sou · H4B364 · 2016-09-28 00:00:00 — arbete kan ingå i grundutbildning och repetitionsutbildning under förutsättning att den ger eller vidmakthåller och utvecklar sådana kunskaper och färdigheter som krigsuppgiften kräver. I grundutbildningen och repetitionsutbildningen ingår även uppgifter som syftar till att upprätthålla försvarsberedskap. Krigsuppgiften är styrande för vad som får ingå i de totalförsvarspliktigas utbildning, dvs. vilken utbildning och övning de med stöd av totalförsvarsplikten är skyldiga att delta i. För totalförsvarspliktiga som inte är anställda av Försvarsmakten gäller att samtycke krävs för deltagande i utbildning inom ramen för internationellt militärt samarbete (2 § lagen [1994:588] om utbildning inom ramen för internationellt militärt samarbete). Bestämmelsen tar sikte på utbildning eller övning utomlands som inte har betydelse för den totalförsvarspliktiges krigsuppgift. Samtycke krävs dock inte i fråga om sådan utbildning som enligt 5 kap. 3 § lagen om totalförsvarsplikt ingår i grundutbildning eller repetitionsutbildning. När ett deltagande är av betydelse för en totalförsvarspliktigs förmåga att fullgöra krigsuppgiften krävs inte samtycke från den totalförsvarspliktige (prop. 2001/02:11 s. 32). Totalförsvarspliktiga som har krigsplacerats är enligt lagen om totalförsvarsplikt skyldiga att fullgöra krigstjänstgöring under höjd beredskap och beredskapstjänstgöring om det i annat fall behövs för försvarsberedskap (4 kap. 7 och 8 §§). Det civila försvaret omfattar all den civila verksamhet som ingår i totalförsvaret. Där ingår alla de beredskapsförberedelser som statliga civila myndigheter, kommuner och landsting samt enskilda, företag, frivilligorganisationer m.fl. vidtar i fredstid och all den civila verksamhet som behövs under krigsförhållanden för att stödja Försvarsmakten, skydda och rädda liv och egendom, trygga en livsnödvändig försörjning och upprätthålla viktiga samhällsfunktioner (prop. 1996/97:4 s. 297). Det civila försvaret är således inte en organisation. Det civila försvaret utgörs av verksamhet som ansvariga aktörer genomför i syfte att göra det möjligt för samhället att hantera situationer då beredskapen höjs. Det avser skydd av civilbefolkningen, säkerställande av samhällsviktiga funktioner och övriga samhällets stöd till Försvarsmakten. Genom 16 § förordningen (2015:1052) om krisberedskap och bevakningsansvariga myndigheters åtgärder vid höjd beredskap åläggs bevakningsansvariga myndigheter ett ansvar att 1.planera för att kunna anpassa verksamheten inför en förändrad säkerhetspolitisk situation, 2.genomföra den omvärldsbevakning och de risk- och sårbarhetsanalyser samt de utvecklingsinsatser som krävs för att myndigheten ska klara sina uppgifter vid höjd beredskap, 3.ta ut, utbilda och öva berörd personal för myndighetens verksamhet vid höjd beredskap om dessa aktiviteter inte kan anstå till en skärpt säkerhetspolitisk situation, och 4.av medel anvisade för höjd beredskap anskaffa de förnödenheter och den utrustning som myndigheten behöver för att klara sina uppgifter vid höjd beredskap om denna anskaffning inte kan anstå till en skärpt säkerhetspolitisk situation. Myndigheter som åläggs ansvar och skyldigheter enligt bestämmelsen är bl.a. , , , och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. Målet för det civila försvaret är att värna civilbefolkningen, säkerställa de viktigaste samhällsfunktionerna och bidra till Försvarsmaktens förmåga vid ett väpnat angrepp eller krig i vår omvärld (prop. 2014/15:109 s. 12). De tre delarna i målet är omsesidigt förstärkande. Av särskild betydelse är att planeringen fokuserar på den del som handlar om att bidra till Försvarsmaktens förmåga. I bl.a. lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap och förordningen (2006:637) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap finns bestämmelser om vilka åtgärder kommuner och landsting ska vidta vid höjd beredskap. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) har ansvar för bl.a. frågor som rör civilt försvar (1 § förordningen [2008:1002] med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap). Myndigheten ska bl.a. företräda det civila försvaret på central nivå i frågor som har betydelse för avvägningen mellan civila och militära behov av samhällets resurser. Myndigheten ska även se till att nödvändiga åtgärder vidtas inom befolkningsskyddet (13 §). MSB har således en samordnings- och planeringsfunktion på central nivå inom det civila försvaret (se även 7 § förordningen om krisberedskap och bevakningsansvariga myndigheters åtgärder vid höjd beredskap). Staters samarbeten på försvarsområdet kan ske på olika sätt och i varierande omfattning. Samarbetet kan röra en eller flera typer av aktiviteter, vara mer eller mindre omfattande inom de valda samarbetsområdena och involvera länder i flera olika konstellationer. Exempel på områden som försvarssamarbeten kan avse är informationsutbyte, materielsamarbeten, samarbeten om utbildning, övningar och förmågeutveckling samt mer operativa samarbeten som innebär att de samarbetande staterna stödjer varandra eller i övrigt agerar gemensamt med varandra i internationella krishanteringsoperationer eller i händelse av väpnade konflikter eller territoriella kränkningar. De mer operativa försvarsvarssamarbetena kan innefatta i förväg gjorda ömsesidiga försvarsförpliktelser eller begränsas till förberedelser för att möjliggöra sådant samarbete. Såvitt avser de nuvarande utgångspunkterna för svenska försvarssamarbeten gäller bl.a. följande. Regeringen betonar i inriktningspropositionen att säkerhet byggs solidariskt tillsammans med andra och hot mot fred och säkerhet avvärjs i gemenskap och samverkan med andra länder och organisationer (prop. 2014/15:109 s. 20). Den svenska solidaritetsförklaringen intar en central position i säkerhetspolitik. Den innebär att inte kommer att förhålla sig passivt om en katastrof eller ett angrepp skulle drabba en annan medlemsstat i EU eller ett nordiskt land, att förväntar sig att dessa länder agerar på samma sätt om drabbas och att därför ska kunna såväl ge som ta emot civilt och militärt stöd (a. prop. s. 21). Av artikel 42.7 i följer att övriga medlemsstater är skyldiga att ge stöd och bistånd med alla till buds stående medel i enlighet med artikel 51 i om en medlemsstat utsätts för ett väpnat angrepp på sitt territorium. Av fördragstexten framgår att detta inte ska påverka den särskilda karaktären hos vissa medlemsstaters säkerhets- och försvarspolitik. Vidare ska åtagandena och samarbetet på detta område vara förenligt med åtagandena inom Nato, som för de stater som är medlemmar i denna utgör grunden för deras kollektiva försvar. Klausulen medför inte någon skyldighet för medlemsstaterna att lämna just militär assistans. I det följande redogörs för några av nuvarande gränsöverskridande samarbeten på försvarsområdet. Redogörelsen gör inte anspråk på att vara fullständig, utan är endast avsedd att utgöra en bakgrund till den fortsatta framställningen. presenterade den tidigare norske utrikesministern på uppdrag av de nordiska utrikesministrarna en rapport om en fördjupning av det nordiska samarbetet på det utrikes- och säkerhetspolitiska området (Nordisk samarbeid om utenriks- og sikkerhetspolitikk, Forslag overlevert de nordiske utenriksministere på ekstraordinært nordisk utenriksministermøte, ). Den så kallade Stoltenbergrapporten innehöll tretton konkreta förslag. Förslagen omfattade bland annat samarbete kring luftrumsövervakning på , ett kompetensnätverk mot digitala angrepp, fördjupat militärt samarbete samt en nordisk solidaritetsförklaring. De nordiska staterna har avgett en nordisk solidaritetsförklaring som slår fast att det, på grundval av gemensamma intressen och geografisk närhet, är naturligt för de nordiska länderna att samarbeta för att möta utrikes- och säkerhetspolitiska utmaningar i en anda av solidaritet. antogs en förstärkt nordisk