sou · H4B317 · 2016-03-03 00:00:00 — För svenskt vidkommande har bestämmelsen begränsad bety- delse men skulle kunna bli tillämplig i situationer där det krävs ett godkännande av arrendenämnd eller hyresnämnd. Vidare kan en svensk domstol komma att bli behörig att godkänna sådana upp- sägningar eller avtalsförändringar beträffande en fastighet som är belägen i en annan medlemsstat. Betalningssystem och finansiella marknader Enligt artikel 12.1 i den reviderade insolvensförordningen ska de rättigheter och skyldigheter som åvilar parterna i ett betalnings- eller avräkningssystem eller på en finansiell marknad uteslutande regleras av den rättsordning som är tillämplig på systemet eller marknaden även om ett insolvensförfarande skulle inledas beträff- ande någon som deltar i ett sådant system. Även detta är en sär- reglering i förhållande till artikel 7, se ovan. Artikel 12 motsvarar artikel 9 i den tidigare förordningen och har inte ändrats. 11 Se , s. 236. Bestämmelsen tar främst sikte på nettnings- och clearingavtal.12 Avsikten med bestämmelsen uttrycks i ingressen till den reviderade insolvensförordningen. Det finns ett behov av skydda vissa betal- ningssystem och finansiella marknader (exempelvis gällande de avtal om stängning och nettning av positioner som förekommer i dessa system samt avyttring av värdepapper och det skydd som gäller för dessa transaktioner, vilket särskilt regleras genom Europaparlamen- tets och rådets direktiv /26/EG, det s.k. finalitydirektivet)13. För sådana transaktioner ska därför endast den lagstiftning gälla som är tillämplig på det berörda systemet eller på den berörda marknaden. Syftet är att förhindra att de mekanismer för betalning och av- veckling av transaktioner som föreskrivs i betalnings- eller kvittnings- systemen eller på medlemsstaternas reglerade finansiella marknader ändras om en deltagare blir insolvent. Av artikel 12.2 framgår dock att artikel 12.1 inte ska gälla bedöm- ningen av frågor om återvinning. Av artikel 7.2 m och artikel 16 framgår att frågor om återvinning i de flesta fall regleras av lex fori concursus.14 Artikel 13.1 stadgar att verkningarna på anställningsavtal och an- ställningsförhållanden av att ett insolvensförfarande inletts regleras av den medlemsstats lag som är tillämplig på anställningsavtalet. Artikel 13.1 motsvarar artikel 10 i den tidigare insolvensförord- ningen. I den reviderade insolvensförordningen har ett stycke tillkom- mit i artikeln. I artikel 13.2 står att i de fall där upphörande av anställningsavtal kräver en domstols eller en administrativ myndig- hets godkännande ska, enligt artikel 13.2, den medlemsstat där gäldenären har ett driftställe vara fortsatt behörig att lämna ett så- dant godkännande även om inget insolvensförfarande har inletts i den medlemsstaten. Artikel 13.2 innebär således ett starkare skydd 12Se ingressen p. 71 och , s. 237. 13Europaparlamentets och rådets direktiv /26/EG av om slutgiltig av- veckling i system för överföring av betalningar och värdepapper (EGT L 166, , s. 45). 14Se , s. 240. för nationella regler om domstols godkännande av uppsägning och ändring av anställningsavtal jämfört med motsvarande regler rörande fast egendom som införts i artikel 11.2. Insolvensrättsliga frågor rörande anställningsavtal som inte om- fattas av artikel 13, till exempel huruvida arbetstagarnas fordringar skyddas av förmånsrätt och vilken prioritet denna förmånsrätt i förekommande fall har, regleras enligt den medlemsstats rättsord- ning där insolvensförfarandet har inletts. Undantag görs för de fall där förvaltaren i enlighet med artikel 36 har gjort ett åtagande för att undvika sekundära insolvensförfaranden.15 Arbetstagarnas rätt till ersättning genom lönegaranti vid arbets- givarens insolvens regleras av lönegarantidirektivet 2008/94/EG16. De förfaranden som medför rätt till lönegaranti i respektive medlems- stat finns förtecknade i en bilaga till direktivet. Rätten till löne- garanti är kopplad till att det finns ett