sou · H4B364 · 2016-09-28 00:00:00 — Försvarsmaktens stridskrafter ska indelas i arméstridskrafter, marinstridskrafter, flygstridskrafter och försvarsmaktsgemensamma stridskrafter. Krigsförbandens krigsduglighet ska enligt beslutet värderas utifrån deras huvuduppgifter och kravet att kunna mobilisera inom efter beslut om höjd beredskap. Krigsförbanden ska bestå av stående förband, kontraktsförband och hemvärnsförband. I Försvarsmakten ska det också finnas en förbandsreserv och en personalreserv. Stående förband är krigsförband som är organiserade, utrustade, personellt uppfyllda och samövade för att över tiden lösa sina uppgifter inklusive krav på beredskap för intagande av höjd beredskap och krav på tillgänglighet för att lösa uppgifter i fredstid. De stående förbanden säkerställer att det i fredstid finns krigsförband som med kan verka i , i närområdet och utanför närområdet. Därför bör de stående förbanden i huvudsak bestå av kontinuerligt tjänstgörande personal. Marinstridskrafterna och flygstridskrafterna utgörs till övervägande del av stående förband. Behovet av armé- stridskrafter med hög tillgänglighet i fredstid är begränsat. De stående förbanden är kostsamma jämfört med andra förband. Det innebär att endast en mindre del av arméstridskrafterna bör vara stående förband. Inom de försvarsmaktsgemensamma förbanden bör andelen stående respektive kontraktsförband motsvara behoven av stöd hos övriga stridskrafter och Försvarsmaktens ledning. Kontraktsförbanden utformas, utbildas och utrustas för operationer i händelse av höjd beredskap i och närområdet. Personal i kontraktsförbanden bör i hög utsträckning vara tjänstgörande. Endast ett begränsat antal befattningar som ställer särskilda krav på bl.a. utbildning bemannas med kontinuerligt tjänstgörande gruppbefäl, soldater och sjömän. I de fall tillräckligt antal anställd personal inte finns bör tidigare värnpliktiga samt tidigare anställd personal som avslutat sin anställning i Försvarsmakten krigsplaceras för att fylla upp krigsförbanden. Krigsplacerad men icke anställd personal medför vissa begränsningar i förbandens användbarhet utan mobilisering. Denna personal bör därför främst placeras i kontraktsförband. Kontraktsförband med totalförsvarspliktig personal kan aktiveras i fredstid genom inkallelse till repetitionsutbildning. Totalförsvarspliktig personal besätter vissa befattningar för gruppbefäl, soldater och sjömän i kontraktsförbanden. En ändamålsenlig grundutbildning, med möjlighet att krigsplacera all personal som fullföljt utbildningen, och ett utvecklat och fungerande repetitionsutbildningssystem med bl.a. regelbundna krigsförbandsövningar är avgörande för att kontraktsförbanden ska uppnå en rimlig krigsduglighet och därmed är användbara. Med en hög andel tjänstgörande personal och totalförsvarspliktig personal har kontraktsförbanden normalt en lägre tillgänglighet i fredstid än de stående förbanden, men är mindre kostsamma. Tillgänglighet i fredstid för deltagande i operationer eller övningsverksamhet kräver därför att kontraktsförbanden aktiveras. Kontraktsförbanden kan aktiveras efter beslut av Försvarsmakten och mobiliseras för intagande av höjd beredskap genom beslut av regeringen. Hemvärnsförbanden ska vid intagande av höjd beredskap kunna verka med huvuddelen av förbandens styrka . Efter beslut av regeringen eller Försvarsmakten om aktivering bör hemvärnsförbanden även i fredstid snabbt kunna lösa ålagda uppgifter inklusive stöd till samhället vid kris. Delar av hemvärnsförbanden ska kunna vara tillgängliga även utan särskilt beslut om aktivering, t.ex. för vissa bevakningsuppgifter eller stöd till samhället. Hemvärnsförbanden bemannas av officerare, specialistofficerare, gruppbefäl och soldater med hemvärnsavtal. värnpliktsutbildad personal och militärt utbildad tidigare anställd personal, som inte tas i anspråk i krigsförbanden, krigsplaceras , efter senaste tjänstgöring, i en personalreserv med stöd av lagen om totalförsvarsplikt. För att öka uthålligheten och förbandsvolymen vid en allvarligt försämrad omvärldsutveckling som innebär hot mot finns en förbandsreserv. Förbandsreserven bör efter beslut och med tillförda medel kunna lösa nationella försvarsuppgifter. om iståndsättande krävs tillämpning av lagen om totalförsvarsplikt. Planering för iståndsättande av förbandsreserven påbörjas först efter särskilt beslut. Övertalig organisationsbestämmande materiel, såsom stridsfordon, krigsplaceras och förrådsställs i mån av tillgång. Materielen ges grundläggande underhåll utan att vidareutvecklas. Särskilda politiska beslut krävs för utbildning, övning och beredskap samt för komplettering och nyanskaffning av materiel. 