sou · H4B372d2 · 2016-10-17 00:00:00 — Med hänsyn till den stora betydelse som en rekonstruktör har för ett lyckat förfarande samt denne inte sällan administrerar betydande belopp inom ramen för lönegarantisystemet finns anledning att betona vikten av att rätten har lagstiftarens tidigare uttalanden från propo- sitionen i åtanke vid valet av rekonstruktör. Frågan om det ska införas ett system med auktorisation för per- soner som ska fungera som rekonstruktörer har diskuterats.2 En ordning där den som ska komma i fråga för sådant uppdrag har genomgått någon form av särskild utbildning skulle kunna vara en åtgärd för att säkra kompetensen hos dem som utför rekonstrukt- ionsuppdrag och stärka förtroendet för institutet. De signaler ut- redningen fått visar inte att det finns problem med oseriösa rekon- struktörer av sådan omfattning att ett särskilt krav på auktorisation är påkallat. Ett av de viktigaste skälen till att införa ett auktorisat- ionskrav skulle vara att det bedrivs någon slags efterhandsgrans- kande kontroll av det arbete som utförs, exempelvis på samma sätt som gäller för fastighetsmäklare enligt fastighetsmäklarlagen (2011:666) eller för revisorer enligt revisorslagen (2001:883). Det skulle också kunna vara fråga om sådan tillsyn som utövas av kon- kurstillsynen vid över förvaltningen av ett konkursbo eller den tillsyn som utö- var över advokater. Tillsynen skulle således kunna ske an- tingen inom ramen för en myndighet eller ett privaträttsligt organ. 1Danhard, E., Konkursarbetsträtt, 5 uppl., 2013 s. 383. 2Se SOU 2000:62 s. 351. Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion Det anges inte direktiven att frågan om tillsyn ska utredas och ut- redningen anser inte heller av tidsskäl ha möjligheter att göra så. 8.1.2Utseende av en eller flera rekonstruktörer Förslag: När en ansökan om företagsrekonstruktion bifalls får rätten endast om det finns synnerliga skäl utse fler än en rekon- struktör. Den som är anställd vid ska inte få vara rekon- struktör. Den som arbetar med lönegarantifrågor vid Länssty- relse ska inte heller få vara rekonstruktör. Av 2 kap. 10 § första stycket LFR framgår att rätten, när den beslu- tar om företagsrekonstruktion, ska utse en rekonstruk- tör. I en ansökan enligt 2 kap. 3 § och 4 § LFR ska alltid finnas ett förslag till lämplig person. För att stärka borgenärernas inflytande över förfarandet föreslås i avsnitt 8.1.1 att det av ansökan ska framgå vilka borgenärer som har kontaktats med anledning av den föreslagna rekonstruktören, hur de är berörda samt om de har nå- got att erinra mot att den föreslagna personen utses. Om det finns särskilda skäl kan enligt 2 kap. 10 § första stycket LFR fler än en rekonstruktör utses. Sådana särskilda skäl kan vara att gäldenärens verksamhet är av mycket stor omfattning eller av komplicerad art (prop. 1995/96:5 s. 184). I utredningens uppdrag ligger att föreslå regler som leder till ett mer kostnads- och tidsef- fektivt förfarande. I sammanhaget bör därför framhållas att det även vid större företagsrekonstruktioner i den absoluta merparten av ärenden bör vara tillräckligt att utse endast en rekonstruktör. Hanteringen av rekonstruktionsförfarandet förenklas om gäldenä- ren har en rekonstruktör att samarbeta med och det blir t.ex. tydli- gare vilken person som ska ge det samtycke till gäldenärens rätts- handlingar som i olika hänseenden föreskrivs. En annan självklar fördel är att kostnaderna för förfarandet blir lägre om det endast utses en rekonstruktör. I den mån den utsedde rekonstruktören behöver ytterligare kompetens i vissa frågor kan i stället sakkunnigt biträde anlitas enligt 2 kap. 12 § andra stycket. räcker det att rekonstruktören och det sakkunniga biträdet kompetensmässigt kompletterar varandra i vissa frågor och en sådan lösning är då mer Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion kostnadseffektiv än att rätten utser flera rekonstruktörer som arbe- tar tillsammans under hela förfarandet. Det går emellertid inte