arbetsställe i medlemsstaten och att arbetstagaren haft sin huvudsakliga sysselsättning vid det arbetsstället. Ersättningens omfattning regleras av den nationella rätt där arbetstagaren har sitt arbetsställe och sin sysselsättning. Den del av lönefordran som inte ersätts av lönegarantin finns kvar som en fordran i insolvensförfarandet. Eventuell förmånsrätt regleras av nationell rätt i den medlemsstat som inlett förfarandet. Verkan på registrerade rättigheter Gäldenärens rätt till fast egendom, skepp eller luftfartyg som är föremål för registrering bestäms enligt artikel 14 av lagen i register- landet.17 Var egendomen befinner sig spelar således ingen roll i detta fall. Det är alltså gäldenärens rätt (äganderätt, sakrätt eller annan rätt) till egendomen som ska vara föremål för registrering. Att egendomen i sig är föremål för registrering innebär inte att bestämmelsen är tillämplig.18 Artikel 14 motsvarar artikel 11 i den tidigare insolvensförordningen och den har inte ändrats. 15Se ingressen p. 16Europaparlamentets och rådets direktiv /94/EG av om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens. 17Se , s. 242. 18Ds 2007:6 s. 199. Syftet med bestämmelsen är att man ansett det vara nödvändigt att respektera nationella registreringssystem avseende gäldenärens rätt till fast egendom, skepp och luftfartyg.19 Det finns anledning att observera att artikeln är begränsad till att gälla gäldenärens rätt till ifrågavarande egendom. Borgenärernas rätt till annan egendom i ett insolvensförfarande (dvs. frågor om deras sakrättsliga skydd) regleras av den rättsordning som pekas ut i artikel 8 i insolvens- förordningen.20 I artikel 15 anges att ett europeiskt patent med enhetlig verkan, ett gemenskapsvarumärke eller motsvarande rättighet som skapats genom unionsrätten enbart omfattas av insolvensförfarandet om det är fråga om ett huvudinsolvensförfarande. Det är alltså inte fråga om en egentlig lagvalsregel. Frågan om de rättigheter som nämns i artikeln ingår i den egendom som omfattas av ett insol- vensförfarande regleras materiellt i nationell rätt. Den rättsordning som ska tillämpas är enligt huvudregeln i artikel 7.2(b) lagen i den medlemsstat där insolvensförfarandet inletts. Artikel 15 innebär dock att dessa rättigheter endast får ingå i förfarandet om det är fråga om ett huvudinsolvensförfarande. I artikel 15 benämns det som tidigare kallades gemenskapspatent för europeiska patent. I övrigt motsvarar artikel 15, med smärre redaktionella ändringar, artikel 12 i den tidigare insolvensförord- ningen. Se vidare i avsnitt 4 angående definitionen av europeiskt patent. 19Genom konventionen om internationell säkerhetsrätt till flyttbar egendom (Rådets beslut /370/EG av om Europeiska gemenskapens anslutning till konventionen om internationell säkerhetsrätt till flyttbar egendom och till dess protokoll om särskilda frågor rörande luftfartsutrustning, den s.k. Kapstadskonventionen) har det införts en ordning för internationella säkerhetsrätter vid överlåtelser och upplåtelser av flygplan och annan luftfartsutrustning som ska öka förutsägbarheten och minska riskerna för finansiä- rerna. Det finns även möjlighet att registrera säkerhetsrätterna i ett särskilt inrättat inter- nationellt register. har enbart tillträtt luftfartygsprotokollet. 20Se Internationell insolvens – en diskussionspromemoria, Ds 2007:6, s. 199. Handlingar som kan återvinnas Enligt huvudregeln i artikel 7.2 m) ska förfarandelandets lag tilläm- pas för att avgöra frågor om återvinning. Artikel 16 anger dock att artikel 7.2 m) inte ska tillämpas om återvinningssvaranden kan visa att den angripna rättshandlingen omfattas av lagen i en annan medlems- stat än den där insolvensförfarandet inletts och lagen i detta land inte tillåter återvinning eller motsvarande. I svensk rätt kan detta gälla betalning av skatter, förfallna underhållsbidrag m.m. (jfr 4 kap. 1 § konkurslagen och 3 kap. 5 § lagen om företagsrekonstruktion). Artikel 16 motsvarar, med smärre