sou · H4B393 · 2016-12-27 00:00:00 — Snarare kan en alltför omfattande reglering ha den effekten att respekten för lagstift- ningen försvagas. diskuterar vidare varför rusmedelsbruket har ökat bland ungdomar över hela världen och tar med hänvisning till den norske sociologen och ungdomsforskaren upp urbaniseringen och sekulariseringen i samhället som de viktigaste faktorerna. Att kontrollen av ungdomars upp- förande har minskat i samverkan med mindre respekt för auktori- teter, uppskjuten familjebildning och tillgång till mer pengar nämns också som möjliga anledningar till att rusmedelsbruket har ökat. En annan aspekt som tas upp är hur acceptansen i samhället i stort av användning av rusmedel skiljt sig åt under olika perioder. Det begrepp som används för att beskriva detta är tidsanda.31 Tids- 31 Förhärskande typiska stämningar och åsikter . andan påverkar hur människor förhåller sig till rusmedel, eftersom den innefattar ideal, föreställningar och normer som präglar en viss epok.32 Narkotikamissbruk och de skador som det orsakar är ett samhälls- problem som inbegriper inte bara den offentliga sektorn utan även det civila samhället och inte minst den enskilda individen. Kon- sekvenserna för den offentliga sektorn ligger framför allt i kostnader för brottsbekämpning, vård, behandling och andra sociala insatser men också kostnader för annat förebyggande arbete som skolinfor- mation.33 För det civila samhället finns bl.a. kostnader för kon- sekvenser av brott samt sjukskrivningar och vårdkostnader för narkotikamissbrukare (företagshälsovård och försäkringar). För den enskilde individen kan kostnaden för ett narkotikamissbruk inne- fatta sådant som kostnaden för själva drogerna likväl som risken att förlora arbete, bostad och förankring i samhället. Kommuner, lands- ting och staten bär tillsammans kostnader för det produktionsbort- fall som sker till följd av dödlighet och sjuklighet förknippat med missbruk.34 Det är inte möjligt att räkna ut exakt vad narkotikamissbruket kostar samhället. Några grundläggande problem är att det är svårt att definiera och avgränsa gruppen med narkotikamissbruk samt att det inte går att veta om just narkotikamissbruket gett upphov till de insatser som gjorts eller de kostnader som personerna med miss- bruk genererat.35 32 Även om det i finns en långsiktig ökning av rusmedelskonsumtionen i alla ålders- grupper går det också att upptäcka periodvisa svängningar. Enligt går det i grova drag att skönja en utveckling av rusmedelsförbrukningen, där hög förbrukning till synes oförklarligt övergår i en minskad förbrukning. SOU 2011:6 s. 169 ff. 33En ytterligare samhällskonsekvens rörande den olagliga produktionen av växtbaserade eller syntetiska droger är att den innebär negativ påverkan på miljön där den äger rum och dumpandet av restprodukter från syntetisk drogtillverkning är ett växande problem i delar av . (2016 b) s. 41. 34SOU 2011:6 s. 783. 35www.can.se/fakta/fragor-och-svar/narkotika/#Vad-kostar-narkotikamissbruket-det- svenska-samhallet (). Enligt utredningen har förhållandet mellan rättssäkerhet och effek- tivitet relevans för hela den breda översyn av problemen med nya psykoaktiva substanser som ska göras enligt direktiven. Detta av- snitt innehåller därför en övergripande redogörelse av vissa grund- läggande begrepp och allmänna principer som är av betydelse för de överväganden som görs i detta betänkande. En djupare analys görs, vid behov, i efterföljande kapitel. Begreppet rättssäkerhet har inte någon klar och entydig innebörd och har därför inte kunnat ges någon allmänt accepterad definition. Starkt bidragande orsaker till detta är att rättssäkerhetsbegreppet inte är statiskt och att det rymmer många skilda aspekter.36 Om rättssäkerhet ska kunna vara ett eftersträvansvärt värde inom olika rättsområden så måste det kunna anpassas till en föränderlig kon- text.37 Vad som är rättssäkerhet i t.ex. en straffrättslig kontext kan skilja sig från det som