2.2.5Försvarsmakten och den moderna krigföringen Under har krigsföringen förändrats genom att nya vapen och strategier utvecklats. Den allt snabbare teknikutvecklingen och den ökade tillgängligheten av ny teknik innebär enligt Försvarsmakten att karaktären av väpnade konflikter håller på att förändras. Trenden är att även icke-statliga aktörer i allt större utsträckning kommer i åtnjutande av modern teknik (Försvarsmaktens Rapport, FM2013-276:1 s. 26). Det läggs allt större vikt vid det som kallas icke-linjär eller hybridkrigföring, som förenklat uttryckt innebär att samordnat använda militära och icke-militära medel för att uppnå säkerhetspolitiska syften. De medel som kan komma att nyttjas inkluderar, men är inte begränsade till, bl.a. ekonomiska och diplomatiska påtryckningar, operationer med specialförband, påverkansoperationer, subversiv verksamhet och cyberoperationer (Försvarsmakten, Inriktning, FM2015-1597:2 s. 3). De miljöer som utnyttjas för angrepp på och konfrontation med motståndaren, operationsmiljöer, omfattar numera, utöver de tidigare arenorna (mark, sjö, luft och rymd) även informations- och cybermiljön. Försvarsmakten bedömer att framtida konflikter kommer att utspela sig i olika operationsmiljöer i olika kombinationer och att det kommer att råda ett ömsesidigt beroende mellan miljöerna (Försvarsmaktens Rapport, FM2013-276:1 s. 25). Möjligheterna att verka på avstånd bidrar till att angrepp kan genomföras dolt, vilket försvårar för försvaret att fatta beslut om och att vidta motåtgärder. Cyberattacker och sabotage mot infrastruktur och ledningsfunktioner kan utföras utan att syftet med angreppen kan klargöras. Den tekniska utvecklingen innebär även att det är möjligt för en angripare att slå till med korta förvarningstider, vilket medför krav på beredskap för sådana situationer (Inslag i modern krigföring, FOI Memo 5090, 2014, s. 10). Enligt Försvarsmakten ska i den fortsatta stridskraftsutvecklingen beaktas att framtida konflikter kommer att uppstå allt mer plötsligt och i operationsmiljöer som är komplexa och svårkontrollerade. En högintensiv strid kommer att karakteriseras av cyberattacker, långa stridsavstånd, fjärrstridsmedel mot kritisk infrastruktur samt lättrörliga förband. Det kan bli aktuellt för en motståndare att kontrollera mindre delar av svenskt territorium om det är förutsättningsskapande för motståndarens övriga operationer. En konflikt i närområdet kan även vara lågintensiv och utdragen, men ändå inkludera högteknologiska förband och cyberattacker (Försvarsmaktens Rapport, FM2013-276:1 s. 38 f.). Försvarsmaktens analys av militärstrategiska optioner för försvarets användning vid ett militärt angrepp mot landet innebär att försvaret, för att kunna möta utmaningar på det framtida stridsfältet, behöver vidareutveckla befintliga förmågor och utveckla nya, militärstrategiskt viktiga förmågor. De nya områden som bör utvecklas enligt Försvarsmaktens analys omfattar offensiv cyberförmåga, rymdbaserade förmågor, obemannade system, skydd mot ballsitiska robotar och kryssningsrobotar samt fjärrstridsmedel. Analysen pekar på ett ökat beroende av internationellt samarbete (a.a. s. 58 f.). Vålds- och tvångsanvändning för att möta ett väpnat angrepp och hindra territoriella kränkningar Enligt 15 kap. 13 § RF får alltså regeringen sätta in rikets försvarsmakt i enlighet med internationell rätt för att möta ett väpnat angrepp mot riket eller för att hindra en kränkning av rikets territorium. Någon närmare svensk författningsreglering av Försvarsmaktens vålds- och tvångsanvändning under väpnad konflikt finns inte. Ett insättande av rikets försvarsmakt måste dock vara i enlighet med internationell rätt. Vad