redaktionella ändringar, arti- kel 13 i den tidigare insolvensförordningen. I litteraturen har på- pekats att förutsättningarna i bestämmelsen sällan lär vara upp- fyllda.21 Samtliga medlemsstaters rättsordningar innehåller bestäm- melser om återvinning även om dessa skiljer sig åt och bestämmel- sen är inte begränsad till enbart återvinningsregler.22 Skydd för tredje mans förvärv Av artikel 7.2 b) och c) framgår att det är förfarandelandets lag som reglerar vilka tillgångar som omfattas av ett insolvensförfarande och omfattningen av gäldenärens rådighetsförlust. Artikel 17 utgör ett undantag till denna huvudregel. I artikel 17 föreskrivs att giltig- heten av en åtgärd varigenom gäldenären, efter att ett insolvens- förfarande inletts, mot vederlag disponerar över fast egendom eller registrerade skepp, luftfartyg eller värdepapper ska bestämmas av lagen i det land där den fasta egendomen befinner sig respektive av registerlandets lag. Artikel 17 motsvarar artikel 14 i den tidigare insolvensförord- ningen. För svensk del finns en bestämmelse om godtrosskydd i 3 kap. 2 § konkurslagen.23 21Se bland annat . 22Mellqvist, s. 66 f. 23Se även , s. 243 f. Verkan av ett insolvensförfarande på pågående rättegång eller skiljeförfarande Av artikel 18 framgår att verkan av ett insolvensförfarande på på- gående rättegångar och skiljeförfaranden som gäller egendom eller rättigheter som ingår i den egendom som insolvensförfarandet avser uteslutande regleras av lagen i den medlemsstat där rättegången pågår eller där skiljedomstolen har sitt säte. Artikel 18 motsvarar i princip artikel 15 i den tidigare insolvens- förordningen, med den ändringen att bestämmelsen numera även uttryckligen innefattar skiljeförfaranden. Vidare har formuleringen ändrats så att det i den reviderade förordningen talas om egendom som insolvensförfarandet avser medan det i den tidigare förord- ningen talades om egendom som gäldenären inte längre äger rådig- het över. Ändringen är föranledd av den reviderade insolvensför- ordningens utvidgade tillämpningsområde och torde ta sikte på att förordningen numera inte är begränsad till förfaranden i vilka gäldenären har förlorat rådigheten över sin egendom. 7.4Utredningens överväganden och förslag Bedömning: De förändringar som skett i den reviderade insol- vensförordningen beträffande reglerna om tillämplig lag föran- leder inte några kompletterande bestämmelser eller författnings- ändringar i svensk rätt. Artiklarna 7–18 i den reviderade insolvensförordningen motsvarar, som ovan angetts, i princip artiklarna 5–15 i den tidigare insolvens- förordningen. De största förändringar som skett rör artiklarna 11.2 (avtal om fast egendom) och 13.2. (anställningsavtal). I båda fallen är bakgrunden till bestämmelserna att det i vissa medlemsstater föreskrivs att uppsägningar och ändringar av dessa avtalstyper som sker när det har inletts ett insolvensförfarande ska godkännas av domstol. Innebörden av artikel 11.2 är att den domstol som har inlett ett huvudinsolvensförfarande ska vara behörig att godkänna uppsäg- ningen eller ändringen av avtal om förvärv eller nyttjanderätt till fast egendom om det inte har inletts något insolvensförfarande i den stat där egendomen är belägen. Innebörden av artikel 13.2 är att när det på motsvarande sätt krävs att domstol godkänner en uppsägning eller ändring av ett anställningsavtal behåller domstolarna i det land vars rättsordning är tillämplig på avtalet sin behörighet att lämna ett sådant godkän- nande, även om något sekundärförfarande inte har inletts där. Utredningens bedömning är att de nya reglerna inte kräver att några kompletterande bestämmelser införs i svensk rätt. Artikel 16–26 i den tidigare insolvensordningen rör frågor om er- kännande av insolvensförfaranden. I artikel 16 i den tidigare insol- vensförordningen anges utgångspunkten, nämligen att insolvens- förfaranden som omfattas av förordningen ska erkännas i övriga medlemsstater. Detta gäller oavsett om det är fråga om ett