solidaritetsförklaring som, utöver att bekräfta samarbete i solidarisk anda för att möta utrikes- och säkerhetspolitiska utmaningar, identifierade ett antal potentiella risker, bland annat naturkatastrofer, katastrofer orsakade av människor, it-angrepp och terroristangrepp. Om ett nordiskt land skulle drabbas av någon av dessa händelser har övriga länder utlovat att, på begäran av landet ifråga, bidra med relevanta medel. Den förstärkta nordiska solidaritetsförklaringen anger när och på vilket sätt solidariteten aktiveras. I inriktningspropositionen (prop. 2014/15:109 s. 23) anger regeringen bl.a. att den ser stora möjligheter till ett än mer fördjupat nordiskt samarbete och att det inom försvarsområdet, utifrån ett svenskt perspektiv, egentligen inte finns andra principiella begränsningar än att samarbetet inte innebär ömsesidiga försvarsförpliktelser. Regeringen anger vidare att ett långtgående samarbete med ett eller flera nordiska länder är avgörande för att möjliggöra effektivare resursanvändning och ökad militär förmåga. De nordiska länderna samarbetar inom organisationen (Nordic Defence Cooperation). Det huvudsakliga syftet och målsättningen med organisationen är att stärka de nordiska ländernas nationella försvar, utforska gemensamma synergier och underlätta effektiva gemensamma lösningar (Memorandum of Understanding on Nordic Defence Cooperation, undertecknat i ). Nordefco täcker både politiskt och militärt samarbete. Samarbetet är strukturerat kring fem huvudområden: förmågor, materiel, personal/utbildning, träning/övning och operationer. Inom ramen för Nordefco sker regelbundna möten på försvarsminister-, statssekreterar- och tjänstemannanivå. Därutöver förekommer regelbundna möten på myndighetsnivå mellan de nordiska försvarsmakterna och materielverken. Principer för samarbetet är transparens och ett flexibelt arbetssätt, där länderna själva väljer vilka områden de vill samverka inom och i vilken utsträckning. undertecknade försvarsministrarna i de nordiska staterna ett dokument där en politisk vision för det nordiska försvarssamarbetet fram formuleras (Nordic Defence Cooperation 2020). Visionen är att ha uppnått en förstärkt politisk och militär dialog på det säkerhets- och försvarspolitiska området och att aktivt söka nya samarbetsmöjligheter. Även samarbetet kring utbildning, träning och övning har långa traditioner i . Bland annat kan nämnas olika former av vänförbands- och divisionsutbyten, interregional samverkan och utbildnings- och övningsverksamhet inför fredsfrämjande insatser, både på förbands- och individnivå (skr. 2012/13:112 s. 17). Sedan tillkomsten av Nordefco har samarbetet på dessa områden förstärkts ytterligare. Inom ramen för s.k. Crossborder Training äger ofta återkommande flygövningar rum mellan , , och , framförallt i luftrummet över . Crossborder Training innebär att de nordiska länderna har möjlighet att öva gemensamt i varandras luftrum utan att behöva söka tillstånd för varje enskild övning (Försvarsmaktens övningar m.m. med medlemmar av Nordefco –2014, Fö2011/1518/MFI) och inkluderar såväl utbildnings- och träningsmoment på nivån enstaka flygplan som komplexa övningar i större sammansatta flygförband (skr. 2012/13:112 s. 18). Exempel på samarbetsområden som är aktuella inom Nordefco är etablering av säker kommunikation, samarbete avseende taktisk lufttransport, utbyte av luftlägesinformation, alternativ basering på flygområdet, förenkling av tillträde till respektive lands territorium, samverkan avseende deltagande i internationella operationer samt nordisk samverkan för utveckling av avancerade och komplexa multinationella övningar. I inriktningspropositionen (prop. 2014/15:109 s. 24) anges att samarbetet med är omfattande och inkluderar ett betydande övningssamarbete. Försvarssamarbetet mellan och bör enligt regeringen även omfatta operativ planering och förberedelser för ett gemensamt användande av civila och militära resurser i olika scenarier. Exempel