anses utgöra rättssäkerhet inom skatterätten eller socialrätten osv. Rättssäkerhetskraven kan göra sig gällande med olika styrka i olika frågor.38 Rättssäkerhetsbegreppet började diskuteras i samband med framväxten av rättsstatsbegreppet . En rättsstat känne- tecknas av att staten och statsorganen är skyldiga att följa den gäl- lande rättens regler och att garantier finns mot missbruk av stats- makten. Utgångspunkten för rättssäkerhetsbegreppet är just intres- set av att skydda den enskilde mot oberättigade anspråk och krav från den offentliga maktens sida.39 Rättssäkerhet kan sägas innehålla fem grundläggande principer; legalitetsprincipen, objektivitetsprincipen, principen om rätt till dom- stolsprövning, principen om avgörande inom rimlig tid och offent- 1993/94:151 s. 69. 37Jfr (2011) s. 49. 38SOU 2014:76 s. 92. 1993/94:151 s. 69. lighetsprincipen.40 Under dessa ryms ett flertal principer som är av betydelse för rättssäkerheten. Nedan redogörs för de principer som är av intresse för detta betänkande. Legalitetsprincipen utgör en grundläggande rättssäkerhetsprincip. Innebörden av principen är att det måste finnas lagstöd för att en myndighet eller en domstol ska kunna ålägga någon medborgare något, döma honom eller henne till straff eller i övrigt ingripa i hans eller hennes rättssfär.41 Kravet på lagstöd syftar till att åstadkomma en rimlig kompetensfördelning mellan lagstiftare och rättstillämpare och att det vara möjligt att avgöra om rättstillämparen överskrider sin kompetens.42 I regeringsformen (RF) kommer legalitetsprincipen till uttryck i 1 kap. 1 § vari stadgas att den offentliga makten utövas under lagarna. Sitt klassiska uttryck har principen fått genom den latinska sentensen: nulla poena sine lege, nulla poena sine crimine, nullum crimen sine poena legali, dvs. inget straff utan lag, inget straff utan brott, inget brott utan kriminalisering genom lag. Principen gäller inom flera delar av rättssystemet men har sin största betydelse inom just straffrätten.43 Inom straffrätten finns legalitetsprincipen reglerad i RF, den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna (EKMR)44, (BrB), lag (1964:163) om införande av (BrP) och i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EU:s rättighetsstadga)45. I 2 kap. 10 § första stycket RF stadgas bl.a. att ingen får dömas till straff eller annan brottspåföljd för en gärning som inte var belagd med brottspåföljd när den begicks. I artikel 7.1 i 40Beyer (1990). 41SOU 2014:76 s. 92. 42Ds 1997:70 s. 47. 1993/94:130 s. 13 f. 44EKMR är svensk lag genom lag (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- heterna. 45Av artikel 51.1 i EU:s rättighetsstadga (2010/C 83/02) framgår att bestämmelserna i stad- gan riktar sig till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten. EKMR samt i artikel 49.1 i EU:s rättighetsstadga uttrycks principen på följande sätt. Ingen får fällas till ansvar för någon gärning eller underlåtenhet som då den begicks inte utgjorde ett brott enligt nationell eller internationell rätt. Brott definieras i 1 kap. 1 § BrB som en gärning som är beskriven i eller i annan lag eller författning och för vilken straff som anges enligt är föreskrivet. I 5 § första stycket BrP föreskrivs att ingen må dömas för gärning, för vilken ej var stadgat straff när den begicks. Legalitetsprincipen innefattar flera centrala grundsatser vilka tar sikte både på lagens utformning och på rättstillämpningen av lagen. De grundsatser som är av intresse för detta betänkande redovisas nedan. En av de grundläggande aspekterna av rättssäkerheten brukar sägas vara att de enskilda ska kunna förutse de rättsliga följderna av sitt handlande.46 En rättstillämpning som är oförutsebar riskerar att för- lora den legitimitet som krävs för att medborgarna ska sätta sin tillit till den dömande verksamheten.47 Genom kravet på lagstöd tillgodo- ses intresset av förutsebarhet. Inom straffrätten innebär kravet på förutsebarhet bl.a. att