sou · H4B381 · 2016-11-25 00:00:00 — En relativt stor andel av de inkomna målen avvisas av formella skäl av . inkom 1 815 sådana här mål varav 498 var ofullständiga. 17 , Utsökningsrätt, 1960 (2 uppl. ), s. 79 f. kom det in 1 769 mål varav 649 var ofullständiga. Fram till och med fanns det 1 156 sådana här mål registre- rade i databas varav 269 av ansökning- arna har varit ofullständiga. Även om andelen ofullständiga och avvisade mål är relativt hög är det antal mål som avvisas av formella skäl inte särskilt många jäm- fört med det totala antalet samfällighetsföreningar som verkar och uttaxerar bidrag från sina medlemmar . Det kan därför antas att förfarandet i övervägande andelen fall fungerar tillfredsställande. Det förhållandet att handläggning av ären- dena är komplicerad och att av formella skäl avvisar en betydande andel av de inkomna ärendena utgör inte något bärande skäl för en ändrad ordning. En enskild som är missnöjd med en utdebitering har möjlighet att hos Mark- och miljödomstol begära rättelse av uttaxeringen. Mark- och miljödomstolarna kan också pröva av förenings- stämma eller enskilda beslut vid stämman. Dessa möjligheter till dom- stolsprövning samt det förhållandet att avvisar de ansökningar som inte uppfyller de formella kraven inne- bär i huvudsak en rättssäker ordning. Under vissa förhållanden kan även de som inte har möjlighet att få debiteringsbeslutet prövat av mark- och miljödomstol, enligt HD:s slutsats i rättsfallet NJA 2012 s. 575, få debiteringsbeslutets riktighet prövad i ett utsökningsmål18. Det nuvarande förfarandet är ett relativt enkelt och kostnads- effektivt sätt för en samfällighetsförening att driva in sin fordran. Effektivitetsskäl kan framhållas som ett skäl för att det är av särskild vikt att samfällighetsföreningar har möjlighet att snabbt utverka betalning från enskilda medlemmar. Dagens reglering har också san- nolikt en betalningsstimulerande effekt på den enskilde medlem- men. Det går inte att utesluta att fler samfällighetsföreningar skulle 18 Detta rättsfall gällde frågan hur långt den utsökningsrättsliga prövningen kan utsträckas när föreningsstyrelsen fattat ett beslut som låg inom styrelsens kompetens men när beslutet kunde anses vara felaktigt. I det fallet hade den förpliktade hävdat att han inte var fastig- hetsägare eftersom han bara hade haft en vilande lagfart och köpet av fastigheten hade hävts. HD kom fram till att frågan om svaranden var medlem och ägare kunde prövas på verk- ställighetsstadiet eftersom svaranden inte hade haft möjlighet att få saken prövad av mark- och miljödomstolen från det att beslutet lades fram på föreningsstämman. HD ansåg därför att det förelåg ett verkställighetshinder enligt 3 kap. 21 § UB eftersom svaranden hade styrkt att han inte var ägare. Detta skiljer sig alltså från det fall då svaranden är medlem i en samfällighet. Då kan debiteringsbeslutets riktighet inte prövas i utsöknings- målet utan frågan ska prövas vid mark- och miljödomstol enligt vad som nämnts ovan. få problem med att driva in sina fordringar om denna möjlighet togs bort. Det finns även andra skäl som talar för att nuvarande ordning ska bestå. Dagens cirka 40 000 samfällighetsföreningars arbete och uppgifter berör en stor andel personer. Även om det inte har gått att få fram uppgifter om hur höga belopp som totalt uttaxeras kan det antas att det sammantaget inte är helt obetydliga summor. Enligt uppgifter från uppgår merparten av beloppen i samfällighetsföreningarnas ansökningar om verkställig- het som kommer in till till relativt låga belopp. Det är alltså fråga om många utdebiteringar på små belopp till sammanlagt stora summor. Kostnaderna för att processa vid dom- stol eller för att ansöka om betalningsföreläggande hos Kronofogde- myndigheten skulle därför i många fall komma att överstiga den aktuella utdebiteringen. Även med beaktande av de effektivitetsvinster och andra fördelar som nuvarande ordning innebär kan lämpligheten av att samfällighets- föreningars