på detta kan vara hävdandet av respektive lands territoriella integritet eller utövande av rätten till självförsvar enligt artikel 51 i FN:s stadga. Sådan planering bör vara ett komplement till, men skilt från, respektive lands nationella planering. Samarbetet innebär en möjlighet till gemensamt agerande, men inte några utfästelser. Den svenska respektive finska försvarsmakten har i enlighet med givna uppdrag undersökt möjligheter till samarbete inom samtliga stridskrafter. De svenska och finska försvarsmakterna redovisade uppdraget i en rapport om fördjupat försvarssamarbete mellan och (Final Reports on Deepened Defence Cooperation between and ). I rapporten konstateras att ett fördjupat samarbete på lång sikt skulle ha positiv effekt på respektive lands försvar. Försvarsmakterna identifierar i rapporten sex fokusområden för det fortsatta samarbetet: marinen, flygvapnet, armén, säker kommunikation, logistik och materiel samt gemensamma förband. I rapporten lämnas förslag till upprättandet av en svensk-finsk marin stridsgrupp (Swedish-Finnish Naval Task Force), en ökad grad av interoperabilitet mellan det svenska och det finländska flygvapnet med förmåga till gemensamma operationer, gemensamt utnyttjande av flygbaser och gemensam stridsledningsförmåga samt ett gemensamt svensk-finländskt ramverk på brigadnivå. undertecknades ett gemensamt uttalande av ländernas respektive ansvariga statssekreterare om fortsatt intensifiering av försvarssamarbetet mellan de båda länderna (Joint Statement Regarding Deepened Defence Cooperation between and ). Uttalandet redogör för den process som föregick den gemensamma slutrapporten från försvarsmakterna om potentiella fördjupningsområden och utmynnar i en gemensam viljeförklaring från båda länderna att fortsätta fördjupningen av det bilaterala samarbetet. I uttalandet uppmanas försvarsmakterna att påbörja implementering av de rekommendationer som kan tas vidare under nuvarande lagstiftning i respektive land. Uttalandet belyser ett antal områden som inledningsvis bör prioriteras. Dessa innefattar upprättandet av säkra kommunikationsvägar, alternativa landningsbaser, samarbete inom luftövervakning, utvecklingen av den gemensamma stridsgruppen samt fortsatt samarbete på övningsområdet och gemensamt användning av marin infrastruktur. Implementeringen av samarbetet fortgår. Här kan t.ex. nämnas fortsatt vidareutveckling av den gemensamma övningsverksamheten inom armé- marin- och flygstridskrafter för ökad interoperabilitet och möjlighet att verka gemensamt, utveckling av vänskapsförband, utveckling av den gemensamma stridsgruppen samt förhand- ling om avtal för alternativ basering av enheter. I en kompletterande rapport från och försvarsmakt föreslås även utökat samarbete inom bl.a. ledning, materiel och logistik. Frågor rörande utbyte av luftlägesbild samt alternativ basering på flygområdet har bäring på det bilaterala samarbetet med och hanteras f.n. inom ramen för Nordefco. Även frågor avseende tillträde till respektive lands territorium hanteras till del inom ramen för Nordefco där ett övergripande MoU är under framtagande. och försvarsministrar undertecknade en överenskommelse om ett fördjupat samarbete på försvarsområdet. De områden som står i fokus i avtalet är bl. a. upprättande av säker kommunikation på olika nivåer, ökat informationsutbyte inom luft- och sjöövervakning, alternativ basering av enheter i respektive lands hamnar, alternativ basering på flygområdet samt skapande av förenklade förutsättningar för ökat tillträde till varandras territorium under fredstida förhållanden. omfattar inte någon överföring av suveränitet, tillsynsutövning eller utövande av annan jurisdiktion inom varandras territorium. Enligt överenskommelsen kommer försvarsmakterna i och att få i uppdrag att närmare undersöka förutsättningar för konkret samverkan med avtalet som bas. Som nämnts ovan hanteras samarbete avseende utbyte av luftlägesbild samt alternativ basering på