brotts- beskrivningarna måste vara tillräckligt bestämda, så att en enskild medborgare kan förutse i vilka fall hon eller han kan komma att bli föremål för straffrättsliga ingripanden. Förutom ovan beskrivna aspekt har förutsebarheten betydelse även för myndigheterna. En osäkerhet kring t.ex. en handlings straff- barhet kan skapa osäkerhet i myndigheternas handläggning.48 Ytterligare en aspekt av kravet på förutsebarhet är likhetsprin- cipen. Om lika fall behandlas lika motverkas möjligheterna till god- tyckliga avgöranden. Detta skapar förutsättningar för en enhetlig 1993/94:151 s. 69. 47SOU 1993:62 s. 75 f. 48SOU 2008:120 s. 333. och förutsebar rättstillämpning.49 Likhetsprincipen finns stadgad i 1 kap. 9 § RF vilken föreskriver bl.a. att domstolar samt förvalt- ningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsupp- gifter, i sin verksamhet, ska beakta allas likhet inför lagen. Förutsebarhet ställer krav på en klar och tydligt formulerad lagtext.50 Detta krav kallas ibland för obestämdhetsförbudet.51 Kravet på en klar och tydlig lag innebär att lagtexten måste vara tillräckligt begrip- lig och precis. Att en bestämmelse ger upphov till tolkningar innebär emellertid inte per automatik att bestämmelsen har utformats i strid med obestämdhetsförbudet. Ett visst mått av obestämdhet måste anses tillåtet.52 Inom straffrätten innebär obestämdhetsförbudet bl.a. att s.k. generalklausuler inte accepteras. Förbud mot analog strafflagtillämpning Av legalitetsprincipen följer ett förbud mot analog tillämpning av strafflagstiftningen.53 återfinns förbudet i 1 kap. 1 § BrB. Bestämmelsen riktar sig främst mot domstolarna och övriga rättstillämpande myndigheter. Innebörden av förbudet är att ett förfarande inte får anses straff- bart om det inte med vedertagna tolkningsmetoder kan inordnas under en straffbestämmelses ordalydelse.54 Straffstadgandets orda- lydelse bildar alltså den gräns som inte får överskridas av en tolk- ning som strävar efter att realisera lagens ändamål. Skillnaden mel- lan analogi och egentlig tolkning är den att analogi föreligger när stadgandet tillämpas utanför gränserna för dess ordalydelse. Egent- lig tolkning kännetecknas av att tillämpningen håller sig inom grän- serna för ordalydelsen.55 Det finns alltså inget hinder mot att en 49Leijonhufvud, (2015) s. 27. 50Leijonhufvud, (2015) s. 27. 51NJA 2008 s. 376. 52Leijonhufvud, (2015) s. 35. 53NJA 1994 s. 480. 1993/94:130 s. 66. 55Leijonhufvud, (2015) s. 29. straffbestämmelse tolkas enligt vedertagna grundsatser, så att dess rätta mening utröns.56 Objektivitetsprincipen, som kommer till uttryck i 1 kap. 9 § RF, innebär att myndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen måste iaktta saklighet och opartiskhet. All- mänheten ska kunna förlita sig på att de offentliga organen agerar opartiskt och förutsättningslöst. Objektivitetsprincipen rymmer ett antal grundsatser; såsom ovan beskrivna krav att lika fall ska behandlas lika samt att domare och ämbetsmän ska vara ojäviga och domstolar opartiska. Principen om allas likhet inför lagen, kommunikationsprincipen och skyldig- heten för myndigheter och domstolar att motivera sina beslut kan också nämnas i detta sammanhang.57 En av offentlighetsprincipens huvudändamål är att garantera rätts- säkerheten.58 En utgångspunkt för all myndighetsverksamhet är att den ska bedrivas i enlighet med lagarna och att myndighetsutöv- ning ska bedrivas i öppna och för medborgarna iakttagbara for- mer.59 I offentlighetsprincipen inbegrips kravet på att rättegång och i synnerhet avkunnande av dom ska ske offentligt liksom den gene- rella offentlighetsprincip som gäller allmänna handlingar i Sverige.60 Myndigheternas dokumentations- och kommunikationsplikt kan också nämnas i detta sammanhang.61 56NJA 1994 s. 480. 57Beyer (1990). 1975/76:160 s. 70. 2013/14:56 s. 18. 60Beyer (1990). 