sou · H4B387 · 2016-12-15 00:00:00 — Inklusive moms är beloppet . Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering minering är det av betydelse att en person som anser sig ha blivit utsatt för sådan diskriminering har möjlighet att göra en anmälan till JämO, som kan utreda och bedöma ärendet och ytterst väcka talan vid domstol på den enskildes vägnar (se 45 § jämställdhets- lagen). Enligt Arbetsdomstolens mening bör det som regel krävas att den rättssökande i första hand söker utnyttja det rättsskydd som JämO kan tillhandahålla. Såvitt framgår av utredningen i målet har A inte anmält ärendet till JämO, och det har heller inte fram- kommit någon omständighet som talar emot att han i första hand hade bort göra en sådan anmälan. Förutsättningarna för att bevilja A rättshjälp i tvisten var därmed inte uppfyllda. Regler om rättshjälp i EU:s rättighetsstadga Vi har i kapitel 5 redogjort för artikel 47 i EU:s rättighetsstadga10. Artikel 47 (3) gäller rättshjälp och föreskriver följande. Rättshjälp ska ges till personer som inte har tillräckliga medel, om denna hjälp är nödvändig för att ge dem en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstol. Bestämmelsen gäller inte specifikt för diskrimineringsområdet utan är en allmän bestämmelse. Syftet med rätten till rättshjälp är att stärka rätten till effektivt rättsmedel och rätten till domstols- prövning och tillse att denna rätt inte enbart blir teoretisk utan att det fungerar även i praktiken. Rätten till rättshjälp har utvecklats successivt i ett antal medlems- stater men det finns också praxis från som gäller rätten till rättvis rättegång som kan sägas ha haft betydelse för utvecklingen av rätten till rättshjälp.11 har slagit fast att någon generell rätt till rättshjälp inte kan härledas ur bestäm- melsen.12 Alla EU:s medlemsstater har etablerat någon form av rätts- hjälpssystem i syfte att garantera tillgång till rättslig prövning för enskilda oavsett inkomst och förmögenhet. I de flesta medlems- stater handlar det om bidrag och inte att staten betalar alla kost- nader. Bidraget är dessutom ofta knutet till storleken på den en- 10Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. 11Lebeck, s. 397. Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering I merparten av medlemsstaterna kan rättshjälpen inte användas för att infria skyldigheten att betala motpartens rätte- gångskostnader vid förlust. Typiskt sett baserar medlemsstaterna rätten till rättshjälp på ett test, antingen ett som rör den enskildes medel (inkomst, förmögenhet, familjesituation) eller ett som rör såväl medel som andra kriterier (på engelska merits). Med andra kriterier avses egenskaper som rör det specifika målet eller den enskildes kvalifikationer. Kriterier som kan få betydelse i de olika medlemsstaterna är t.ex. den förväntade utgången i målet, angelägen- hetens art eller betydelse, tvisteföremålets värde eller om det finns försäkring som täcker kostnaderna för eventuell tvist. Som vi redo- gjort för ovan tillämpar ett test som omfattar såväl medel som andra kriterier som rör den rättssökandes personliga kvalifika- tioner. Dessutom tar man i hänsyn även till ytterligare kriterier genom att rättshjälpen är subsidiär till det rättsskydd som finns i försäkringar. Motsvarande gäller även i t.ex. . Men oavsett hur medlemsstaterna har byggt upp sina rättshjälpssystem verkar de flesta medlemsstaterna ha system som syftar till att ge rättshjälp till den fattigare delen av befolkningen.13 Rättsskydd är ett försäkringsskydd som i de flesta fall automatiskt ingår i bland annat hem-, villa- och fritidshusförsäkringar. Det ingår dessutom i helförsäkringar av båt samt hel- och halvförsäk- ringar av bil. Rättsskyddet innebär att försäkringen finansierar kost- nader för ett ombud i samband med tvister som rör privatlivet. För att rättsskyddet ska träda in krävs att en tvist har uppstått med en annan part och att försäkringen har tecknats innan tvisten uppstod. En del försäkringar har som regel att man ska ha haft