sou · H4B385 · 2016-12-15 00:00:00 — Representativ demokrati betonar att folket väljer en grupp som repres- enterar dem och som därmed fattar för folket bindande och legi- tima beslut. Att representera innebär inte att ”avspegla” något eller någon, utan representanten i den representativa demokratin har normalt ett mandat att agera efter eget gottfinnande för att försöka gynna det intresse som valt henne/honom. Synen på representantens mandat varierar mycket mellan t.ex. parlamentariska system med välutvecklat partiväsen och mer personbaserade system. Men det grundläggande perspektivet är att medborgarna röstar på en kandi- dat som i beslutsfattande position skall representera dem, tillvarata deras intressen och agera i linje med vad de som valt henne/honom har förväntat sig. Inom forskningen finns en mängd studier av hur dessa processer fungerar och bör fungera, men här är bara på sin plats att påpeka att representanten dels har ett mandat från sina väljare (underifrån) och dels ett mandat som legitim beslutsfattare (ovanifrån).23 Digitaliseringen har skapat nya möjligheter för individen att enga- gera sig i spontana nätverk men har också i motsvarande grad för- svagat attraktiviteten – särskilt bland yngre – hos mera traditionella organisationer som partier, folkrörelser och kyrkor. För den representativa demokratin hotar individens spontana engagemang möjligheten att bygga upp långsiktiga kedjor av aggre- gering, artikulering och kanalisering av medborgarnas intressen. Digitaliseringen hotar också möjligheten av återkoppling på beslut eftersom den återkopplingen sällan sker via de traditionella orga- nisationerna. Å andra sidan har den representativa demokratin vita- liserats genom att det mandat som väljarna ger de valda kan förnyas och förändras. Nya frågor kan snabbt diskuteras och den förtroendevalda kan också snabbt förklara och motivera sitt eget och sitt partis ställningstagande. För partierna och särskilt för partigrupperna i är dock denna vitalisering ett problem – dels utsätts ledamöterna för tryck från väljarna/medlemmarna som kan gå på tvärs med partilinjen i gruppen, dels saknar partikansli- erna kontroll över medlemmar, sympatisörer och väljare som på olika sätt intervenerar i lagstiftningsprocessen. I kontroversiella frågor där 23 (1988), (2000). riksdagsgruppen intagit en position som utmanas av medlemmar och sympatisörer är den virtuella diskussionen något som lätt skapar en svekdebatt. I upproret mot FRA-lagen (som initialt beslutades av den 18/6 2008) kan vi se att medborgarna utsatte sina representan- ter i för stark press att inte följa partilinjen inför om- röstningen. Flera partiföreträdare hade ytterst svårt att ens för sig själva leva upp till partilojaliteten och rösta för lagen, men endast en ledamot från regeringspartierna (, FP) röstade emot förslaget, medan ytterligare en lade ned sin röst (, FP). Upproret mot FRA-lagen blev i det närmaste en liten folkrörelse, särskilt bland yngre medborgare.24 Exemplet med FRA-lagen pekar på att den representativa demo- kratin utsätts för stora påfrestningar när väljarnas politiska identitet är individuellt baserad, och när grupptänkandet (den s.k. parti- piskan) framstår som auktoritärt snarare än den nödvändighet det är i en partibaserad representativ demokrati. Representationen fram- står som haltande och väljarnas tilltro till riksdagsledamöternas för- måga att fatta legitima beslut försvagas. Att FRA-beslutet direkt berör det informationssamhälle som vuxit fram visar också att digitaliseringen också bär in nya sakfrågor i politiken.25 Med digitaliseringen har en kraftfull individualisering, i meningen att makt och ansvar förflyttats till individen/medborgaren, också fått politisk kropp. Populariteten hos den s.k. deltagardemokratin – med s.k. brukarinflytande – bör förstås mot den bakgrunden. Men deltagardemokratins betoning av den individuella brukarens inflytan- de och engagemang skapar föreställningen om statens och kom- munens åligganden som enbart rörande en själv. 