beslut om uttaxering i debiteringslängd i verkställig- hetshänseende likställs med en lagakraftvunnen dom ifrågasättas av både praktiska och principiella skäl. Debiteringslängden fastställs av ett privaträttsligt organ och är varken underställd förvaltningsmyndighets eller domstols prövning. Den prövning som görs av vem som är fastighetsägare torde sällan föregås av någon närmare undersökning eller rättslig analys. Frågor som vem som rätteligen ska debiteras enligt debiteringslängden, om utdebiterade belopp är korrekt beräknade och i överensstämmelse med gällande lagstiftning, stadgarna eller stämmobeslut riskerar att förbli obesvarade om ingen väcker talan om rättelse vid domstol. Samfällighetsföreningarnas styrelseledamöter utför ofta sina uppdrag på ideell basis och ibland utan särskild kunskap eller erfarenhet. Detta kan innebära påtagliga risker för att enskilda beslut blir fel- aktiga. Till detta kommer att samfällighetsföreningarna enligt praxis (NJA 1987 s. 46) inte kan få direkt verkställighet av dröjsmålsränta och andra indrivningskostnader. När det gäller sådana fordringar krävs det en sedvanlig utsökningstitel efter ansökan om betalnings- föreläggande till eller ansökan om stäm- ning vid allmän domstol. I sammanhanget bör även uppmärksammas ett initiativärende av JO (dnr 2173-1988) där frågan om exekutionstitlar av nu nämnt slag kunde anses förenliga med nutida krav på rättssäkerhet aktu- aliserades. JO konstaterade bl.a. att en övergång till ett system som innebär att samfällighetsföreningens fordran först ska fastställas av domstol före verkställighet skulle innebära att en gäldenär alltid får möjlighet att betala, alternativt göra invändningar mot kravet, innan ärendet kommer till . Nackdelen med en sådan ordning skulle enligt JO främst vara att det skulle ta att driva in fordringsanspråken och det skulle kunna föranleda ökade kostnader. Vidare uppmärksammades att möjligheten att ome- delbart kunna utta debiterade belopp är en trygghet för samfällig- hetens borgenärer, vilket kan påverka föreningens möjlighet att få kredit. JO:s slutsats var trots det anförda att skälen för att övergå till en ordning som innebär att debiteringslängderna inte längre ska vara direkt verkställbara väger tyngre än de fördelar som nuvarande ordning innebär. Vi kan konstatera att en ändring av vad som gäller som skulle innebära att samfällighetsföreningar, precis som andra privaträtts- liga subjekt, måste skaffa en utsökningstitel genom en ansökan om betalningsföreläggande hos eller genom att ansöka om stämning vid allmän domstol skulle leda till ett mer rättssäkert förfarande. Att samfällighetsföreningarna med en ändrad ordning också kan få betalt för sina fordringar på ränta och kost- nader i ett samlat verkställighetsförfarande skulle vidare medföra vissa effektivitetsvinster. Det finns alltså skäl som talar både för och emot nuvarande reg- lering. Ett argument i sig är att regleringen framstår som udda efter- som den i praktiken bara gäller samfällighetsföreningars rätt. Lagen (1933:269) om ägofred, lagen (1919:426) om flottning i allmän flott- led och rennäringslagen (1971:437) har i och för sig en liknande reg- lering. Förklaringen är även här att det allmännas uppgifter och befogenheter i någon mån har lagts över på ett privaträttsligt subjekt som inte fritt kan välja sina gäldenärer. De möjligheter till verk- ställighet som finns i nu nämnda författningar tillämpas emellertid i praktiken i liten omfattning eller inte alls. Sammantaget är det vår slutsats är att nuvarande ordning inte är förenlig med dagens krav på rättssäkerhet. De effektivitetsvinster och fördelar som regleringen innebär för samfällighetsföreningarna över- väger inte de nackdelar som den medför. De privata rättssubjekt som omfattas av dagens reglering bör därför hänvisas till att skaffa sig en utsökningstitel genom att på vanlig väg ansöka om betalnings- föreläggande till eller genom att ansöka om stämning vid allmän domstol. Vi föreslår därför