försäkringen i en sammanhängande period om för att kunna utnyttja rättsskyddet. De två åren kan ha varit hos olika försäkringsbolag, det viktiga är att personen inte har varit oförsäkrad.15 Generellt gäller ett krav på att tvisten ska gå att pröva i allmän domstol 13Se FRA, Access to in Europe: an overview of challenges and opportunities (2011), s. 47 ff. 14Avsnittet bygger om inget annat anges på information hämtad på , 15Konsumenternas vägledning om bank och försäkring, Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering (tingsrätt, hovrätt eller ). Tvister som ska hand- läggas av någon annan domstol eller administrativ myndighet om- fattas inte. Hit hör till exempel , Kronofogdemyn- digheten och förvaltningsdomstolar. Villkoren för de flesta försäk- ringar som omfattar rättsskydd utesluter tvister som har anknytning till yrkesliv och anställning. Några särskilda villkor rörande diskri- mineringstvister i övrigt finns inte.16 Villkoren för rättsskyddet är relativt likalydande mellan försäk- ringsbolagen, även om det finns skillnader. Rättsskyddet täcker i regel av de nödvändiga kostnaderna för ombudet. Res- terande betalas av den enskilde. Förlorar personen tvisten i domstol täcker rättskyddet även ersättningen för motpartens rätte- gångskostnader . Detta innebär att rättsskyddet ger ett bättre skydd jämfört med rättshjälp där den som förlorar tvisten kan bli skyldig att betala motpartens rättegångskostnader, se vidare 13.1.2. Rättsskyddet har ett maxbelopp för de totala kost- nader som ersätts. Maxbeloppet varierar mellan 75 000–. 13.1.2Beskrivning av reglerna om rättegångskostnader I tvister som förs i domstol uppkommer kostnader för parterna. Vem som i slutändan ska stå för dessa kostnader är ofta beroende av utgången i målet. Risken att behöva stå för höga rättegångs- kostnader – såväl egna som motpartens – har framhållits som en faktor som avhåller enskilda som anser sig ha utsatts för diskrimi- nering från att väcka talan. DO har i sin skrivelse till regeringen förslagit att reglerna i 18 kap. RB om vad som ersätts och vem som ska betala när det gäller parternas rättegångskostnader ses över. Man pekar också på möjligheten att göra bestämmelsen i 6 kap. 7 § första stycket DL och 5 kap. 2 § första stycket LRA (se nedan) till huvudregel. 16 DO:s skrivelse till regeringen . Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering Tvister som rör diskriminering prövas antingen av allmän domstol eller av Arbetsdomstolen (6 kap. 1 § DL). Diskrimineringstvister som rör arbetslivet ska handläggas enligt lagen (1974:371) om rätte- gången i arbetstvister (LRA). Om det är en enskild som själv väcker talan prövas tvisten i allmän domstol. Talan väcks i tingsrätt och domen kan överklagas till Arbetsdomstolen. Om talan väcks av en facklig organisation eller av DO är Arbetsdomstolen första och enda instans. I mål som inte rör arbetslivet ska talan väckas i allmän domstol (tingsrätt). Tingsrättens avgörande kan sedan överklagas till hovrätten och vidare till . I princip gäller samma regler om rättegångskostnader oavsett i vilken domstol tvisten förs. När DO eller en intresseorganisation för talan för den enskildes räkning kan den enskilde inte bli skyldig att ersätta rättegångskostnader. Ansvaret ligger i stället på DO eller organisationen i egenskap av part.17 Tvist i allmän domstol Av 6 kap. 1 § andra stycket DL framgår att tvister om diskrimi- nering som ska föras i allmän domstol ska handläggas enligt de reg- ler i (RB) som gäller för rättegång i tvistemål när förlikning om saken är tillåten, s.k. dispositiva tvistemål. Regler om fördelning av rättegångskostnader finns i 18 kap. RB. Huvudregeln är att den som förlorar tvisten ersätter motparten för hans eller hennes kostnader (1 §). Om motparten har anlitat juri- disk hjälp, t.ex. en advokat, är det normalt ersättningen till denne som är den största ersättningsposten. Det finns vissa undantag från huvudregeln. Bl.a. kan domstolen i vissa fall besluta att vardera parten ska stå för sina rättegångskostnader. Så är fallet om den vinn- ande parten har inlett rättegången i onödan eller om utgången i målet beror på en omständighet som den förlorande parten inte kände till eller borde ha känt till före rättegången (3 §). Det finns även en bestämmelse om att ansvaret för rättegångskostnader kan fördelas när det i ett och samma mål finns flera yrkanden och parterna ömsom vinner och förlorar eller när en part bara delvis har 2007/08:95 s. 462. Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering framgång med ett yrkande. I båda situationerna kan rätten kvitta eller jämka kostnaderna, om inte kostnaderna för de olika yrkan- dena i målet kan särskiljas (4 §). Specialregel i diskrimineringslagen om fördelning av rättegångskostnader I 6 kap. 7 § första stycket DL finns ett undantag från huvudregeln i 18 kap. 1 § RB. Bestämmelsen innehåller en särskild regel om för- delning av rättegångskostnader som gäller i mål som prövas av all- män domstol enligt 6 kap. 1 § andra stycket DL. De fall som avses är när käranden, dvs. den som påstår att t.ex. diskriminering har förekommit, förlorat målet – det är ju käranden som genom att väcka talan önskat få tvisten prövad. I bestämmelsen anges att om den part som har förlorat målet hade skälig anledning att få tvisten prövad, så kan domstolen besluta att vardera parten ska stå för sina rättegångskostnader. Skälig anledning att få tvisten prövad kan enligt förarbetena vara när om- ständigheterna varit sådana att rättsläget eller bevisläget varit svår- bedömt och det framstår som obefogat strikt att hålla fast vid huvud- regeln om förlorande parts ansvar för rättegångskostnaderna. Det kan även handla om att målets utgång berott på omständigheter som i processens början inte var kända för den förlorande parten, utan att förutsättningarna i 18 kap. 3 § andra stycket RB är upp- fyllda.18 Regeringen motiverade bestämmelsen med att en strikt tillämp- ning av huvudregel om att förlorande part ska stå för såväl sina egna som motpartens rättegångskostnader kan med- föra att den som anser sig ha blivit diskriminerad avstår från att driva en process på grund av den ekonomiska risken. Det kan leda till att tvister där en talan är befogad aldrig blir föremål för dom- stolsprövning. Regeringen hänvisade också till att även i de fall då den som anser sig ha blivit diskriminerad förlorar målet så kan han eller hon ha haft skälig anledning att få tvisten prövad. Målets ut- gång kan t.ex. ha berott på att rättsläget eller bevisläget varit svår- bedömt. Regeringen konstaterade att motsvarande problem kan upp- 18 A. prop. s. 461 och 565. Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering stå i många typer av mål och att det i de flesta fall inte finns några regler som avviker från . Regeringen ansåg dock att det för diskrimineringsmålens del var lämpligt att göra det möj- ligt för domstolarna att ta större hänsyn till den förlorande parten än vad bestämmelserna i tillåter.19 Bestämmelsen gäller dock inte när DO för talan för en enskild. Regeringen konstaterade att en bestämmelse om att vardera parten ska stå för sina rättegångskostnader kan få konsekvenser som inte är önskvärda när ombudsmannen står som förlorande part. Att för- pliktas att ersätta motpartens rättegångskostnader får inte samma ekonomiska konsekvenser för en myndighet som för en enskild eller en del företag. Det kunde därför enligt regeringen framstå som oskäligt om t.ex. en mindre näringsidkare i ett mål mot om- budsmannen skulle tvingas bära sina rättegångskostnader själv, trots att domstolen funnit att diskriminering inte förekommit och myn- digheten därför hade förlorat målet. Det var då av mindre betydelse att myndigheten kunde ha haft goda skäl att driva målet. Det fanns därför inte skäl att låta bestämmelsen omfatta även mål där ombuds- mannen för talan. Bestämmelsen omfattar dock intresseorganisa- tioner som för talan i diskrimineringsmål. När det gäller dessa ut- talade regeringen att de normalt får antas vara mer kostnadskäns- liga än