24Bjereld & (2009). 25Här finns anledning att tro att den klassiska diskussionen om mandatets roll återkommer. I en partibaserad demokrati är det partierna som i huvudsak ”äger” mandatet medan det i ett personvalsbaserat system är den enskilde ledamoten. Det svenska systemet har en bland- ning av dessa två. Det är symptomatiskt att flera av dem som försökte mäla sig ur partiposi- tionen var just personvalda ledamöter som (C). Om bundna mandat, parti- mandat och fria mandat se (2000). deltagande och individualisering tenderar att leda till partikularise- ring. Deltagardemokratin som modell förändras i ett digitalt samhälle, från att ställa krav på tid och engagemang att ta sig an samhälleliga uppgifter på sin fritid skapar digitaliseringen också ett utrymme där deltagandet är virtuellt. Det s.k. brukarinflytandet som sker genom föräldramötet på den kooperativa förskolan kan helt plötsligt sättas åsido genom en facebookgrupp där särskilt aktiva eller drivande föräldrar i praktiken fattar de beslut som förväntas växa fram på föräldramötet på en gemensam plats en bestämd tid. Individens ökade makt gör den deltagardemokratiska modellen idealisk, men när digita- liseringen ersätter det aktiva arbetet och samtalet med dem som faktiskt är berörda finns risk för en skiktning av inflytandet, och en skiktning som också innebär en hierarki. Konsekvenser för liberal demokrati Den liberala – eller konstitutionella – demokratin är värdebaserad och innebär att ett antal medborgerliga fri- och rättigheter helt enkelt inte får tillbakahållas till förmån för andra värden. Centrala sådana rättigheter är t.ex. yttrandefrihet, religionsfrihet och för- eningsfrihet. Digitaliseringen förändrar framför allt villkoren för åsiktsutbyte och opinionsbildning. Men demokratins rättighetsbas blir också mer välartikulerad och kanaliserad. Med ökad handlingsfrihet kommer frågan om det rimliga i medborgarens underordning i centrum sam- tidigt som kraven på staten som garant för individens rättigheter kommer i fokus. Dilemmat mellan att skydda enskilda medborgare mot övergrepp och att skydda religiösa och andra minoriteters möjlig- heter att reproducera sin egen kultur blir också allt starkare genom digitaliseringens möjligheter till individuellt handlingsutrymme. Å ena sidan skall små barn skyddas från ensidig propaganda som in- skränker deras möjlighet att som vuxna välja fritt (t.ex. flickor i konservativa kristna kretsar eller ungdomar i sekter). Men å andra sidan skall kollektiva identiteter och sociala grupper med avvikande kulturmönster ha rättigheter att leva i enlighet med sina egna upp- fattningar, som t.ex. Plymouthbröderna eller Sun anhängare.26 Digitaliseringen har utvidgat den gemensamma offentligheten, men också skapat gråzoner som i alla fall är mer påtagliga än förr, oavsett om de är större eller ej. Genom nätets möjligheter får åsikts- bildningen allt mer transnationella drag. Det som förr beskrevs som rykten och som spred sig från mun-till-mun i byar och mindre sam- hällen, återfinns på nätet där särskilda sajter tillhandahåller plats för att utbyta kunskaper och uppfattningar om enskilda per- soner och fenomen som inte anses lämpliga i t.ex. eller Public service. Konspirationsteoriers ökade plats i den poli- tiska debatten kan också förstås utifrån det nya medielandskapet – liksom fenomenet ”nyhetsundvikare”.27 Eftersom en öppen debatt och påföljande opinionsbildning är så central för den liberala demokratin så är den också extra känslig för den kraftfulla förändring i medielandskapet som digitaliseringen fört med sig. När debatten inte förs i medier som är jämlikt tillgängliga – trots bred nättillgång i är användningen mycket varieran- de mellan olika sociala grupper – så blir också opinionsbildningen mindre rationell och mindre argumentativ. Ett faktum som kraftigt underminerar den liberala demokratins möjligheter att medverka till folkviljans förverkligande. Oavsett vilken demokratimodell som tillämpas så får