inte någon motsvarande reglering till den som finns i nuvarande 3 kap. 1 § 7 UB. Vi föreslår också att de särskilda föreskrifterna i lagen om ägofred, lagen om flottning i allmän flott- led och rennäringslagen upphävs. Våra förslag: Regleringen för verkställighet av domar ska även omfatta dom i växelmål eller checkmål och tredskodomar om betalningsskyldighet. Den särskilda regleringen i 3 kap. 1 § 2 och 3 kap. 13 § UB om verkställighet av förlikning som är stadfäst av domstol tas bort. En dom genom vilken en förlikning stadfästs ska verkställas enligt samma regler som andra domar. Den särskilda regleringen i 3 kap. 13 § UB om verkställighet av medlingsöverenskommelse som har förklarats verkställbar av domstol tas bort. Medlingsöverenskommelser som har förklarats verkställbara ska i stället verkställas enligt de bestämmelser som gäller för domstols dom. Som vi har konstaterat i avsnitt 4.2.2 har den avvägning som lag- stiftaren gjort mellan sökandens intresse av att få en snabb och effek- tiv verkställighet när motpartens betalningsskyldighet blivit fastställd, och svarandens intresse av att inte tvingas betala en skuld som är tvistig, lett till en relativt omfattande och komplex reglering som tillåter olika verkställighetsåtgärder i olika skeden beroende på vilken utsökningstitel som åberopas. Vi har kommit fram till att regelverket i vissa avseenden kan för- enklas så att samma regler gäller för fler utsökningstitlar än . En sådan regelförenkling innebär att borgenärskollektivet i vissa fall kan få vänta något längre innan utmätt egendom kan säljas och pengar kan utbetalas. Vi föreslår emellertid inga förändringar beträffande när egendom får utmätas. Borgenärernas rätt till betalning ur egen- domen kommer därför att vara säkrad i samma utsträckning som . I praktiken kommer borgenärskollektivets möjlighet att få betalt inte att minska. Om en borgenär har fått sin utsökningstitel genom den summa- riska processen, alltså ett utslag eller beslut i mål om betalningsföre- läggande, får utsökningstiteln genast verkställas fullt ut. Men så fort svaranden överklagar eller ansöker om återvinning inträder samma begränsningar som om utsökningstiteln var en dom. Vi föreslår ingen ändring. Syftet med den summariska processen är att sökanden snabbt och effektivt ska kunna driva in en otvistig fordran. Om svaranden invänder ska den summariska processen avbrytas och tvisten prövas i vanlig ordning. Reglerna om verkställighet är utformade i sam- klang med detta syfte. Tredskodomssituationen är en annan. Där har käranden valt en ordinär process men svaranden har underlåtit att delta i processen. Vi anser att vårt förslag leder till en rimlig av- vägning mellan sökandens och svarandens intressen. Om svaranden efter tredskodomen väljer att processa säkras sökandens rätt genom utmätning men egendomen får inte säljas. Om svaranden inte ansöker om återvinning utan väljer att även fortsättningsvis vara passiv efter tredskodomen får försäljning ske när återvinningsfristen löpt ut, dvs. Vi har valt att föreslå regelförenkling när det gäller verkställighet av dom i växel- och checkmål, tredskodomar, i dom stadfästa för- likningar och medlingsöverenskommelser som har förklarats verk- ställbara av domstol. Våra överväganden för respektive kategori redovisas nedan. Verkställighet av dom i växel- och checkmål Bestämmelser om växlar och checkar finns i växellagen (1932:130) och checklagen (1932:131). fanns särskilda bestämmelser om verkställighet av dom i växel- respektive checkmål i 95 § växel- lagen och 73 § checklagen. Enligt bestämmelserna fick sådana domar verkställas genom utmätning och det utmätta godset fick säljas även om domen inte fått laga kraft. Verkställigheten fick inte uppehållas av att gäldenären ställde säkerhet. Gäldenären ansågs inte heller kunna hindra verkställighet av sådan dom genom att nedsätta beloppet 1980/81:8 s. 295). Regler som gäller för dom i växel- och checkmål finns numera införda i 3 kap. 5 § 1, 8 kap. 4 § andra