flygområdet liksom frågor avseende tillträde till respektive lands territorium inom ramen för Nordefco. Som medlem i EU är en del av den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (GSFP). Inom ramen för GSFP bedrivs fortlöpande arbete med att tillförsäkra EU en operativ kapacitet som stöder sig på såväl civila som militära resurser som unionen kan använda vid krishantering utanför unionen. Den operativa kapaciteten tillhandahålls av EU:s medlemsstater. GSFP innefattar också den gradvisa utformningen av en gemensam försvarspolitik för EU. Det långsiktiga målet är att skapa en gemensam europeisk försvarskapacitet, något som förutsätter att enhälligt beslutar om det. Den gemensamma försvarspolitiken påverkar dock inte den särskilda karaktären hos vissa medlemsstaters säkerhets- och försvarspolitik. Den gemensamma försvarspolitiken ska respektera och vara förenlig med de åtaganden inom Nato som de medlemsstater som är medlemmar i denna organisation gjort. Det militära samarbetet inom GSFP omfattar humanitära insatser, räddningsinsatser, fredsbevarande och fredsframtvingande uppgifter i omvärlden. EU har inga egna militära resurser, utan insatserna genomförs med militära och civila resurser som medlemsstaterna på frivillig grund ställer till unionens förfogande vid varje enskilt tillfälle. För att genomföra en EU-insats krävs att alla medlemsstater står bakom beslutet och att insatsen sker i enlighet med principerna i . Varje medlemsstat beslutar från fall till fall om, och i så fall hur, den vill delta i insatsen. Nato har särskild betydelse för stabilitet och säkerhet i vårt närområde. Upprätthållandet av förtroendet för de kollektiva säkerhetsgarantierna är av stor vikt. har ett omfattande och väl utvecklat samarbete med Nato inom det (), Partnerskap för fred (PFF) och de insatser som deltar i. Nato har formaliserade partnerskap med 41 länder i , , och . Dessa länder ingår i tre regionala partnerskapsformat, PFF, Medelhavsdialogen (MD) och Istanbulinitiativet (ICI). Samarbetet med Nato inom ramen för PFF har pågått . PFF är ett praktiskt inriktat samarbetsprogram mellan och i , och södra . PFF har blivit särskilt viktigt som ett instrument för de deltagande länderna att samordna, förbereda och öva sina styrkor inför internationella krishanteringsinsatser. PFF har även ett säkerhetsfrämjande syfte och är en viktig komponent för svenskt deltagande i internationella krishanteringsinsatser. ingår även i Natos Interoperabilitetsplattform, där fokus ligger på militärt samarbete och interoperabilitet genom redan existerande instrument och program. deltar exempelvis i övningar, planerings- och översynprocessen (Planning and Review Process – PARP) samt Natos certifieringsmekanism. Partnerländerna förutsätts utveckla sina samarbeten på individuell basis, efter behov och förmåga. EAPR inrättades 1997 som den politiska ramen för PFF-sam- arbetet och är ett forum för informationsutbyte och säkerhetspolitisk dialog mellan Nato och dess partnerländer. Inom ramen för PFF-samarbetet deltar bl.a. i att utveckla procedurer för ett effektivt utnyttjande av civila resurser i en krissituation. deltar i Natos Enhanced Opportunity Programme som tar sikte på ett utvecklat och fördjupat samarbete med Nato, både avseende militärt samarbete och försvars- och säkerhetspolitisk dialog. har även undertecknat ett samförståndsavtal med Nato om värdlandsstöd (). Avtalet syftar till att säkerställa att värdlandet kan lämna effektivt stöd för militär verksamhet på sitt territorium i samband med övningar, krishanterings- eller andra insatser. som sådant ger inte Nato rätt att verka på svenskt territorium. Avtalet bygger på frivillighet mellan parterna, vilket innebär att det blir tillämpligt endast i de fall först fattar ett nationellt beslut om att bjuda in Nato för att genomföra verksamhet i något avseende. Det betyder att avgör när Natoledd verksamhet får äga rum på svenskt territorium. är ett ramavtal vilket innebär att