digitalise- ringen avgörande betydelse för möjligheterna till folkviljans för- verkligande. En del mekanismer i modellerna, kanske särskilt rela- tionen mellan parti, förtroendevalda och gräsrötter samt betydelsen av informerade samtal mellan jämlikar, påverkas i så hög grad att de riskerar att leda till motsatsen av det önskade: till minskat förtro- ende och minskad förmåga att förverkliga folkviljan. Diskussionen om partiernas kris är sannerligen inte ny, den har följt – eller kanske snarare förföljt – de politiska partierna ända sedan deras uppkomst.28 Men partierna har visat sig mer seglivade och 26För en diskussion kring detta tema, se (2009). 27Strömbäck, och (2013). 28Se Kölln (2014). partisystemen mer stabila än deras belackare föreställt sig. De poli- tiska partierna och de existerande politiska skiljelinjerna har också visat prov på stor förmåga att ta hand om nya politiska sakfrågor som dyker upp. Så har till exempel de framväxande gröna partierna i de allra flesta fall fått anpassa sig till och placera sig själva på redan existerande sociala och politiska konfliktdimensioner, i första hand till vänster på vänster-högerdimensionen. Likaså har nationalistiska främlingsfientliga partier tvingats positionera sig på vänster-höger- skalan, och då till höger. Statsvetarna påminner om att Statsvetenskaplig tidskrift 1995 uppmärksammade ämnet ”Partienas kris”. publicerade SNS Demokratiråd rapporten ”Demokrati utan partier”, i vilken partiernas bekymmer analysera- des.29 Diskussionen om partiernas kris hade föregåtts av en långvarig trend där medborgarnas förtroende för de politiska partierna kontinuerligt minskade. Valundersökningarna vid visar att tog av de till- frågade avstånd från påståendet ”Partierna är bara intresserade av folks röster, men inte av deras åsikter. hade denna andel mer än halverats – tog avstånd från påstå- endet att partier bara var intresserade av folks röster.30 Gissur och argumenterar för att på- ståendena om partiernas kris måste tas med en nypa salt. Påståen- dena om partiernas kris har ju visat sig pågå som de poli- tiska partierna existerat, och finns de kvar och lever på många sätt i välmåga. I ser vi tecken på att medlemstappet börjat stanna av. Den förtroendekris som omgärdade de politiska partier- na har vänts till sin motsats. hade andelen som tog avstånd från påståendet att partierna bara intres- serade sig för väljarnas röster ökat till , och trenden har varit ständigt uppåtgående . Vid en inter- nationell jämförelse hyser svenska folket ett relativt stort förtroende för de politiska partierna.31 29Erlingsson & (2014). Se även Statsvetenskaplig 98(1), et al (2000), (2011) samt (2015). 30Oscarsson & (2008) s. 212, (2014) s. 408. 31Oscarsson & (2016). Det är viktigt att komma ihåg att de politiska partierna i – och i som helhet – i allt större utsträckning utvecklats från att vara masspartier som befolkas av specifika sociala grupper och i stället bli ”catch all-partier” och i förlängningen ”kartell- partier”. I ett där andelen traditionell arbetarklass och bönder kraftigt minskat i befolkningen har Socialdemokraterna och i stället utvecklats till ”catch all-partier” som vänder sig till hela befolkningen, inte till specifika grupper. En del menar att ”catch all-partier i sin tur utvecklats till ”kartellpartier” som av- skärmat sig från sina medlemmar och från civilsamhället och i stället blivit en del av statsapparaten. Dessa partiet gör sig beroende av offentligt partistöd och anställer politiskt sakkunniga. Partimedlem- skapets betydelse rationaliseras bort. I frånvaro av medlemsinfly- tande suddas ideologiska skillnader partierna emellan ut. Jakten på rörliga väljare blir avgörande, vilket leder till en samling mot mitten på den politiska skalan, där flest marginalväljare kan vinnas.32 Frågor om kompetens, prestationer och förtroende blir viktigare än att representera olika väljargrupper eller samhällets sociala baser.33 Teorierna om kartellpartier har utsatts för hård kritik, bland