att utesluta att det i undantagsfall kan finnas sådana mycket omfattande och komplicerade rekonstrukt- ioner som inte kan hanteras av en rekonstruktör ensam och där inte heller anlitande av sakkunnigt biträde är en framkomlig väg. Möj- ligheten att utse fler än en rekonstruktör enligt 2 kap. 10 § första stycket LFR bör därför inte tas bort. För att markera att bestäm- melsen endast är förbehållen sällsynta undantagsfall bör emellertid rekvisitet särskilda skäl ersättas med synnerliga skäl. Eftersom de offensiva borgenärsuppgifterna har övergått till från svarar för staten i företagsrekonstruktioner. Det är därför inte lämpligt att låta någon där anställd hos få vara rekonstruktör. Det bör även tilläggas att en person som arbetar med lönegarantifrågor vid Länsstyrelse inte heller bör få vara rekonstruktör. Bestämmel- sen i 2 kap. 11 § LFR ska därför justeras i enlighet med det sagda. Av den nuvarande bestämmelsen framgår dock att den som är an- ställd vid domstol eller inte får vara re- konstruktör. Bestämmelsens lydelse i den delen kvarstår dock oförändrad. I sammanhanget vill även utredningen betona att handläggning av ärenden om företagsrekonstruktion och därmed frågan om vem som ska utses som rekonstruktör inte kan delegeras till tingsnota- rier eller notariemeriterade beredningsjurister enligt förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion, utan sådana beslut ska fattas av en ordinarie domare. 8.1.3Möjlighet för rekonstruktören att sätta annan i sitt ställe Förslag: Rekonstruktören får vid fullgörandet av uppdraget inte sätta någon annan i sitt ställe. Till utredningen har framförts att det blivit vanli- gare att rekonstruktörer använder sig av fristående samarbetspart- ners vid utförandet av sitt uppdrag där det anlitade företaget upp- träder som en mellanman mellan gäldenären och rekonstruktören. Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion Rekonstruktören utför i ett sådant fall inget egentligt arbete utan tar ett fast arvode för att ”skylta med sitt namn”. Arbetet utförs istället av mellanmannen. Utvecklingen att företag som inte är ut- sedda rekonstruktörer är inblandade i det löpande arbetet i rekon- struktionerna upplevs av berörda myndigheter som problematiskt eftersom det är rekonstruktören som ansvarar för rekonstruktionens genomförande som diskussionerna i många av dessa fall kommer att föras med det företag som rekonstruktören anlitat. I de fall det finns företag som mellanhand är det också svårare för myndig- heten att få ut information från gäldenären och det är ofta svårt för myndigheten att avgöra om begärda handlingar kan lämnas ut. Enligt utredningens uppfattning är den redovisade utvecklingen inte förenlig med lagstiftarens avsikt med LFR. Utgångspunkten är att det är den av rätten förordnade rekonstruktören som själv aktivt ska sätta sig in i gäldenärens verksamhet. Det krävs för att kunna fullgöra uppgiften att lämna råd och anvisningar samt ge samtycke till sådana åtgärder som inte kan sägas ligga inom ramen för den normala affärsverksamheten. Rekonstruktören måste själv löpande övervaka gäldenärens verksamhet och ta aktiv del i förvaltningen. Det är inte lämpligt att rekonstruktören överlåter delar av det löpande arbetet till någon annan som domstolen inte prövat och funnit lämplig. Något stöd för att en rekonstruktör kan sätta någon annan i sitt ställe finns varken i LFR eller i lagens förarbeten. I doktrinen framhålls att en sådan möjlighet saknas för rekonstruktören.3 Att rekonstruktören för egen del kan behöva hjälp från utomstående experter, t.ex. vid kvalificerade juridiska eller ekonomiska bedöm- ningar, är en annan sak än den konstruktion som beskrivits inled- ningsvis i avsnittet. En sådan möjlighet att anlita sakkunnigt biträde ges med stöd av 2 kap. 12 § andra stycket LFR. Vid större rekonstruktioner fungerar det också så i praktiken att den utsedde rekonstruktören samlar behövlig kompetens omkring sig inom ramen för den kontorsorganisation som finns på arbetsplatsen. Detta är dock inte samma sak som att rekonstruktören anlitar ett företag som sköter löpande externa kontakter med myndigheter m.m. Med anledning av det anförda bör det i 2 kap. 11 § LFR infö- 3 , T. & , M., Lagen om företagsrekonstruktion - En kommentar, 2 uppl., 2013, s. 86 och . & Karlsson-Tuula, M., Företagsrekonstruktion – i teori och praktik, 2 uppl., 2012, s. 77. Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion ras en bestämmelse att rekonstruktören vid utförandet av sitt upp- drag inte får sätta någon annan i sitt ställe. Förslag: Rekonstruktörens rätt till ersättning bestäms av rätten. Om det har utsetts flera rekonstruktörer, ska ersättning be- stämmas för var och en av dem. Beslutet om ersättning kan överklagas och ska kunna vara verkställbara när det har fått laga kraft. Innan rätten prövar arvodesframställan ska rätten inhämta yttrande från gäldenären och de borgenärer som hos rätten har begärt att få yttra sig över framställningen. Till sin begäran om ersättning ska rekonstruktören bifoga en kostnadsräkning, som utvisar det begärda beloppets fördelning på de olika åtgärder som vidtagits. Har rekonstruktören haft ut- lägg som uppdraget krävt ska det anges i redogörelsen. Enligt 4 kap. 4 § första stycket LFR har rekonstruktören rätt till ersättning för arbete och för de utlägg som uppdraget har krävt. Arvodet får inte bestämmas till ett högre belopp än som med hän- syn till det arbete som uppdraget har krävt, den omsorg och skick- lighet varmed det har utförts samt näringsverksamhetens omfatt- ning kan anses utgöra skälig ersättning för uppdraget. Till ersättning för utlägg som uppdraget krävt räknas t.ex. utlägg för anlitande av sakkunnigt biträde enligt 2 kap. 12 § andra stycket. Av förarbetena framgår att ersättningen för utlägg inte ska bli föremål för skälighetsprövning på samma sätt som arvodet utan det avgö- rande är snarare om uppdraget kan anses ha krävt utlägget (prop. 1995/96:5 s. 217 och s. 356 f.) Enligt 4 kap. 4 § andra stycket LFR ska rekonstruktörens ersätt- ning, på begäran av rekonstruktören eller gäldenären, prövas av rätten. Så länge ett ackord inte fullgjorts får också en borgenär vars fordran omfattas av ackordet begära en sådan prövning. Av 4 kap. 6 § framgår att ersättningen till rekonstruktören ska betalas av gäldenären. Till skillnad mot vad som gäller för konkursförvaltaren enligt 14 kap. 4 § KonkL är det således inte obligatoriskt att rätten beslu- tar om arvodet och kostnadsersättningen för rekonstruktören en- Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion SOU 2016:72 Det är först om gäldenären eller en borgenär begär det som rätten prövar skäligheten i det av rekonstruktören yrkade be- loppet. Detta innebär att en tvist om ersättningen till rekonstruk- tören kan komma inför rätten antingen inom ärendet om företags- rekonstruktion eller som ett självständigt tvistemål. i båda fallen finns den materiella regleringen i 4 kap. 4 § LFR. En orsak till att vissa företag väljer bort rekonstruktionsförfa- randet är att det uppfattas som ett kostsamt förfarande. Hur stor del av kostnaderna som utgörs av rekonstruktörens ersättning är svårt att få en bild av eftersom dessa i de flesta fall inte passerar domstolen utan debiteras gäldenären direkt. Enligt de uppgifter utredningen fått fram understiger arvodet i genomsnitt inte vid en rekonstruktion av ett medelstort företag. En rekonstruktion som pågår kostar . Detta kan jämföras med det genomsnittliga arvodet för en konkurs som uppgick till i avskriv- ningskonkurser och i utdelningskonkurser.4 har konstaterat att det svenska insolvens- förfarandet är mer kostsamt än i andra jämförbara och att den största delen utgörs av advokat- eller rekonstruk- törskostnader (se avsnitt 5.6). För att hålla kostnaderna för före- tagsrekonstruktion nere och på så sätt göra förfarandet mer attrak- tivt för fler företag bör formerna för ersättningsprövningen vid rekonstruktion ägnas särskild uppmärksamhet. Som företagsrekonstruktionsförfarandet