ombudsmannen.20 I 6 kap. 7 § andra stycket hänvisas till en motsvarande bestäm- melse i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister, se nedan. Vissa diskrimineringstvister förs, som nämnts ovan, i Arbetsdom- stolen. Även i de fallen styrs fördelningen av rättegångskostnader av reglerna i (5 kap. 3 § LRA). I lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister finns det dock en specialregel som gäller fördelningen av rättegångskostnader som motsvarar den i 6 kap. 7 § första stycket DL. I 5 kap. 2 § första stycket LRA anges att domstolen kan besluta att vardera parten ska stå för sina rätte- gångskostnader om den part som har förlorat målet hade skälig Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering anledning att få tvisten prövad. Den bestämmelsen gäller även i de fall då DO för talan för en enskild. Kvittning av kostnader kan ske t.ex. om båda parter har ett intresse av en auktoritativ uttolkning av rättsläget. Det är möjligt att låta parterna stå för sina egna rättegångskostnader också om utgången varit en följd av omständigheter som varit obe- kanta för den part som förlorat målet eller om rättsläget varit svår- bedömt.21 En vanlig tillämpning av undantagsregeln i 5 kap. 2 § första stycket LRA när en enskild för talan är att regeln tillämpas i första instans, men inte, om den enskilde förlorar när domen överklagas till högre instans.22 Vad som ersätts som rättegångskostnad Ersättningen för rättegångskostnader ska motsvara kostnaden för att förbereda rättegången och utföra talan samt arvode till ombud eller biträde. Även kostnader för partens arbete och tidsspillan med anledning av rättegången ersätts. Ersättning för rättegångskostnad ska även omfatta ränta (18 kap. 8 § RB). I mål som rör mindre än ett halvt prisbasbelopp (för är basbeloppet ), s.k. förenklade tvistemål, ersätts kostnad- erna endast i begränsad omfattning (18 kap. 8 a §).23 Ersättningen för rättegångskostnader kan då bara avse 1.rättslig rådgivning för varje in- stans och med ett belopp som motsvarar högst den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) , 2.ansökningsavgift eller tilläggsavgift, 3.resa och uppehälle för en part eller ställföreträdare i samband med sammanträde eller, om personlig inställelse inte föreskrivits, resa och uppehälle för ombud, 21Karnov Internet, lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister 5 kap. 2 § not 103, . 22Fransson S. och Stüber E (2010). Diskrimineringslagen – En kommentar, s. 574. 23För en närmare redogörelse för reglerna som rör förenklade tvistemål se ovan avsnitt 13.1.1. Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering 5.översättning av handlingar. Arvode till ombud och biträde ersätts alltså inte. 13.1.3Hur stor diskrimineringsersättning den enskilde yrkar påverkar kostnaderna i målet Som har framgått ovan ersätts rättegångskostnaderna i mål som rör mindre än ett halvt prisbasbelopp, s.k. förenklade tvistemål, endast i begränsad omfattning. Vidare har framgått att rättshjälp beviljas i sådana mål endast om det föreligger särskilda skäl. Därför finns det anledning att här redovisa praxis när det gäller storleken på diskrimi- neringsersättningen. meddelade två domar24 som rörde diskrimineringsersättningens storlek och hur denna ska beräknas. konstaterar att diskrimineringsersättningen i varje enskilt fall ska bestämmas så att den utgör en rimlig kompen- sation till den drabbade – utifrån allvaret i överträdelsen – och dess- utom bidrar till att på ett effektivt sätt motverka förekomsten av diskriminering i samhället. Diskrimineringsersättningen rymmer därmed två komponenter. anförde i NJA 2014 s. 499 (I) att en naturlig utgångspunkt vid bestämmandet av den del av diskrimineringsersättningen som syftar till upprättelse är att söka ledning i de principer som gäller för kränkningsersättning. Efter- som diskrimineringsersättning ska utgå med avsevärt högre belopp än vad som gäller för ideell ersättning avseende kränkningar enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen måste enligt utöver upprättelseersättningen utgå viss ytterligare ersättning, s.k. preven- tionspåslag. Preventionspåslaget har i stället karaktären av ett slags straff. Enligt bör preventionspåslaget inte bli så stort att upprättelseersättningen framstår som oväsentlig. En rikt- punkt bör vara att preventionspåslaget ska vara lika stort som upp- rättelseersättningen. I NJA 2014 s. 499 (II) tog även ställning till var den nedre gränsen för ersättningens storlek skulle ligga. 