och tredje styckena och 13 kap. 14 § 1 utsökningsbalken. Enligt 3 kap. 5 § 1 UB får verkställighet av dom i växel- eller checkmål ske genast. Till skillnad från vad som gäller enligt 3 kap. 6 § UB för annan dom om betalningsskyldighet, kan svaranden inte undvika verkställighet genom att ställa säkerhet. Den utmätta egen- domen får också i allmänhet säljas även om domen inte har fått laga kraft. När det gäller lös egendom som har betydande värde och fast egendom gäller dock enligt 8 kap. 4 § UB att försäljning inte får ske utan gäldenärens samtycke förrän domen har fått laga kraft, med undantag för lös egendom som hastigt faller i värde eller kräver allt- för kostsam vård. Om utmätning har skett med stöd av bestämmel- sen i utsökningsbalkens tredje kapitel om dom i växel- och check- mål gäller enligt 13 kap. 14 § 1 UB att pengar inte får betalas ut innan domen har fått laga kraft, om inte säkerhet ställs. Växlar och checkar finns fortfarande såväl i som inter- nationellt. I har dock många banker upphört med att utfärda checkar och växlar och checkar torde i många fall ha ersatts av moder- nare betalmetoder som t.ex. betalning med konto- och kreditkort. Det finns inte någon statistik över hur många domar som meddelas i växel- och checkmål. har inte heller någon statistik över ansökningar om verkställighet av domar i växel- eller checkmål. Det finns emellertid goda grunder för att anta att växel- och checkmål inte är särskilt vanligt förekommande . I samband med att utsökningsbalken infördes uttrycktes i för- arbetena att det var tveksamt om särbestämmelserna för växel- och checkdomar borde behållas. Med motiveringen att det inte fanns ”tillräcklig anledning att ändra på gällande ordning” infördes ändå särbestämmelser för växel- och checkdomar i utsökningsbalken och motsvarande bestämmelser i växel- och checklagarna upphävdes (prop. 1980/81:8 s. 302). Redan den omständigheten att växel- och checkmål är ovanliga är enligt vår uppfattning ett tillräckligt skäl för att särregleringen för verkställighet av sådana domar bör tas bort. I linje med vår målsätt- ning att det utsökningsrättsliga regelverket ska bli tydligare och enklare föreslår vi att domar i växel- och checkmål ska verkställas på samma sätt som andra domar om betalningsskyldighet. Lagtekniskt innebär det att dagens reglering i 3 kap. 5 § 1 UB om verkställighet av dom i växelmål eller checkmål inte ersätts av någon motsvarande bestämmelse i vårt föreslagna andra kapitel som innehåller särskilda bestämmelser om utsökningstitlar. Enligt 3 kap. 5 § 2 UB får verkställighet ske genast av en tredsko- dom enligt vilken betalningsskyldighet har ålagts den part som uteblivit eller inte uppfyllt vad som sägs i 44 kap. 7 a eller 7 b § rätte- gångsbalken, om inte något annat förordnas med anledning av an- sökan om återvinning. Beträffande den fortsatta verkställigheten av tredskodomar gäller samma regler som för domar i växel- och checkmål med den skill- naden att pengar får betalas ut utan säkerhet redan innan domen har fått laga kraft (jfr 13 kap. 14 § UB). Egendom som har utmätts på grund av en tredskodom om betalningsskyldighet får säljas även om domen inte fått laga kraft. Dock gäller enligt 8 kap. 4 § andra stycket UB att lös egendom som har betydande värde eller fast egen- dom inte får säljas förrän tredskodomen fått laga kraft, om inte svaranden samtycker till att försäljning sker. I 8 kap. 4 § tredje stycket UB regleras undantag för lös egendom som hastigt faller i värde eller kräver alltför kostsam vård. Verkställighet får ske även om svaranden ansöker om återvinning mot tredskodomen. Dom- stolen kan dock förordna om inhibition i återvinningsmålet. Vi anser att det är en klar fördel ur regelförenklingssynpunkt om tredskodomar om betalningsskyldighet kom att omfattas av samma regler som gäller för ”vanliga” domar om betalningsskyldighet. En- ligt regleringen för ”vanliga” domar om betalningsskyldighet får ut- mätning ske innan domen har fått laga kraft. Borgenärens