är utformat sak- nas alltså kunskap om rekonstruktörens ersättning, vilket är en av de största utgiftsposterna i förfarandet. Det kan vara svårt för ett företag att avgöra om det av rekonstruktören begärda beloppet är en skälig ersättning för uppdraget. Ett sätt att åstad- komma effektiv kontroll och ett billigare förfarande är att införa ett system med taxesättning av rekonstruktörens arvode. Detta har genomförts bl.a. vid sådana konkurser som avskrivs enligt 10 kap. 1 § KonkL. Tanken på att utvidga ett motsvarande system för kon- kurser där förfarandet avslutas med utdelning har förts fram men avvisats främst med hänvisning till svårigheterna att urskilja en typisk konkurs som skulle kunna tjäna som riktmärke vid en taxe- 4 Uppgifter framtagna av baserade på myndighetens IT-stöd Op- tima och QlikTillsyn. Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion sättning samt att man, för att undgå stötande resultat, skulle be- höva frångå taxan i åtskilliga fall, kanske de flesta. Därigenom föll det viktigaste skälet bort för en utvidgning av taxeområdet till att omfatta även konkurser med visst utdelningsförfarande (prop. 1986/87:90 s. 160., SOU 2014:86 s. 361.). Utredningen anser att de anförda argumenten mot att utvidga taxeområdet för konkurs även har bäring på rekonstruktionsförfarandet.5 I de flesta rekonstrukt- ioner torde de arbetsuppgifter som rekonstruktören utför inte vara likartade eller av mindre invecklad beskaffenhet på så sätt att re- konstruktörens arbete i grova drag kan förutses och ligga till grund för taxa. Ett förfarande som är såväl mer transparant som billigare till följd av priskonkurrens bör i stället kunna uppnås genom att införa ett motsvarande krav på domstolsprövning av ersättningen för rekonstruktörer som gäller för konkursförvaltaren enligt KonkL. En sådan regel finns redan i den norska och danska insol- venslagstiftningen (se avsnitt 5.2.1 och 5.2.2). Genom att rekon- struktörens ersättning bestäms av rätten skapas insyn i arvodets storlek på ett sätt som saknas i rekonstruktionsförfarandet . Den nuvarande ordningen där arvodesräkningen som huvudre- gel inte är offentlig kan verka hämmande på priskonkurrensen mel- lan rekonstruktörer. Av större betydelse är emellertid att det kan vara svårt, särskilt för mindre företag, att avgöra om det av rekonstruktören begärda beloppet är en skälig ersättning för uppdraget. Förvisso finns enligt gällande rätt en möjlighet att begära att rätten prövar rekonstruktörens rätt till ersättning men gäl- denären kan känna sig i viss beroendeställning till rekonstruktören och därför drar sig för att begära rättens prövning. Det förhållandet att rekonstruktören vanligen ersätts löpande á-conto av gäldenären under rekonstruktionen skapar också svårigheter att bedöma vad som är en sammantaget skälig ersättning för uppdraget. En obligatorisk domstolsprövning av rekonstruktörens ersätt- ning skulle stärka samtliga inblandade parters förtroende för förfa- randet och torde leda till ett mer kostnadseffektivt och at- traktivt förfarande. Den nuvarande lydelsen av 4 kap. 4 § andra stycket LFR bör ändras så att det framgår att rekonstruktörens 5 För en översikt över regelverket kring konkursförvaltarnas kostnader, se SOU 2014:86 s 147 ff. Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion ersättning för arbete och utlägg bestäms av rätten. Handläggningen hos rätten bör utformas så att rätten alltid inhämtar yttrande från gäldenären men endast från de borgenärer som hos rätten särskilt begärt att de ska ges tillfälle att yttra sig över arvodesframställning- en (jfr 14:8 KonkL). För att rätten ska kunna göra en korrekt prövning av rekonstruktörens begäran om ersättning måste den ha ett tillräckligt underlag för sin bedömning. Det bör därför införas en bestämmelse i LFR om att rekonstruktören utöver det begärda beloppet måste ge in en räkning som utvisar hur beloppet fördelar sig på de olika vidtagna åtgärderna. i syfte att hålla kostnaderna för förfarandet