61Bohlin & Warnling-Nerep (2007) s. 116 och 389. När det gäller proportionalitetsprincipen hänvisas det ofta till 2 kap. 21 § RF. Bestämmelsen reglerar förutsättningarna under vilka vissa fri- och rättigheter i 2 kap. RF får begränsas. Där fram- går att begränsningar endast får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Vidare får begräns- ningarna bl.a. inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett dem. Bestämmelsen i RF riktar sig i första hand till de lagstiftande organen men ska beaktas även vid tolkning och tillämpning av lagen.62 Proportionalitetsprincipen stadgas i flertalet bestämmelser men gäller som en allmän rättsgrundsats inom många olika rättsom- råden. Principen är en fundamental grundsats både inom och i EKMR. Proportionalitetsprincipen nämns ibland tillsammans med be- hovsprincipen, t.ex. när det gäller tvångsmedelsanvändning. Sam- mantagna innebär principerna att ett tvångsmedel får användas endast om det finns ett påtagligt behov och en mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig. Tvångsåtgärden ska också i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden.63 Mot rättssäkerhet ställs ofta kravet på effektivitet. Vad som avses med effektivitet är inte klart definierat. används begreppet i samband med en strävan om att ett förfarande ska bli billigare, snabbare och enklare.64 Ett sätt att bedöma effektiviteten av ett system eller en författ- ning är att ställa den i relation till målet med densamma. Exempel på mål kan vara ökad brottsprevention, fler fällande domar, snabbare handläggning eller ökat internationellt samarbete. Med målet som utgångspunkt kan en eftersträvan av ökad effektivitet motivera exempelvis nya straffrättsliga eller straffprocessuella åtgärder. 1975/76:209 s. 39 och 99. 2013/14:237 s. 43. 64Se t.ex. SOU 2006:58 s. 105. annat sätt att bedöma effektiviteten är att se den i relation till medel, dvs. vilka metoder som finns tillgängliga. Effektiviteten mäts då ut- ifrån hur kostnads- och arbetsbesparande metoderna är. Att förändra ett medel kan öka effektiviteten utan att det behöver hamna i konflikt med vissa grundläggande värderingar, under förutsättning att målet är detsamma.65 hade i uppdrag att ta fram ett straffsystem som var både mer trovärdigt och mer effektivt.66 I betänkandet Vad bör straffas? (SOU 2013:38) uttalades bl.a. föl- jande vad gäller effektivitet.67 Begreppet effektivt har utredningen tolkat så att staten ska kunna stävja och ingripa mot oönskade beteenden på det sätt som är mest resurseffektivt och ger bäst eller i vart fall tillräckligt genom- slag. talas om tre typer av effektivitet; förvaltningseffektivitet, rättseffektivitet och ekonomisk effektivitet. Förvaltningseffektivitet kan sägas relatera till myndigheternas övergripande målsättningar, t.ex. att tillse att all skatt som ska erläggas också betalas eller att få fast alla brottslingar. I denna mening kan rättssäkerhet och effektivitet riskera att hamna i kon- flikt, eftersom respekten för den enskildes rättigheter (i det enskil- da fallet) kan motverka det övergripande målet för verksamheten. Med rättseffektivitet avses rättsreglernas effektiva tillämpning. Sådan effektivitet går oftast hand i hand med rättssäkerheten, efter- som rättssäkerhetsgarantierna också är en del av den rättsliga effektiviteten eller omvänt, dvs. det främjar inte rättseffektiviteten att åsidosätta rättssäkerheten. Man kan också särskilja ekonomisk effektivitet från förvalt- ningseffektivitet, för att framhålla den ekonomiska nettoeffekten (efter kostnaden för myndighetsåtgärderna). För att öka effek- tiviteten måste myndigheterna alltså underlåta eller minska sådana åtgärder som inte ger så stor avkastning.68 65Ulväng (2007) s. 8. 66Betänkandet har inte lett till lagstiftning. 67SOU 2013:38 s. 21. 