intresse att säkerställa framtida utbetalning är därmed tillgodosett. Egen- domen får dock som huvudregel inte säljas om inte svaranden sam- tycker till det. Eftersom fast egendom och lös egendom med bety- dande värde inte får säljas innan en tredskodom fått laga kraft och domstol kan meddela inhibition om svaranden ansöker om återvin- ning, är det i praktiken inte så stora skillnader i borgenärens möjlig- het att få betalt före laga kraft som regelverket ger intryck av. Vi anser därför att fördelarna med enklare regler överväger de nackdelar en i vissa fall senarelagd utbetalning kan innebära. närens rätt även med vårt förslag kan säkras genom utmätning efter att en tredskodom meddelats är det vår bedöm- ning att varken borgenärer eller gäldenärer kommer att ändra sitt beteende om vårt förslag genomförs. Vi föreslår alltså att tredskodomar om betalningsskyldighet ska omfattas av samma verkställighetsbestämmelser som andra domar om betalningsskyldighet, med det tillägget att domstol kan besluta om inhibition med anledning av ansökan om återvinning. Lagtek- niskt innebär det att dagens reglering i 3 kap. 5 § 2 UB om verk- ställighet av tredskodomar om betalningsskyldighet inte ersätts av någon motsvarande bestämmelse i vårt föreslagna andra kapitel som innehåller särskilda bestämmelser om utsökningstitlar. Verkställighet av förlikning som är stadfäst av domstol Enligt 3 kap. 1 § 2 UB får verkställighet ske på grund av förlikning som är stadfäst av domstol. Det är själva förlikningen och inte stad- fästelsedomen i sig som är exekutionstitel. I samband med att be- stämmelsen infördes ansåg Lagrådet att motsatt ståndpunkt borde läggas till grund för en bestämmelse i ämnet (se nedan). Enligt 3 kap. 13 § UB får en av domstol stadfäst förlikning verk- ställas som en dom som har fått laga kraft, om inte annat beslutas med anledning av talan mot domen eller om ogiltigförklaring av för- likningen. Detta innebär alltså att verkställighet får ske även om stadfästelsedomen inte har fått laga kraft. Verkställigheten sker utan särskilda villkor, om inte domstol vid prövning av ett överklagande av stadfästelsedomen eller talan om ogiltigförklaring av själva för- likningen inhiberar verkställigheten. Före utsökningsbalken verkställdes en förlikning som hade fast- ställts av domstol i den ordning som var föreskriven för en laga- kraftägande dom (utsökningslagens 45 §). Det krävdes alltså inte att den dom varigenom förlikningen blivit stadfäst hade fått laga kraft och några särskilda villkor gällde inte för verkställigheten. I förarbetena till utsökningsbalken framhölls att det sällan torde förekomma att förlikning som blivit stadfäst av domstol inte är gällan- de för parten. Enligt lagberedningen borde därför en stadfäst för- likning alltjämt få verkställas även om stadfästelsedomen inte fått laga kraft och verkställigheten borde ske utan särskilda villkor. talan fullföljs mot domen bör överrätten ha möjlighet att inhibera verkställigheten. Enligt beredningsförslaget skulle därför verkställig- het inte få ske om annat förordnas med anledning av fullföljd talan. Föredraganden konstaterade att beredningens förslag innebar den nyheten i sak att högre rätt ges möjlighet att förordna om inhibi- tion när talan fullföljts mot dom varigenom en förlikning stadfästs. Föredraganden godtog lagberedningens förslag (prop. 1980/81:8 s. 309). Förslaget om att särskilt reglera stadfäst förlikning som en exe- kutionstitel föranledde följande yttrande av Lagrådet (prop. 1980/81:8, s. 1075 ff.). I 17 kap. 6 § RB föreskrivs, att stadfästelse av förlikning skall ske genom dom. I remissen föreslås emellertid att en sådan dom, i motsats till vad som skall gälla om dom i allmänhet, inte skall vara en exeku- tionstitel. I stället avses den genom domen stadfästa förlikningen skola läggas till grund för verkställighet. I överensstämmelse härmed tar 1 § första stycket 2 såsom exekutionstitel upp förlikning som är stadfäst av domstol. I detta avseende överensstämmer