annat för att teorierna underskattar de politiska skiljelinjer och de politiska konflikter som faktiskt existerar.34 Sammantaget är det ändå svårt att bortse från att samhällets individualisering, allt mer rörliga väljare och partiernas försvagade band till sina medlemmar och till olika sociala grupper möjliggör rörelser och positionsförflyttningar på det politiska fältet på ett annat sätt . Partiernas kris är vid närmare eftertanke ett samlingsuttryck för en stor mängd förändringar och utmaningar som de politiska parti- erna ställts inför. Uttrycket har använts för att benämna så skilda företeelser som partiernas sviktande medlemstal, uppkomsten av nya ”icke-traditionella” partier som till exempel och Sverige- demokraterna (eller varför inte Piratpartiet och Feministiskt initiativ), ett minskat valdeltagande, minskad partiidentifikation, ökad väljar- rörlighet, ett uppsving för politiska nätverk och enfrågerörelser, ökade svårigheter för väljarna att skilja de olika politiska partierna från varandra samt ett minskat politiskt inflytande för partierna. 32Katz & (1995) och (2009) samt & (2005). 33Hagevi (2015). Se även , (2016), Garsten, (2015) och (2015). 34Se t.ex. Loxbo (2014) och (2014). trycket riskerar att famna över så många olikartade företeelser att det blir meningslöst att använda.35 Är politiska partier fortfarande en länk mellan medborgarna och de folkvalda? Vår utgångspunkt är att partiernas försvagade ställning som länk mellan medborgarna och deras valda representanter riskerar att ur- holka legitimiteten för det politiska systemet och försvåra medbor- garnas möjligheter till politiskt ansvarsutkrävande. När vi talar om ”partiernas kris” syftar vi således på deras försvagade förmåga att upprätthålla sin funktion just som en sådan länk. Huruvida ett minskat valdeltagande eller ett minskat förtroende är ett uttryck för ”partierna kris” beror således ur vårt perspektiv enbart på om en sådan utveckling försvagar partiernas ställning som länk eller ej. Vad menas då egentligen med uttrycket att de politiska partierna förväntas fungera som en länk mellan medborgarna och deras valda representanter? Partiernas ursprungliga funktion kan beskrivas som att kanali- sera ”det politiska” till ”politiken”, dvs. att sammanväga och reducera olika gruppers och individers ståndpunkter och intressen (”det poli- tiska”) till en gemensam partiståndpunkt, för att därefter i konkur- rens med andra partier försöka få genomslag för dessa ståndpunkter i de institutioner – främst parlamentet – där de politiska besluten fattas (”politiken”).36 Men när ”det politiska” och ”politiken” som en konsekvens av den kommunikationsteknologiska revolutionen glider isär får parti- erna allt svårare att upprätthålla denna funktion. När den gemen- samma offentligheten fragmentiseras och politikens institutioner genom beroenden, globala kapitalrörelser och överstatliga samarbet- en dräneras på makt väcks frågan om vilken roll partierna spelar och bör spela i dagens politiska liv. har de politiska partierna fått allt svårare att upprätthålla funktionerna för medborgarnas politiska mobilisering, att artikulera och aggregera olika samhällsgrupper mål och intressen, rekrytera kandidater till de politiska församlingarna samt svara för det poli- 35Se Kölln (2014), samt (1995). 36Jämför (2003). I en allt mer individualiserad tid söker sig allt färre medborgare till kollektiva rörelser med ideologier som gör an- språk på att täcka in alla samhällsfrågor. Den kommunikationstek- nologiska utvecklingen har främjat nätverksorganisering, där indi- vidualiserade medborgare kan välja vilka enskilda sakfrågor de vill engagera sig i, i stället för att köpa det helhetspaket som det inne- bär att gå med i ett politiskt parti.37 För att de politiska partierna skall kunna artikulera olika sam- hällsgruppers mål och intressen krävs att partierna har en kontinuer- lig kontakt med folket. Kontakten är nödvändig för att partierna skall kunna lyssna in och läsa av medborgarnas