nere bör inte krävas en alltför detaljerad redovisning av varje moment av uppdraget i räkningen.6 Räkningen bör kunna ha samma innehåll som en sedvanlig kostnadsräkning i tvistemål. Rättens beslut om ersättning till rekonstruktören ska vara möj- ligt att överklaga för sig till hovrätten enligt huvudregeln i 4 kap. 11 § LFR. Av 4 kap. 10 § framgår motsatsvis att ett beslut om er- sättning till rekonstruktören kan verkställas först sedan det fått laga kraft (prop. 1995/96:5 s. 221). Den föreslagna ordningen med en obligatorisk domstolsprövning av rekonstruktörens ersättning innebär ingen ändring i detta avseende. 6 Jfr konkursförvaltarens arvode, se Welamson, L. & , M., Konkurs och annan insolvensrätt, 11 uppl., 2013, s. 250 ff., och där gjorde hänvisningar. Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion Förslag: Ett skadeståndsansvar för rekonstruktören införs i LFR. En rekonstruktör ska ersätta de skador som han eller hon vid full- görande av sitt uppdrag uppsåtligen eller av oaktsamhet tillfogar en gäldenär eller en borgenär i ett förfarande om företagsrekonstrukt- ion eller i ett separat ackord. Skadeståndet ska kunna jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens beskaffenhet, ska- dans storlek och omständigheterna i övrigt. Om flera rekonstruk- törer ska ersätta samma skada, ska de som huvudregel svara solida- riskt för skadeståndet. Talan om skadestånd mot rekonstruktören ska väckas från den dag då beslutet att företagsrekonstruk- tionen eller det separata ackordet ska upphöra enligt 4 kap. 7– 9 b §§ vann laga kraft. Talan ska väckas vid den tingsrätt där ärendet om företagsrekonstruktion eller om separat ackord är eller har varit anhängigt. I LFR saknas, till skillnad från vad som gäller för konkursförvaltare enligt 17 kap. 1 § KonkL, uttryckliga bestämmelser om rekonstruk- törens skadeståndsansvar vid fullgörandet av uppdraget. Att en skadeståndstalan mot en rekonstruktör kan väckas enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer torde dock vara klart.7 Enligt lag- kommentaren till LFR finns skäl att tillämpa samma generella reg- ler om culpaansvar som gäller för en konkursförvaltare enligt 17 kap. 1 § KonkL på en rekonstruktör, för de skador som rekon- struktören orsakar borgenärerna, gäldenären och även tredje man vid fullgörandet av sitt uppdrag.8 Insolvensutredning föreslog att rekonstruktörens ska- deståndsansvar skulle bli lagfäst på motsvarande sätt som gäller för konkursförvaltare.9 Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erin- ran av de flesta remissinstanser. Regler om skadeståndsansvar för rekonstruktören finns t.ex. i finsk och tysk rätt (se avsnitt 5.2.3 och 5.3.2). & Karlsson-Tuula, M., Företagsrekonstruktion – i teori och praktik, 2 uppl., 2012, s. 80 f. Se även , G., Konkursförvaltares skadeståndsansvar, SvJT 1991 s. 1 ff. 8Se , T. & , M., Lagen om företagsrekonstruktion - En kommentar, 2 uppl., 2013, s. 98 f och där gjorda hänvisningar. 9SOU 2010:2 Del 1 s. 263 ff. Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion Utredningen förordar att rekonstruktörens skadeståndsansvar bör anges på ett tydligare sätt än genom de allmänna skadestånds- rättsliga principerna. En sådan förtydligande reglering är motiverad mot bakgrund av att rekonstruktörens roll under en företagsrekon- struktion nu förstärks. En reglering av rekonstruktörens skade- ståndsansvar bör införas i 4 kap. LFR och utformas med förebild i KonkL:s regler. Den föreslagna regeln om rekonstruktörens ska- deståndsansvar ska vara tillämplig både vid ett förfarande om före- tagsrekonstruktion och om separat ackord. Förslaget innebär att rekonstruktörens skadeståndsansvar kan uppkomma gentemot borgenär i rekonstruktionsförfarandet eller gäldenären, om skadan tillfogas uppsåtligen eller av oaktsamhet. På samma sätt som för en konkursförvaltare bör rekonstruktörens skadeståndsskyldighet kunna jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens beskaffenhet, skadans storlek och omstän- digheterna