24 NJA 2014 s. 499 (I och II). Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering ande storleken av minimiersättningen framstod det enligt som närliggande att utgå från det lägsta belopp med vilket kränkningsersättning utgår enligt praxis, . Efter att hänsyn har tagits till preventionspåslaget innebar det enligt att diskrimineringsersättning i regel ska bestämmas till lägst , ifall inte omständigheterna är så- dana att den som har kränkts bör ha att nöja sig med annan upp- rättelse. har i NJA 2014 s. 499 tydligt slagit fast enligt vilka principer diskrimineringsersättning ska beräknas och också uttryckt var en nedre beloppsgräns för diskrimineringsersättning bör gå. Konsekvensen av detta blir troligen att de yrkanden om diskrimineringsersättning som hädanefter framställs i diskrimi- neringsmål kommer att anpassas efter dessa principer. De mål där yrkandet om diskrimineringsersättning anpassas efter den av uttryckta minimiersättningen kommer troligen att hand- läggas som förenklade tvistemål. Det kan få betydelse bl.a. såvitt gäller rättegångskostnaderna (se föregående avsnitt), rätten till rätts- hjälp samt rätten till överprövning (se 49 kap. 4 § och 54 kap. 4 §). En process i mål som handläggs som ett förenklat tvistemål om- fattas som sagts sällan av det allmänna rättsskyddet i försäkringar. Rättshjälp i förenklade tvistemål beviljas dessutom endast om det föreligger särskilda skäl. En fråga är hur detta förhåller sig till rättig- hetsstadgans krav på rätten till rättshjälp. Bedömning: Rättshjälpssystemet bör inte innehålla särregler för diskrimineringstvister. Syftet med rättshjälpsreglerna och eventuella brister Syftet med rättshjälpen och det rättsskydd som ingår i bl.a. hem- försäkringen är att alla ska kunna få juridisk hjälp om man råkar i tvist. Att sådant skydd finns är en del i rätten till tillgång till rättslig prövning (access to ) som vi har diskuterat ovan i kapitel 4. Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering Detta är något som gäller generellt och inte specifikt på diskrimi- neringsområdet. Till de enskilt vanligaste målen i vilka rättshjälp beviljas hör t.ex. vårdnadsmål. FRA har i den rapport som vi beskrivit ovan föreslagit att med- lemsstaterna bör se över sina rättshjälpssystem och överväga de beloppsgränser som satts och de krav som ställs med syftet att rättshjälpen ska bidra till att alla har tillgång till rättslig prövning. Även DO har i sin ovan nämnda skrivelse till regeringen lämnat ett antal förslag på åtgärder som myndigheten anser skulle kunna förbättra möjligheterna för den som utsatts för diskriminering att ta till vara sina rättigheter. Ett förslag är att stärka rättshjälpsskyddet, ett annat att skapa incitament för förbättringar i rättsskydds- systemet för att fler människor ska omfattas av detta. Ett problem när det gäller möjligheten för diskriminerade att ta till vara sina rättigheter är enligt DO:s uppfattning att det saknas kunskap inte bara om vilka rättigheter själva diskrimineringslag- stiftningen ger utan också om möjligheterna att erhålla rättsskydd eller rättshjälp. Vi har ovan i analysen i kapitel 7 konstaterat att det är ett problem att många saknar kunskap om de olika aktörernas ansvar. De individanmälningar som vi har analyserat tyder på att många uppfattar DO som den aktör som avgör huruvida någon har blivit utsatt för diskriminering eller inte, när det i själva verket är något som avgörs i domstol. Ett beslut från DO om att myn- digheten inte går vidare med anmälan kan därför, enligt utred- ningens