68SOU 1993:62 s. 79 f. En ytterligare aspekt är effektivitet i den praktiska rättstillämp- ningen. Rättsregler måste vara enkla att tillämpa och hantera för myndigheter och domstolar. Begreppet effektivitet innefattar följaktligen ett flertal aspekter och kan tolkas på olika sätt beroende på vad det ställs i relation till.69 Effektivitetshänsyn vid val av repressiv metod diskuterade frågan om effekti- vitetshänsyn vid val av repressiv metod och anförde bl.a. följande.70 Vid övervägande av vilken repressiv metod som ska användas kan effektivitetshänsyn vara ett tungt vägande skäl för att välja en admi- nistrativ sanktion i stället för straff. De effektivitetshänsyn som det handlar om kan vara av två olika slag. För det första ökad effektivitet på så sätt att styrmedlet har bättre genomslagskraft. Med detta menas att den administrativa sanktionen avhåller bättre från det oönskade beteendet än vad straff gör. För det andra kan effektivitetshänsyn avse ökad effektivitet från ett resursanvändningsperspektiv. Utredningen berör de båda slagen av effektivitetshänsyn närmare i det följande. Enligt utredningens mening kan en administrativ sanktion ofta ha en mer effektiv avhållande verkan än straff när det gäller överträdelser som i stor utsträckning begås inom ramen för en juridisk persons verksamhet. Här är det svårt att peka ut en fysisk person som uppfyller de objektiva och subjektiva rekvisiten för brott och därför också svårt att fälla någon till ansvar. Om exempelvis sank- tionsavgift används i stället för straff måste man dock inte peka ut en fysisk person, eftersom en sanktionsavgift kan riktas mot den juridiska personen. Dessutom kan avgiftsreglerna utformas så att sanktions- avgiften blir märkbart mer kännbar för näringsidkaren än vad ett bötesstraff hade kunnat bli och så att eventuell vinst av det oönskade beteendet elimineras. När det gäller ökad effektivitet från ett resursanvändningsperspektiv som skäl för att välja en administrativ sanktion i stället för straff vill utredningen framhålla följande. På vissa områden upptäcks och utreds i stor utsträckning överträdelser i praktiken av en annan myndighet än de brottsutredande myndigheterna. Det kan då innebära lämpligare resursanvändning att låta den myndighet som faktiskt upptäcker och utreder överträdelserna också sanktionera dessa. Jämfört med om ock- så t.ex. polis, åklagare och domstol måste engageras i påförande av sanktionen kan nämligen förfarandet med en administrativ sanktion vara billigare, enklare och snabbare. 69Ulväng (2007) s. 8. 70SOU 2013:38 s. 537 ff. I anslutning till det ovan sagda har utredningen vidare anledning att återknyta till det tidigare resonemanget om ökad effektivitet med avse- ende på styrmedlets genomslagskraft. Om reaktionen på det oönskade beteendet kan komma snabbare om en myndighet utfärdar en admi- nistrativ sanktion än om det straffrättsliga systemet används, torde det öka sanktionens styrförmåga. Dessutom kan det vara så, framför allt när det gäller bagatellartade överträdelser, att användandet av en annan metod än straff kan få till följd att beteendet i ökad utsträckning fakt- iskt föranleder en sanktion. Om en alltför bagatellartad överträdelse straffsanktioneras kan det finnas risk för att straffbudet kommer att prioriteras ner hos de brottsutredande myndigheterna och domstolar- na i sådan mån att styreffekten hos straffbudet blir mycket låg. Det sagda kan leda till ökad urholkning av straffsystemet. En myndighet som kanske har det aktuella området som sitt huvudsakliga ansvars- område kan möjligen ha bättre förutsättningar att prioritera utredning och sanktionering av regelverket i fråga. En paradox, som har påpekats tidigare, är att en straffsanktionering som nedprioriteras av rätts- väsendet drar mycket litet resurser medan en administrativ sanktio- nering som upprätthålls sannolikt drar betydligt mer resurser. Skälet för att välja en administrativ sanktion framför straff är då inte resurs- besparing, utan ökad trovärdighet för straffsystemet och bättre efter- levnad av det sanktionerade regelverket. Narkotikastrafflagen (1968:64) innehåller straffbestämmelser om olovlig befattning med narkotika och lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor innehåller straffbestämmelser avseende olovlig befattning med varor som omfattas av den lagen. Frågan om när en kriminalisering av ett visst beteende bör ske har behandlats utförligt i främst två statliga utredningar, Åklagarutred- ningen i betänkandet Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61) och i betänkandet SOU 2013:38. De principer för kriminalisering som presenterades i Åklagarutred- ningen ställde sig såväl regeringen som i allt väsentligt bakom.71 De resonemang och principer som tagits upp i dessa utred- ningar har betydande likheter och sammanfattas nedan.72 Utgångspunkten är att kriminalisering ska ske med stor försik- tighet och endast som en sista utväg. Som skäl till detta anges bland 1994/95:23, bet. 1994/95:JuU2, rskr. 1994/95:40. 72Kriterier för kriminalisering har även diskuterats i doktrinen, se bl.a. , Ulväng & Jareborg (2013). SOU 2016:93 Centrala utgångspunkter annat att straff är det yttersta uttrycket för statens maktutövning och innebär påtagliga inskränkningar i medborgarnas valfrihet.73 Vidare måste det finnas ett påtagligt behov av kriminalisering. Så anses vara fallet om det finns anledning att skydda ett legitimt värde eller intresse. Regleringen i 2 kap. RF om grundläggande fri- och rät- tigheter anses innehålla en grundläggande katalog över sådana värden och intressen.74 Vilka intressen som anses skyddsvärda varierar i viss mån med samhällsutvecklingen och det finns inte alltid enighet om vad som är värt att skydda. Detta märks både i den inhemska debat- ten och på mellanstatlig nivå. På straffrättens område kan det således finnas avsevärda skillnader mellan olika stater. Straffrättsanvänd- ningsutredningen konstaterade att en uttömmande uppräkning av vilka skyddsintressen som anses godtagbara inte kunde göras. Exempel på odiskutabla skyddsintressen var enligt Straffrättsanvänd- ningsutredningen bl.a. liv, frihet, ära, hälsa, egendom, handlings- frihet, rörelsefrihet, ekonomisk trygghet, allmän ordning och säker- het, demokratiskt styrelseskick, statens oberoende, säkerhet i trafik och tilltro till intyg. Det kan dock konstateras att alla nämnda intres- sen inte är lika skyddsvärda och att det inte råder enighet avseende den inbördes rangordningen. Hur angeläget ett skyddsintresse är förändras också . Ytterligare ett grundläggande kriterium för att en kriminalisering ska anses befogad är att det handlingssätt (inklusive underlåtenhet att handla) som lagstiftaren avser att ingripa mot kan orsaka skada eller fara för skada på ett skyddsintresse.76 Även avseende skade- kravet har samhällsutvecklingen betydelse för vilka beteenden som anses ha skadepotential. Slutligen bör en kriminalisering ske först om det är ett någor- lunda effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet. Om det finns någon alternativ metod, såsom information och utbild- ning, som är tillräckligt effektiv för att komma till rätta med det oönskade beteendet bör den komma i fråga i första hand. Detta kan ses som ett uttryck för att straff är den mest ingripande åtgärd som staten kan använda mot samhällsmedborgarna och därför bör använ- das med restriktivitet. Ett annat skäl är att det annars finns risk att 73SOU 1992:61 s. 205 ff. och SOU 2013:38 s. 475 ff. 74SOU 1992:61 s. 104 ff. och SOU 2013:38 s. 481 ff. 75SOU 2013:38 s. 482. 76SOU 2013:38 s. 483 ff. straffhotet urvattnas eller risk för att medborgarna slutar ta straff- hotet på allvar.77 sammanfattade de grundläg- gande kriterierna som ska vara uppfyllda för kriminalisering på föl- jande sätt.78 1.Det tänkta straffbudet måste avse ett identifierat och konkretiserat intresse som är skyddsvärt (godtagbart skyddsintresse). 2.Det beteende som avses bli kriminaliserat måste kunna orsaka skada eller fara för skada på skyddsintresset. 3.Endast den som har visat skuld – varit klandervärd – bör träffas av straffansvar, vilket innebär att kriminaliseringen inte får äventyra tillämpningen av skuldprincipen.