ett särskilt genomförandeavtal kommer att behöva ingås inför varje enskild aktivitet inom ramen för de begränsningar som anges i avtalet (prop. 2015/16:152 s. 24). deltar med soldater i två krishanteringsinsatser under Natos ledning: Kosovo Force (KFOR) i Kosovo och Resolute Support Mission (RSM) i . har, utöver de nordiska samarbetena, bilaterala samarbeten även med andra europeiska och , bl.a. kan nämnas , , och . Bland de utomnordiska bilaterala relationer som har på försvarsområdet intar en särställning. bilaterala samarbete med anses vara av stor betydelse, särskilt mot bakgrund av militära förmåga och det tekniska kunnandet samt landets viktiga roll i internationella operationer och i Nato. har ett antal överenskommelser med om samarbete på många olika områden med regelbundna kontakter mellan svenska och amerikanska myndigheter. Samarbetsprojekt återfinns inom samtliga stridskrafter. undertecknade och försvarsministrar en gemensam avsiktsförklaring (Statement of Intent) om att ytterligare fördjupa samarbetet inom försvarsområdet. Utöver samarbetet med de nordiska länderna och är , och närmaste samarbetsländer på försvarsområdet. undertecknades ett samarbetsprogram mellan och i syfte att ytterligare fördjupa och konkretisera det bilaterala försvarssamarbetet. och har ett samarbetsavtal som främst rör informationsutbyte, försvarsmateriel och forskning (Överenskommelse med om samarbete och informationsutbyte rörande vissa försvarsfrågor, SÖ 1994:24). undertecknades ett ramavtal med om samarbete på försvarsområdet. Det nya ramavtalet ger en bredare grund för att stärka ländernas relation och samarbete på försvarsområdet. Det svenska försvarsindustri- och försvarsforskningssamarbetet med utlandet är mycket omfattande. Svenska myndigheter (framförallt FMV och FOI) och svensk industri deltar i en rad multilaterala fora och bilaterala samarbeten på materiel- och forskningsområdet. Förutom att delta i EDA:s olika forsknings- och materielrelaterade projekt ingår i det så kallade sexnationssamarbetet /FA (Letter of Intent/Framework Agreement) mellan de sex stora europeiska försvarsindustriländerna (, , , , och ) som undertecknades 1998 respektive 2000. Avtalet syftar till att underlätta rationalisering, omstrukturering och drift av den europeiska försvarsindustrin och berör i allt väsentligt utbudssidan, dvs. de levererande staterna (skr. 2008/09:114 s. 33). Inom försvarsforskningen anses de bilaterala relationerna med och vara viktigast (, Den svenska försvarsindustrins säkerhetspolitiska roll för och , Rapport till Kommittén om översyn av exportkontrollen av krigsmateriel, UD 2012:01, , s. 4). Folkrätten är den rättsordning som reglerar förhållandet mellan stater i fredstid och i krig. I detta kapitel lämnas en kortfattad redogörelse för de folkrättsliga regler som berör väpnade konflikter mellan två eller flera stater. Kapitlet inleds med en översiktlig beskrivning av regelverket kring staters territorium och suveränitet. 4.2Folkrättens omfattning, källor och delämnen Folkrätten gäller primärt förhållandet mellan stater, och i viss mån mellan internationella organisationer. Folkrättens adressater förpliktas genom det folkrättsliga regelsystemet att handla på visst sätt i förhållande till varandra. Vad gäller folkrättens källor, brukar man skilja på sedvanerätt och traktaträtt. Sedvanerätten binder alla stater och internationella organ oberoende av deras anslutning till vissa konventioner. Den uppkommer om staters gemensamma handlingssätt, dvs. deras statspraxis, utvecklar sig till en sedvana som staterna betraktar som juridisk bindande. Sedvanerätten kompletteras av internationella överenskommelser mellan nationer, dvs. Traktater binder till skillnad från sedvanerätt endast de stater som har anslutit sig till rättsakten i fråga. Folkrätten kan, utifrån det mellanstatliga tillstånd som den reglerar, delas in i tre huvuddelar: fredens folkrätt, konfliktpreventionens folkrätt och krigets folkrätt.