som avses är framförallt den internationella rätt som anger förutsättningarna för staters rätt att gå i krig, framförallt regleringen i om alla staters rätt till självförsvar vid väpnat angrepp (jus ad bellum). I enlighet med den internationella rätten har stater vidare rätt att agera med vapenmakt för att hindra kränkningar av den territoriella integriteten. Därutöver måste agerandet under en väpnad konflikt även följa den internationella rätt som gäller i krig och som kommer till uttryck i den internationella humanitärrätten inklusive krigets lagar (jus in bello) (se prop. 1973:90 s. 373 och prop. 2009/10:80 s. 205 och 300). I IKFN-förordningen finns närmare reglering av försvarsmaktens vålds- och tvångsanvändning för att hindra territoriella kränkningar. Försvarsmakten har med stöd av 28 § andra stycket tillträdesförordningen och 69 § IKFN-förordningen meddelat föreskrifter om verkställighet av tillträdes- och IKFN-förordningarna (FFS 2013:3). Försvarsmakten har även meddelat tillämpningsföreskrifter vad avser ingripanden. Dessa regler återfinns i , 2016. syftar till att ge stöd för militära chefer vid handläggning av tillträdesärenden, vid ingripanden vid brott mot tillträdesbestämmelserna, vid skydd av svenska fartyg och luftfartyg och i övrigt vid hävdande av suveränitet och territoriella integritet. Ingripande med vapenmakt enligt IKFN-förordningen ska enligt huvudregeln i 7 § ske först efter föregående varning. Om utländska statsfartyg begår våldshandlingar mot mål inom svenskt territorium, från svenskt territorium mot mål utanför territoriet eller mot svenska fartyg eller luftfartyg på eller över fritt hav, får vapenmakt utan föregående varning tillgripas (14 §). I 15 § föreskrivs att en utländsk ubåt som påträffas i undervattensläge inom svenskt inre vatten ska hindras från att bedriva fortsatt verksamhet där och att vapenmakt får tillgripas utan föregående varning. Om det behövs, får sådana vapen användas som medför risk för att ubåten sänks eller görs manöveroduglig på något annat sätt. Om ubåten intar övervattensläge, ska den identifieras och för vidare åtgärder föras till en ankarplats. En ubåt i undervattensläge eller ett ytfartyg som påträffas inom svenskt inre vatten utan att ha rätt att vara där ska prejas och för vidare åtgärder föras till en ankarplats. Om det är nödvändigt får vapenmakt tillgripas (16 §). Om utländsk militär personal under omständigheter som tyder på fientlig avsikt överskrider gränsen till svenskt territorium eller landsätts inom territoriet från fartyg eller luftfartyg, ska vapenmakt utan föregående varning tillgripas (9 §). Detsamma gäller utländska statsfartyg, statsluftfartyg och oidentifierade luftfartyg samt krigförande stats statsfartyg som överskrider den svenska territorialgränsen under omständigheter som tyder på fientlig avsikt (13, 23 och 37 §§). I förordningen finns föreskrifter om ingripanden när utländskt statsfartyg, statsluftfartyg eller civilt luftfartyg har tillträtt svenskt territorium på grund av nöd (21, 26, 53 och 67 §§). Bestämmelser rörande förutsättningar för frihetsberövanden finns i 10 och 12 §§. Om utländsk militär personal utan att det finns omständigheter som tyder på fientlig avsikt anträffas inom svenskt territorium och misstanke föreligger om att de saknar rätt att resa in i eller vistas i riket, ska personalen omhändertas och avväpnas. Förhållandet ska anmälas till . Om begär det, ska personalen hållas kvar i avvaktan på vidare åtgärder (10 §). Detsamma gäller om ett utländskt militärt fordon påträffas inom svenskt territorium utan att ha rätt att vara där om den personal som medföljer fordonet saknar rätt att resa in i eller vistas i riket (12 §). Den folkrättsliga proportionalitetsprincipen vid militär våldsanvändning återspeglas i 16 § Försvarsmaktens föreskrifter om verkställighet av tillträdes- och IKFN-förordningarna (FFS 2013:3) där det föreskrivs att om vapenmakt tillgrips, ska den anpassas till vad som bedöms nödvändigt för att förhindra att överträdelsen genomförs och avbrytas då det avsedda syftet har uppnåtts. När det gäller våldsanvändning i väpnade konflikter finns detaljerade regler för stridsmedel och stridsmetoder