättsverkningarna vid upphävande och ogiltighet (artikel 47). Det tredje avsnittet innehåller bestämmelser om en registrerings giltighetstid (artikel 48) och förnyelse av en registrering (artikel 49). Det fjärde avsnittet tar upp kommunikation med den nationella registreringsmyndigheten (artikel 50). Bestämmelser om samarbete mellan de nationella registrerings- myndigheterna och EUIPO finns i kapitel fyra. Det femte kapitlet innehåller slutbestämmelser. Där anges när direktivet träder i kraft och när det ska vara genomfört (, med undantag för artikel 45 som ska vara genom- förd ). Direktivet finns i bilaga 2. 5Utgångspunkter för genomförandet av varumärkesdirektivet Utredningen har i uppdrag att analysera varumärkesdirektivet och bedöma i vilken utsträckning direktivet föranleder ändringar i svensk rätt. Vidare ska utredningen lämna de författningsförslag och förslag på andra åtgärder som behövs för att genomföra direktivet inom det handlingsutrymme som följer av . I utredningsdirektiven anges också vissa andra allmänna utgångspunkter för genomförandet. Allmänt om genomförande av EU-direktiv Inom skiljer man på primärrätt och sekundärrätt. Primär- rätten är den högsta normnivån och utgörs av de grundläggande fördragen, i första hand Fördraget om Europeiska unionen, Fördra- get om Europeiska unionens funktionssätt och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Till sekundärrätten hör främst förordningar, direktiv och beslut. Förordningar är till alla delar bindande och direkt tillämpliga, medan direktiv måste genomföras i medlemsstaterna. Syftet med direktiv är att harmonisera (tillnärma) den nationella lagstiftningen i de olika medlemsstaterna. Ett direktiv är alltså bin- dande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som ska uppnås men överlåter åt medlemsstaterna att bestämma formen och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 288 tredje stycket i För- draget om Europeiska unionens funktionssätt). Direktivet är inte heller avsett att ha någon direkt effekt i förhållandet mellan enskilda, dvs. det grundar inte några rättigheter eller skyldigheter för enskilda. Utgångspunkter för genomförandet av varumärkesdirektivet En annan sak är att enskilda i vissa fall kan åberopa direktivet gent- emot det allmänna om en medlemsstat inte har genomfört det på det sätt som krävs. Vid genomförandet av ett direktiv ska medlemsstaten vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att direktivet får full verkan i enlighet med det mål som eftersträvas (domar i mål nr C-336/97, kommissionen mot och dom i mål nr C-97/00, kommissionen mot ). Genomförandet ska vara så klart och precist att enskilda kan identi- fiera sina rättigheter och göra dem gällande inför domstol (EU-dom- stolens dom i mål nr C-365/93, kommissionen mot och dom i mål nr C-144/99, kommis- sionen mot ). Medlemsstaterna är i allmänhet inte är bundna av ett direktivs terminologi och systematik. Avgörande är i stället att den nationella regleringen i sak uppnår det resultat som direktivet avser. Det inne- bär att ett direktiv ska genomföras genom nationellt bindande regler på lämplig normnivå på det sätt som bäst överensstämmer med med- lemsstatens lagstiftningstradition och rättsordning i övrigt. Uppfyller nationell rätt redan vad som krävs enligt direktivet, behövs normalt inga genomförandeåtgärder. Det är dock som regel inte tillräckligt att domstolar och myndigheter i praxis rent faktiskt tillämpar det som direktivet föreskriver. En första utgångspunkt för utredningen är att svensk rätt ska över- ensstämma med direktivet. I den mån det finns utrymme för att ta andra hänsyn – vilket direktivet delvis ger – beaktar utredningen också de allmänna utgångspunkter som anges i utredningsdirektiven. Här bör särskilt beaktas att har en modern och ändamåls- enlig varumärkeslagstiftning. Utredningen eftersträvar därför så långt det är möjligt lösningar som ansluter till nuvarande principer och systematik i varumärkeslagen. En annan allmän utgångspunkt är att den föreslagna lagstiftningen ska vara enkel, överskådlig och kon- sekvent. Det nya direktivet är en omarbetning av varumärkes- direktiv. Många bestämmelser kvarstår oförändrade från detta direk- Utgångspunkter för genomförandet av varumärkesdirektivet Skyldigheten att genomföra det nya direktivet gäller bara de bestämmelser som innebär ändringar i förhållande till tidigare; skyl- digheten att genomföra de oförändrade bestämmelserna följer av direktiv. I de delar varumärkesdirektivet är oförändrat har det redan genomförts i svensk rätt. I dessa delar bör som utgångs- punkt inga nya ställningstaganden göras. I vissa fall kan det ändå finnas behov av författningsändringar som inte direkt föranleds av det nya direktivet. Genom direktiv harmoniserades de materiella bestämmel- ser som främst ansågs påverka