värderingar, stånd- punkter och känslor. För att nå djupare insikt måste partierna också kommunicera och föra en dialog med medborgarna. Utan en sådan kontinuerlig kontakt blir det svårt för partierna att på ett trovärdigt sätt göra anspråk på att artikulera olika samhällsgruppers mål och intressen. Om partierna fortfarande vore medlemspartier kunde åtminstone de aktiva medlemmarna vara bärare av en sådan kom- munikation. Medlemmarna förväntades finnas bland folket och vara en del av folket. är det inte så. De aktiva partimedlemmarna är så få att de inte förmår fylla denna funktion. Särskilt för de partier som tidigare kunde beskrivas som ”folkrörelsepartier”, till exempel Socialdemo- kraterna eller , har omställningen varit stor. I stället använder de politiska partierna sig av sofistikerade opinionsunder- sökningar, fokusgrupper och medborgardialoger för att försöka kart- lägga ”vad som rör sig i folkdjupet”. Ju större och ekonomiskt starkare parti, desto bättre är möjligheterna till att ersätta medlem- marnas betydelse med sådana arbetsmetoder. Partierna ställning som länk mellan medborgarna och deras valda representanter kan sägas befinna sig i en ond cirkel. Om medbor- garna hyser lågt förtroende för de politiska partierna kan vi inte förvänta oss någon stark partiidentifikation. Utan partiidentifika- tion kommer partiernas medlemstal att vara fortsatt låga. Med låga medlemstal försvåras partiernas möjligheter att läsa av och föra fram medborgarnas mål och intressen och att med trovärdighet represen- tera medborgarna i parlamentet. Därigenom urholkas partiernas ställning som länk mellan medborgarna och deras valda representan- 37 Jämför (2015). Partierna urholkade ställning som länk leder i sin tur till ett bristande förtroende för de politiska partierna. När väljarnas mobilisering flyttas bort från de politiska partierna undermineras också partiernas förmåga och legitimitet att artiku- lera och aggregera olika samhällsgruppers mål och intressen. Om partierna inte längre förmår uttrycka och representera olika sam- hällsgruppers mål och intressen uppstår två problem för det politiska systemet. För det första undergrävs medborgarnas förtroende för de politiska partierna, eftersom partierna inte längre fyller den funk- tion som de är tänkta att göra. För det andra finns det inte några andra institutioner som kan eller har legitimitet att fylla funktionen av att uttrycka och representera olika samhällsgruppers mål och in- tressen. Nätverk av olika slag är för anarkiska och saknar represen- tativitet i förhållande till medborgarna för att kunna fylla en sådan funktion. Dessa nätverksrörelser är också obeständiga och har en- dast sällan ambitionen att ta ett helhetsperspektiv på politiken. Och ur ett demokratiskt perspektiv – hur utkräver man politiskt ansvar av ett nätverk och av dess företrädare? Om den representativa demo- kratin inte förmår tillhandahålla institutioner (t.ex. politiska partier) som uttrycker och representerar olika samhällsgruppers mål och in- tressen eroderar också grunden för den representativa demokratin själv. På samma sätt urholkas legitimiteten i de beslut som fattas i de politiska församlingarna, eftersom dessa beslut i praktiken oftast fattas internt i de politiska partierna. Det växande ömsesidiga bero- endet, de globala kapitalrörelserna och inkapslingen av de politiska institutionerna i överstatliga samarbeten minskar dessutom de poli- tiska församlingarnas beslutsmakt, vilket i sin tur ytterligare kan urgröpa partiernas legitimitet i väljarnas ögon. Hur kan digitaliseringen underlätta för de politiska partierna att stärka sin ställning som länk mellan medborgarna och de beslutsfattande institutionerna? Grundläggande för partiernas förmåga att utgöra länken mellan makten (besluten) och medborgarna (intressen) är de tre proces- serna aggregering, artikulering och kanalisering.38 Digitaliseringen på- verkar alla dessa eftersom de alla är beroende av människors socialitet och engagemang, något