huvud- insolvensförfarande, ett sekundärförfarande eller ett territoriellt förfarande.1 Av artikel 17 framgår att ett inlett insolvensförfarande, utan ytter- ligare formaliteter, ska ha samma verkningar i alla andra medlems- stater som det har i inledandestaten. I artikeln anges också att även territoriella förfaranden ska erkännas. Det innebär att verkningarna av ett pågående huvudinsolvensförfarande begränsas på det viset att gäldenärens egendom i den stat där det territoriella förfarandet inletts undantas från den egendom som ingår i huvud- förfarandet. Artikel 18 handlar om förvaltarens behörighet och anger att för- valtaren i huvudinsolvensförfarandet har samma behörighet i övriga medlemsstater som denne har i inledandestaten. Vidare framgår att en förvaltare i ett territoriellt förfarande har rätt att återföra egen- dom till inledandestaten om den efter inledandet förts bort där- ifrån. Artikel 19 anger vad som krävs för att en förvaltare ska kunna styrka sin behörighet. 1 Se ingressen till den tidigare insolvensförordningen p. Artikel 20 syftar till att säkerställa att alla borgenärer behandlas lika genom att föreskriva att en borgenär som på något sätt fått betalt av gäldenären efter att ett förfarande har inletts ska återbetala vad han fått till förvaltaren. Artikeln innehåller även en avräknings- bestämmelse för det fall det pågår flera förfaranden på samma gång. Artikel 24 anger att den som i god tro infriar en skuld till en gäldenär i stället för till en förvaltare i en annan medlemsstat där ett insolvensförfarande inletts, gör detta med befriande verkan. Artikel 25 handlar om erkännande och verkställighet av dom- stols beslut som rör ett insolvensförfarandes genomförande, slut- förande och ackord. I artikel 26 finns en hänvisning till ordre public2 som grund för en medlemsstat att vägra erkänna ett insolvensförfarande eller vägra att verkställa ett beslut som fattats i samband med ett sådant för- farande. 8.2.1Erkännande av inledande insolvensbeslut I artikel 19.1 i den reviderade insolvensförordningen anges att be- slut om att inleda ett insolvensförfarande som har fattats av en behörig domstol, från den tidpunkt beslutet har verkan i inledande- staten, också ska erkännas i alla andra medlemsstater. Detta gäller oavsett om det inledda förfarandet är ett huvudinsolvensförfarande eller ett territoriellt förfarande. Det gäller också oavsett om det är fråga om ett självständigt eller ett sekundärt förfarande. I de fall förfarandet är territoriellt begränsat innebär detta således inte att erkännandet är begränsat. Artikel 19 motsvarar utan ändringar artikel 16 i den tidigare insolvensförordningen. Av artikel 19.1 framgår vidare att ett beslut om inledande av ett insolvensförfarande ska erkännas i en annan medlemsstat även om det i den staten inte skulle vara möjligt att inleda ett insolvensför- farande mot en gäldenär på grund av dennes rättsliga status. Om en svensk domstol t.ex. försätter en fysisk person i konkurs och det i någon annan medlemsstat inte är möjligt att sätta fysiska personer i 2 Att något står i strid med en stats ordre public innebär att det är uppenbart oförenligt med grunderna för den statens rättsordning. konkurs ska alltså det svenska konkursbeslutet ändå erkännas i den andra medlemsstaten.3 Av artikel 19.2 framgår att erkännandet av ett huvudinsolvens- förfarande inte hindrar att ett territoriellt förfarande inleds beträff- ande samme gäldenär i en annan medlemsstat. Artikel 20 motsvarar, utan ändringar, artikel 17 i den tidigare insolvensförordningen. I artikel 20.1 anges att ett huvudinsolvensförfarande ska ha samma verkan i alla andra medlemsstater som det har i inledandestaten. Det innebär att om ett nationellt förfarande har extraterritoriella verkningar (exempelvis en svensk domicilkonkurs) utsträcks verk- ningarna av detta förfarande till att omfatta alla medlemsstater.4 Ett inlett huvudinsolvensförfarande får, med undantag för om ett sekundärt insolvensförfarande