i övrigt. Vidare bör KonkL:s regler om solidariskt an- svar för skadeståndsskyldighet som har ålagts flera konkursförval- tare gälla även för rekonstruktörer liksom reglerna om den slutliga fördelningen av skadeståndsbeloppet mellan dessa. En särskild fråga är om det finns behov av att i LFR reglera även frågan om rekonstruktörens skadeståndsansvar gentemot tredje man, dvs. någon som inte är direkt inblandad i rekonstruktionen. Denna fråga är betydligt mer komplicerad än frågan om rekon- struktörens skadeståndsansvar mot en borgenär i rekonstruktions- förfarandet och gäldenären. Som framkommit ovan har i doktrinen antagits att rekonstruktören ansvarar gentemot tredje man i vart fall om skadan åsamkats genom åsidosättande av en uttrycklig till tredje mans skydd meddelad lagbestämmelse. Frågan har dock inte varit föremål för prövning i rättspraxis och utredningen kan av tidsskäl inte inom ramen för denna utredning närmare klargöra hur det förhåller sig, varför frågan bör lämnas oreglerad i LFR. Det kan dock emellertid finnas skäl att utreda denna fråga i ett annat sam- manhang. Av bestämmelsen i 17 kap. 2 § KonkL framgår att talan om ska- destånd, som inte grundas på brott, mot en förvaltare ska föras genom av förvaltarens slutredovisning. En sådan reglering kan inte överföras till LFR eftersom en rekonstruktör inte avger slutredovisning. Bestämmelsen har även innebörden att en talan är begränsad i tiden. I 13 kap. 7 § tredje stycket KonkL anges inom Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion vilken tid talan om av slutredovisningen ska väckas. Av paragrafen följer att talan om skadestånd ska väckas inom tre må- nader från närmare angivna tidpunkter, vilka varierar något bero- ende på bl.a. om konkursen har avslutats med utdelning eller inte. Med beaktande av att samordning är önskvärd mellan reglering- en i KonkL och LFR bör en skadeståndstalan mot en rekonstruk- tör enligt LFR begränsas . Eftersom en motsvarighet till slutre- dovisning saknas i LFR bör den bortre gränsen för när en skadeståndstalan får väckas mot rekonstruktören sättas till tre må- nader då beslutet att företagsrekonstruktionen ska upp- höra enligt 4 kap. 7 och 8 §§ LFR vann laga kraft. Det gäller även om rekonstruktören under förfarandet entledigas av rätten enligt 2 kap. 11 § tredje stycket LFR. 8.1.6Bör en rekonstruktör kunna utses till förvaltare i en efterföljande konkurs? Bedömning: Frågan om en rekonstruktör ska kunna utses till förvaltare i en näringsidkares efterföljande konkurs bör även i fortsättningen avgöras från fall till fall. Inom ramen för denna utredning föreslås inga ändrade regler om vem som ska kunna utses till konkursförvaltare. En rekonstruktörs erfarenheter av en företagsrekonstruktion kan självfallet vara av stort värde vid en eventuell konkurshantering. Det kan exempelvis vara kostnadsbesparande eftersom rekonstruk- tören redan känner till gäldenärsföretaget och de ekonomiska för- utsättningarna och därför kan utreda konkursboet på ett effektivare sätt än en icke tidigare inblandad person. Det finns således mycket att vinna på att utse en rekonstruktör till förvaltare i en efterföl- jande konkurs. Frågan om detta är möjligt behandlas i förarbetena till LFR. Regeringen ansåg att man i de flesta fall bör kunna utgå från att en rekonstruktör inte kan vara förvaltare i en näringsidka- res efterföljande konkurs, men bedömningen kan också bli en an- nan (prop. 1995/96:5 s. 105 f., jfr dock SOU 1992:113 s. 430). I samband med lagens tillkomst förutsattes alltså att det görs en individuell bedömning i frågan om jäv föreligger att vara konkurs- förvaltare på grund av tidigare uppdrag som rekonstruktör. Genomförande och avslutande av företagsrekonstruktion Regleringen om jäv finns i 7 kap. 1 § tredje stycket KonkL och innebär att den får inte vara förvaltare som står i ett sådant förhål- lande till gäldenären, en borgenär eller någon annan att det är ägnat att rubba förtroendet för hans/hennes opartiskhet i konkursen.