uppfattning, komma att uppfattas som ett beslut om att DO inte anser att man diskriminerats trots att beslutet uttryckligen anger att någon sådan bedömning inte har gjorts. Det relativt stora antal omprövningar som begärs talar, som vi konstaterat ovan, för att DO uppfattas som den aktör som på ett rättsligt bindande sätt avgör om någon blivit utsatt för diskriminering. Den som behöver hjälp med att föra talan i domstol kan få rätts- hjälp. Huvudregeln är dock att rättshjälp inte ges när den enskilde har eller borde ha haft en försäkring. Rättshjälp beviljas som huvud- regel inte heller om sökanden har tillgång till något annat liknande rättsskydd. För den som anser sig ha blivit diskriminerad finns möjligheten att få hjälp från DO. Utgången i AD 2006 nr 116 kan tyda på att man först måste vända sig till DO för att försöka ut- nyttja det rättsskydd som finns där. Det avgörandet kan ha förlorat sin prejudikatverkan; synen på ombudsmannens talerätt har ändrats Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering sedan det beslutet fattades. När det gäller tvister som rör diskri- minering i arbetslivet är det i första hand den hjälp som man kan få från fackliga organisationer som ska utnyttjas. En fråga som kan diskuteras är hur man ska se på den hjälp som kan ges av ideella organisationer, kanske då främst från de statligt stödda antidiskrimi- neringsbyråerna. Kan den som får sådan hjälp anses ha fått tillgång till något ”annat liknande rättsskydd”? Enligt förarbetena till rätts- hjälpslagen finns det nämligen som regel inte behov av biträde om juridisk hjälp lämnas genom det rättsskydd som ges genom fackliga organisationer eller när intresseorganisationer, t.ex. hyresgästorga- nisationer, bistår sina medlemmar. Det finns dock en skillnad mellan dessa organisationer och antidiskrimineringsbyråerna som är viktig i detta sammanhang. Hjälp av de organisationer som nämndes i för- arbetena får den enskilde som en följd av sitt medlemskap. Hjälpen från antidiskrimineringsbyråerna ges på en helt annan grund. Detta innebär att man inte bör behandla hjälp från antidiskri- mineringsbyråerna på samma sätt som hjälp från de andra organisa- tionerna. När den diskrimineringsersättning som yrkas understiger ett halvt basbelopp handlägger domstolen oftast målet som ett förenklat tviste- mål. En sådan handläggning skulle kunna leda till att den enskildes möjligheter att ta till vara sina rättigheter är sämre än då målet hand- läggs som ett vanligt tvistemål eftersom det är svårare att få rätts- hjälp. Å andra sidan är den ekonomiska risken generellt sett mindre när mål handläggs enligt reglerna om förenklade tvistemål vilket skulle kunna innebära att den enskilde vågar väcka talan i högre ut- sträckning. Även en enskild som får rättshjälp, vilket inte är möjligt om målet handläggs som ett förenklat tvistemål, utsätter sig för en eko- nomisk risk. Den som förlorar målet får betala en del av kost- naderna för sin egen talan (rättshjälpsavgift) även om han eller hon har rättshjälp. Vidare kan rättshjälpen aldrig användas för att betala motpartens rättegångskostnader. Det har till utredningen framförts att Högsta domstolens uttal- anden om en minimiersättning om för lindrigare kränkningar skulle kunna leda till att fler mål kommer att handläggas som förenklade tvistemål. DO har dock i sin ovan nämnda skrivelse anfört att den som väcker talan om diskrimi- nering redan nu ofta väljer att yrka ett belopp som understiger ett Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering halvt basbelopp för att minska den ekonomiska risken. Att mål rör- ande diskrimineringsersättning handläggs som förenklade tvistemål borde mot den bakgrunden inte vara något nytt. Det spelar enligt vår uppfattning mindre roll om Högsta domstolens uttalanden verkligen kommer att öka antalet förenklade tvistemål. En intressant aspekt är om det är förenligt rättighetsstadgan att rättshjälp som huvudregel inte utgår i en diskrimineringstvist som handläggs som ett förenklat tvistemål.