inleds, hindersverkan i övriga medlemsstater, dvs. beslutet hindrar att det inleds såväl ett annat insolvensförfarande som att individuella verkställighetsåtgärder vidtas (i den mån så är fallet enligt rättsordningen i inledande- staten). Inledandebeslutet får också beslagsverkan, dvs. egendom i alla medlemsstater omfattas av beslutet.5 Även de eventuella rätts- verkningar som enligt nationell rätt inträder efter förfarandets av- slutande erkänns. Att borgenärernas ställning efter ett avslutat insol- vensförfarande regleras av förfarandelandets lag följer av artikel 7.2(k). Ett exempel är bestämmelsen om preklusion av fordringar efter av- slutad skuldsanering i 23 § skuldsaneringslagen. Erkännande av ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande ska ske automatiskt, dvs. det krävs inte något exekvaturförfarande eller liknande. Om inledandebeslutet innebär att gäldenären för- lorar rådigheten över sin egendom får beslutet även till följd att gäldenären förlorar rådigheten över hela sin egendom eftersom egendom inom hela EU omfattas av beslutet. I artikel 20.2 anges att även ett beslut att inleda ett territoriellt begränsat förfarande ska erkännas. Det torde i och för sig följa redan av artikel 20.1. Det medför dock konsekvenser som utgör ett undantag från principen om att huvudinsolvensförfarandet är universellt. Det pågående huvudinsolvensförfarandet begränsas då 3Se , , EU:s insolvensförordning – en kommentar (), s. 147. 4Se , s. 147. 5Jfr Ds 2002:59 s. 48. på det viset att gäldenärens egendom i den stat där det inleds ett territoriellt förfarande undantas från verkningarna av huvud- insolvensförfarandet.6 Erkännandet av det territoriella förfarandet innebär inte att just det förfarandet ges extraterritoriella verkningar, utan att beslutet inte kan ifrågasättas vad gäller dess verkningar inom den stat där det har fattats.7 Insolvensförordningen bygger på den outtalade förutsättningen att regleringen i medlemsstaterna är sådan att nationella förfaranden normalt har extraterritoriella ambi- tioner.8 8.2.2Erkännande och verkställighet av andra insolvensbeslut Artikel 19, som behandlas ovan, rör endast erkännande av beslutet att inleda ett insolvensförfarande. Av artikel 32.1 följer att även alla andra beslut som en domstol fattar inom ramen för ett insolvens- förfarande för att genomföra eller slutföra det också ska erkännas utan krav på några ytterligare formaliteteter. Även beslut om ack- ord nämns i artikeln. Som anges i avsnitt 6 följer det av artikel 6 i insolvensförord- ningen att domstolarna i den medlemsstat i vilken ett insolvens- förfarande inletts är behöriga att pröva en talan som är direkt hän- förlig till insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta, t.ex. en talan om återvinning. Även i dessa fall ska domstolens beslut erkännas enligt artikel 32.1. Det gäller också om beslutet har fattats av en annan domstol än den där insolvensförfarandet har inletts (se artikel 32.1 andra stycket). I likhet med den tidigare insolvensförordningen ska beslut som rör säkerhetsåtgärder som fattats efter en begäran om inledande av ett insolvensförfarande erkännas. I artikel 32.1 tredje stycket i den reviderade förordningen har det förtydligats att erkännande även ska ske om ett sådant beslut har fattas i samband med en begäran om att ett insolvensförfarande ska inledas. Ett exempel på tillämpning av artikeln kan vara att ett insolvens- förfarande inletts i en medlemsstat, t.ex. , och den tyska domstolen fattar beslut om säkerhetsåtgärder beträffande egendom 6Se Ds 2007:6, Internationell insolvens, s. 101. 7Se , s. 148. 