inom ramen för den internationella humaniära rätten. Av sedvanerätt följer vidare när och hur maktutövning för att hindra territoriella kränkningar får utövas. Vålds- och tvångsanvändning under internationella militära insatser Enligt 15 kap. 16 § RF får regeringen sända svenska väpnade styrkor till andra länder eller i övrigt sätta in sådana styrkor för att fullgöra en internationell förpliktelse som har godkänts av . Svenska väpnade styrkor får i övrigt sändas till andra länder eller sättas in om det är medgivet i lag som anger förutsättningarna för åtgärden, eller medger det i ett särskilt fall. hade i uppdrag att analysera regleringen kring användningen av våld och tvång av Försvarsmaktens personal i internationella freds- och säkerhetsfrämjande insatser. Utredningen konstaterade (SOU 2011:76 s. 138) att det inte finns någon svensk författningsreglering av svensk väpnad styrkas vålds- och tvångsanvändning under internationella militära insatser. Utredningen gjorde följande bedömning av vad det nationella mandatet består i när deltar i en internationell militär insats (s. 179). Det nationella mandatet utgörs av medgivande till och regeringens beslut inför insatsen, inklusive de nationella begränsningar (”caveats”) som kan vara föreskrivna för svensk personals användning av våld- och tvångsåtgärder under insatsen. De dokument genom vilka medgivande söks och lämnas (proposition, utskottsbetänkande och riksdagsskrivelse) är i sig inga styrdokument i förhållande till Försvarsmakten, utan det är efter beslut regeringen som ansvarar för styrningen av myndigheten. Det nationella mandatet utgörs därför främst av regeringens olika beslut med anledning av deltagandet. Försvarsmaktens maktbefogenheter i övriga fall Militär personal som har uppgifter som gäller bevakning eller ordningshållning får enligt 29 § polislagen (1984:387), i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd om han eller hon möts med våld eller hot om våld. Detsamma gäller om någon, som ska häktas, anhållas eller annars med laga stöd berövas friheten, avvisas eller avlägsnas från ett visst område eller utrymme, bli kroppsvisiterad eller liknande, försöker undkomma eller annars gör motstånd vid verkställandet. Militär personal som innehar bevaknings- eller ordningshållningsuppgifter får slutligen, om den möts av motstånd, bruka våld vid vissa tvångsåtgärder, nämligen avvisande eller avlägsnande, kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, beslag eller annat omhändertagande av egendom samt sådan husrannsakan som avses i . En personalkategori som fullgör direkta polisuppgifter är militärpolisen. Militärpolis – som har fått viss grundläggande polisutbildning och i vilken även krigsplacerade polismän ingår – är dock att anse som polispersonal och har i princip fullständiga polisiära befogenheter inom ramen för sin uppgift att upprätthålla allmän ord- ning och säkerhet inom försvarsmakten (se förordningen [1980:123] med reglemente för militärpolisen). Beträffande militärpolisen gäller sålunda i tillämpliga delar samtliga bestämmelser i polislagen och inte endast befogenheten att använda våld i vissa fall. I skyddslagen (2010:305) finns bestämmelser om vissa åtgärder till förstärkt skydd för byggnader, andra anläggningar, områden och andra objekt mot sabotage, terroristbrott, spioneri och röjande i andra fall av hemliga uppgifter som rör totalförsvaret samt grovt rån. Lagen innehåller bestämmelser om byggnader som kan beslutas vara skyddsobjekt (4–5 §§). Andra byggnader, anläggningar, lok och järnvägsvagnar samt områden än sådana som nämns i 4 och 5 §§ kan beslutas vara skyddsobjekt, om de är av betydelse för totalförsvaret och befinner sig i krig eller krigsfara eller det råder andra utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig (6 §). För bevakning av ett skyddsobjekt får polismän, militär personal eller annan särskilt utsedd personal anlitas. Den som bevakar ett skyddsobjekt och som inte är polisman benämns skyddsvakt (9 §). Lagen innehåller bestämmelser om skyddsvakters rätt att använda våld och tvång. Enligt 11 § får den som bevakar ett skyddsobjekt besluta om kroppsvisitation och undersökning av fordon, fartyg och