den inre marknadens funktion. Det gäller framför allt vad som behövs för att kunna få och vidmakthålla en ensamrätt till ett varumärke och vilken omfattning ensamrätten har. Det nya direktivet innebär dels en fördjupad harmonisering av den materiella , dels en harmonisering av förfarandet vid registrering och hävning. Förfarandet reglerades tidigare helt natio- nellt. Vidare finns det nya regler om kollektiv-, garanti- och kon- trollmärken, liksom regler om varumärken som förmögenhetsobjekt, t.ex. om överlåtelse. Även om det inte är fråga om någon fullharmo- nisering av hela rättsområdet, innebär direktivet att varumärkes- rätten i stor utsträckning nu blir likalydande inom unionen. Direk- tivet reglerar i princip uttömmande vad som krävs för att få och vidmakthålla en registrering. Detsamma gäller omfattningen av en- samrätten. Vidare är grunderna för registrering och hävning uttöm- mande, låt vara att vissa grunder är frivilliga för medlemsstaterna att införa. Direktivet omfattar bara registrerade varumärken. Inarbetade varumärken regleras endast med avseende på deras förhållande till registrerade varumärken. I varumärkeslagen tillämpas med några undantag samma bestämmelser för såväl registrerade som inarbetade varukännetecken. Utredningens utgångspunkt är därför att direk- tivets bestämmelser ska vara tillämpliga även för inarbetade varu- kännetecken, om det inte finns skäl som talar för att undanta sådana kännetecken. I likhet med vad som gäller för andra direktiv finns det inget hinder mot att medlemsstaterna antar nationella bestämmelser på de områden som inte omfattas av direktivet. Direktivet hindrar alltså som utgångspunkt inte att den svenska firmarätten är samordnad med varumärkesrätten och att firman har ett varumärkesrättsligt skydd. En annan sak är att en sådan reglering måste vara förenlig Utgångspunkter för genomförandet av varumärkesdirektivet med de bestämmelser i direktivet som reglerar just förhållandet mellan varumärken och firmor. Det gäller främst bestämmelserna om att en äldre firma kan utgöra registreringshinder för ett varumärke och att användningen av en firma kan omfattas av ensamrätten till ett varumärke. Genomgående bör direktivets artiklar analyseras utifrån direk- tivets och respektive artikels syfte och harmoniseringsgrad. I vissa fall – främst i fråga om den materiella varumärkesrätten – är artik- larna utformade på ett sådant sätt att handlingsutrymmet för med- lemsstaterna är ganska litet. I andra fall – särskilt när det gäller för- faranderegler – är artiklarna mer allmänt hållna. står det klart att svensk rätt redan uppfyller direktivets krav, varför någon genomförandeåtgärd inte behövs. De flesta artik- lar kräver dock anpassningar i svensk rätt. Detta bör göras med änd- ringar i varumärkeslagen. Vissa bestämmelser som gäller handlägg- ningen vid kan dock genomföras på förordningsnivå, eftersom regeringens normgivningskompetens kan tillämpas (8 kap. 3 § första stycket och 8 kap. 7 § första stycket regeringsformen). En del artiklar är frivilliga för medlemsstaterna att genomföra. Så är fallet i fråga om bestämmelserna om garanti- och kontroll- märken, medan motsvarande bestämmelser om kollektivmärken är obligatoriska. Utgångspunkten bör vara att de frivilliga bestämmel- serna om garanti- och kontrollmärken genomförs så att regleringen motsvarar vad som gäller för kollektivmärken. Flera bestämmelser som har varit frivilliga för medlems- staterna, t.ex. om utökat skydd för kända varumärken, blir nu obli- gatoriska att införa. Dessa bestämmelser har i stor utsträckning redan genomförts i svensk rätt. Många nyheter syftar huvudsakligen bara till att kodifiera EU- domstolens tolkning av direktiv. I och för sig kan man hävda att någon lagändring därmed egentligen inte behöver göras utan att lagen i fortsättningen borde kunna tillämpas utifrån domstolens tolk- ning av direktivet. Enligt utredningens mening är det dock lämpligt att domstolens praxis som utgångspunkt kommer till uttryck i lag- ändringar på motsvarande sätt som har gjorts med ändringarna i direktivet. En särskild fråga är hur nära den svenska lagtexten ska ansluta till texten i varumärkesdirektivet. Många centrala bestämmelser i Utgångspunkter för genomförandet av varumärkesdirektivet varumärkeslagen är utformade i nära överensstämmelse med direktiv. Det är därför en naturlig utgångspunkt att den materiella varumärkesrätten även fortsättningsvis bör vara utformad i nära anslutning till direktivet. Det gäller särskilt bestämmelser som innebär rättigheter och skyldigheter för enskilda, t.ex. de som reg- lerar det grundläggande immaterialrättsliga skyddet. En sådan lag- stiftningsteknik är vedertagen på det immaterialrättsliga om- rådet och den underlättar en EU-konform tolkning, dvs. en tolkning i enlighet med de bakomliggande EU-reglerna.