8Se Ds 2007:6, Internationell insolvens, s. 100. som finns i . Ansökan om att säkra egendomen görs i ett sådant fall till i som har att lägga det tyska beslutet till grund för sina verkställighetsåtgärder på samma sätt som om det var fråga om ett svenskt beslut. Vidare anger artikel 32.1 att de beslut som avses i artikeln ska verkställas i enlighet med vissa angivna bestämmelser i förordningen9. Det innebär bl.a. att beslut som meddelats i en medlemsstat och som är verkställbara där ska vara verkställbara även i andra medlemsstater utan att det krävs någon verkställbar- hetsförklaring. På vilka grunder verkställighet kan vägras regleras dock uteslutande i insolvensförordningen (se artikel 33 och av- snitt 8.2.7). Artikel 32.2 anger att även andra beslut än de som avses i artikel 32.1 ska erkännas och verkställas i enlighet med I-förordningen i den mån den är tillämplig.10 Artikel 32 motsvarar med vissa förändringar artikel 25 i den tidigare insolvensförordningen. Hänvisningen till Brysselkonven- tionen i den tidigare insolvensförordningen är utbytt till en hänvis- ning till I-förordningen. Omnämnandet av I-förord- ningen har knappast någon självständig betydelse utan är en upplysning om den förordningens existens. Vidare har punkten 3 som fanns i artikel 25 tagits bort i den reviderade insolvensförordningen. I denna punkt angavs att medlems- staterna inte behövde erkänna eller verkställa ett beslut om detta skulle innebära att den personliga friheten eller posthemligheten kränks, se även 8.2.7 nedan om ordre public. Den tidigare bestäm- melsen kan sägas ha varit oklar och av tveksamt värde. I artikel 21 föreskrivs att en förvaltare i ett huvudinsolvensför- farande har samma behörighet inom andra medlemsstaters territo- rium som i inledandestaten. Det betyder att den behörighet för- valtaren har enligt det nationella förfarandet i vilket denne är ut- sedd följer med till övriga medlemsstater. 9Förordning (EG) nr 1215/2012. 10Se den vida definitionen av ”dom” i artikel 2(a) i I-förordningen. inskränkas genom att ett territoriellt förfarande pågår i någon annan medlemsstat. Artikel 21.1 anger vidare att en förvaltare under alla förhållan- den har rätt att överföra egendom från den medlemsstat där den finns till ett annat land. Det som ligger närmast till hands är att egendomen förs över till inledandestaten, men det finns ingen be- gränsning i bestämmelsens ordalydelse vad gäller frågan om till vilket land egendomen förs.11 Den behörighet som tillkommer förvaltaren är naturligt nog be- gränsad för förvaltaren i ett territoriellt förfarande. Emellertid anges i artikel 21.2 att en förvaltare i ett territoriellt förfarande även i andra medlemsstater än den där förfarandet pågår får vidta åtgär- der för att få tillbaka egendom som efter att förfarandet inletts har överförts till en annan medlemsstat. Av artikel 21.3 följer att förvaltaren måste efterkomma rätts- ordningen i den medlemsstat där denne avser att vidta åtgärder. I artikeln betonas att detta särskilt ska gälla vid avyttring av till- gångar. Vidare anges att förvaltarens behörighet att vidta tvångs- åtgärder endast omfattar sådana som beslutats av domstol i den aktuella medlemsstaten. En förvaltare har inte rätt att avgöra tvister i denna andra medlemsstat. Artikel 21 motsvarar artikel 18 i den tidigare insolvensförord- ningen med en skillnad. tilläts inte en förvaltare vidta tvångsåtgärder i den medlemsstat inom vars territorium denne av- såg vidta åtgärder. I den reviderade insolvensförordningen är det, som ovan angetts, tillåtet för en förvaltare att vidta tvångsåtgärder under förutsättning att dessa beslutats av domstol i medlems- staten.12 De tvångsåtgärder som kan bli aktuella enligt svensk rätt är bl.a. hämtning eller häktning (6 kap. 9–13 §§ konkurslagen), t.ex. då ställföreträdare inte medverkar i samband med upprättande av bouppteckning och vid edgångssammanträde samt reseförbud och eventuellt inlämnande av pass.13 Det kan även bli aktuellt med vite för den som ska avlägga fakultativ ed. Det är dock tveksamt om det i praktiken blir någon skillnad för svensk del eftersom det inte finns några tvångsåtgärder enligt svensk rätt som en domstol kan 11Ds 2007:6, s. 103. 12Med domstol avses här dömande organ, inte , se artikel 2.6. 13En förvaltare har rätt att begära att dessa åtgärder vidtas. bemyndiga en förvaltare att ansvara för.