förslaget med vad som gäller enligt 45 § UL, där det föreskrivs att förlikning, som har blivit fastställd av domstol, skall verkställas i den ordning som är stad- gad för lagakraftägande dom. I sist angivna hänseende har ej innehållet i de föreslagna bestämmel- serna, vilka i sak motsvarar lagberedningens förslag, närmare kommen- terats i remissprotokollet eller i beredningens betänkande. Lagrådet anser sig emellertid böra ta upp frågan om det alltjämt föreligger till- räckliga skäl att vid exekution göra den angivna principiella åtskillna- den mellan dom, varigenom förlikning har stadfästs, och annan dom. Lydelsen av 45 § UL är ej ändrad sedan UL:s tillkomst . Para- grafens innehåll återspeglar det synsätt som man hade på förlikning i rättegång. De processuella reglerna angående sådan förlik- ning utgick från att det var själva förlikningen som, när den fastställdes av rätten blev exigibel. Ett uttryck härför var att rättens fastställelse inte betraktades som en dom i vanlig mening. Dessa processuella regler upphävdes emellertid i och med att RB trädde 1948. De kom att ersättas av ett enda stadgande i RB, nämligen berörda bestämmelse i 17 kap. 6 § RB. Införandet av RB föranledde, att vissa bestämmelser i ändrades. Stadgandet i 45 § UL lämnades dock orubbat. För- arbetena till RB och gjorda följdändringar i annan lagstiftning utvisar ej i vad mån behovet av ändring i 45 § UL övervägdes i samband med rättegångsreformen. Följdlagstiftningen begränsades dock självfallet till vad som ansågs nödvändigt med hänsyn till de nya rättegångsreglerna. Några principiella ändringar i det exekutionsrättsliga systemet kom därvid ej att aktualiseras. Läget är ett annat när, som i detta lagstift- ningsärende, en ny exekutionsrättslig lagstiftning skall tillskapas. I fråga om dom, varigenom förlikning med stöd av 17 kap. 6 § RB har stadfästs, är övriga regler i RB angående dom tillämpliga. Sålunda gäller de allmänna föreskrifterna om fullföljd av talan. Möjligheten att be- gagna extraordinära rättsmedel står också till buds (jfr NJA 1974 s. 295). För domsbegreppet är främmande, att en dom skulle sakna eller ha bara begränsad verkan i exekutivt hänseende. Väl har skilda uppfattningar kommit till uttryck i doktrin och praxis om hur långt rättskraften hos en dom, varigenom förlikning har stadfästs, sträcker sig. I ett avgörande av högsta domstolen har en lagakraftvun- nen sådan dom ej ansetts utgöra hinder mot att talan om ogiltigför- av förlikningen tas upp till prövning (NJA 1975 s. 507). Att rättskraftsverkan inte är i allo densamma som för domar i allmänhet torde emellertid ej ge anledning till att dom varom här är fråga sär- behandlas i exekutionsrättsligt avseende. Ej heller synes det föreligga andra omständigheter, som utgör tillräckliga skäl för en särbehandling som innebär att en dom frånkänns egenskapen av exekutionstitel. Lagrådet förordar således att dom, varigenom förlikning har stadfästs, i det nya exekutionsrättsliga systemet jämställs med annan dom i det hänseendet att den såsom exekutionstitel kan läggas till grund för verk- ställighet. Den i 1 § första stycket upptagna punkten 2 torde således böra utgå. I redovisningen av exekutionstitlar under punkten 1 kom- mer därigenom ”dom” att innefatta alla slag av fullgörelsedomar. Det nu anförda leder också till att den föreslagna bestämmelsen i 12 § bör jämkas. Vi är av samma uppfattning som Lagrådet. är det mycket van- ligt att allmänna domstolar stadfäster förlikningar i dom och det finns några bärande skäl för att särbehandla stadfästelse- domar i förhållande till andra domar. Vi föreslår därför en ändring av gällande ordning som innebär att domar, genom vilka en förlik- ning har stadfästs, jämställs med övriga domar. Lagtekniskt innebär det att dagens reglering i 3 kap. 1 § 2 UB som handlar om förlikning som är stadfäst av domstol inte ersätts av någon motsvarande be- stämmelse i vårt föreslagna andra kapitel som innehåller särskilda bestämmelser om utsökningstitlar.