som på ett genomgripande sätt påverkats av den informationsteknologiska utvecklingen där särskilt tillgången till ett globalt internet är avgörande. Partiernas band till medborgarna innefattar i väsentlig del ett ansvar att lyssna och samla in synpunkter, ståndpunkter och åsikter kring samhällsutvecklingen. Med partier som baseras på gruppintres- sen är utgångspunkten att dessa individuella åsiktsyttringar skall få en samlad form som gör dem kraftfulla i debatten och i syfte att påverka. Här är partiernas roll att vara drivna nedifrån, alltså vara medlems-/sympatisörsdrivna, men förmå att få gruppen att se sig själva som en grupp och uppfatta att det finns en gemensam posi- tion. Att samla medborgarna kring några gemensamma positioner är ofta utgångspunkten för nya partier, allt från Sverigedemokrater- na, Feministiskt initiativ och Piratpartiet till Socialdemokra- terna och () . Ett partis grundläg- gande villkor är normalt sett att representera ett gemensamt intresse som har identifierats. En avgörande effekt som digitaliseringen haft på aggregeringen är att medborgare som fysiskt sett rör sig i helt olika geografiska och sociala kretsar kan identifiera gemensamma intressen. Det första steget i partibildandet är därför sannolikt lättare än före den digitala tiden. är också splittringen bland de grupper som utgör partiernas bas också mycket synlig. Gräsrötter har lätt att komma till tals med förtroendevalda och många är de facebookgrupper och nätverk som bildats i protest mot att partier agerar på tvärs mot medlemmarnas och sympatisörers uppfattningar. I vårt svenska samhälle där hierarkier och auktoriteter monterats ned blir det allt svårare för en partiledning att hävda sin egen problemformulering när medlemmar och sympati- sörer uppenbart inte håller med. 38 Bartolini & (2007). Det andra steget i partiernas band till medborgarna är att artiku- lera de intressen som identifierats. I den pre-digitala eran var det en process för partimöten, diskussionsgrupper och feedback från lokala och centrala partiföreträdare. är tidspressen i den processen hårdare och för många partier sker den artikuleringen snarare med hjälp av fokusgrupper, kommunikationsansvariga och särskilda grup- per som diskuterar specifika frågor. Kopplingen till medlemmar och medborgare är oftast svag, en viktig anledning till det är tidsaspek- ten: i det digitala samhället sker opinionsbildande processer mycket snabbare än , det s.k. spinnet blir ofta avgörande för hur en fråga tas emot och formuleras snarare än en genomgripande medlemsdiskussion. Partierna skulle kunna upprätta digitaliserade grupper med bredare bas än , och partierna skulle också kunna bjuda in till medverkan i artikuleringen i större utsträckning än , detta utan att tidsaspekten är något problem. Processen är trans- parent, snabb och kan styras framåt av förtroendevalda eller parti- anställda – om man ville. Partierna har dock sällan intresse av att artikulera intressen i relation till medlemmar, i stället är det relation- en till andra partiers positioner som är det intressanta. Mediesitua- tionen skapar större fokus på det s.k. spelet i politiken vilket i sin tur gör medlemmarna sämre rustade än de anställda partiföreträdarna i kunskapen om vilka budskap som kommer att ha politisk effekt.39 I alla fall är den processen sannolikt förklaringen till det låga in- tresset för medlemsaktivitet i artikuleringsfasen. Innan ett beslut skall fattas skall positionen kanaliseras in i det politiska maskineriet – det må vara på nivå, landstings- eller riksnivå. Digitaliseringen har skapat många vägar in – medlem- mar och intressegrupper kring partiet kan utöva påtryckningar och bilda opinion på ett mer manifest sätt än före digitaliseringen. Möjlig- heten att ”mejlbomba” ledamöter, att genomföra utredningar som sedan kan kommuniceras till partiledningen eller att helt enkelt under- minera den kanal som partiet självt har valt, t.ex. riksdagsgruppen, är mycket större än före digitaliseringen.