luftfartyg, om det behövs för att bevakningsuppgiften ska kunna fullgöras eller för att söka efter föremål som kan tas i beslag enligt lagen. I 12 § finns bestämmelser om möjlighet att avvisa, avlägsna och tillfälligt omhänderta en person inom eller invid skyddsobjektet. En skyddsvakt har inom skyddsobjektet och i dess närhet samma befogenhet som en polisman att gripa den som det finns skäl att anhålla för spioneri, sabotage, terroristbrott, grovt rån eller förberedelse till ett sådant brott samt att ta i beslag föremål som personen för med sig (13 §). Den som bevakar ett skyddsobjekt får ta föremål i beslag, som skäligen kan antas ha betydelse för utredning av brott mot lagen eller vara förverkade (14 §). I 15 § finns bestämmelser om kroppsvisitation. I lagen (2006:343) om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terroristbekämpning finns regler om militär hjälp vid polisinsatser. Den som tillhör Försvarsmaktens personal och som uppfyller de krav som föreskrivs av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer i fråga om tjänsteställning och kvalifikationer i övrigt ges genom 5 § samma befogenheter som en polisman har enligt polislagen när han eller hon deltar i en stödinsats som sker med stöd av lagen. Han eller hon har också vid en stödinsats samma befogenhet som en polisman att gripa personer enligt 24 kap. 7 § första stycket . Vid utövandet av dessa befogenheter gäller enligt bestämmelsen vad som föreskrivs i 8 § polislagen om behov och proportionalitet. Något om militär våldsutövning mot svensk befolkning Bestämmelsen i regeringsformen om insättande av rikets försvarsmakt för att möta väpnat angrepp mot landet från andra stater hindrar i och för sig inte regeringen från att i samband med inrikes krissituationer disponera över Försvarsmakten på samma sätt som den kan meddela direktiv till förvaltningsmyndigheter i allmänhet (jfr 12 kap. 1 § RF). I har det emellertid länge betraktats som en allmän grundsats att väpnad trupp inte får sättas in mot den egna befolkningen eller andra civila (se t.ex. prop. 1995/96:12 s. 51 och SOU 2001:98 s. 129). Militär personal ska således som utgångspunkt inte ges uppgifter som utanför det traditionella militära verksamhetsområdet rymmer utövning av våld eller tvång mot enskilda. Det faller alltså på polisväsendet ensamt att trygga landets inre säkerhet, medan Försvarsmakten svarar för skydd mot militära angrepp och kränkningar utifrån. Mot bakgrund av de omfattande terroristattacker på olika håll i världen som ägde rum har lagstiftaren emellertid funnit skäl att nyansera den tidigare restriktiva synen på försvarsmaktens möjligheter att lämna stöd till polisiär verksamhet. Genom lagen om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning ges polisen möjlighet att, under vissa närmare angivna förutsättningar och som huvudregel efter regeringens medgivande, begära stöd från Försvarsmakten vid terrorismbekämpning med insatser som kan innebära användning av våld eller tvång mot enskilda. 2.2.7Några centrala civila myndigheter med ansvar för försvarsangelägenheter () är en civil myndighet under regeringen, som, tillsammans med Försvarsmakten, främst svarar för den svenska försvarsunderrättelseverksamheten enligt lagen (2000:130) och förordningen (2000:131) om försvarsunderrättelseverksamhet. Föreskrifter om verksamheten finns också i förordningen (2007:937) med instruktion för . I 1 § instruktionen anges att FRA har till uppgift att bedriva signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet. Sådan signalspaning får enligt 1 § lagen (2008:717) om signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet ske i syfte att kartlägga bl.a. yttre militära hot mot eller konflikter utomlands med konsekvenser mot internationell säkerhet. FRA har enligt instruktionen till uppgift att stödja Försvarsmakten på olika sätt, bl.a. genom att utveckla metodik och utbilda personal inom signalspaningsområdet (3 a §), stödja deltagandet i internationella insatser med kompetens, personal och materiel (3 b §) och vidmakthålla samt utveckla signalreferensbibliotek för Försvarsmaktens behov (3 c §). , , är också en civil myndighet. FMV ska på uppdrag av Försvarsmakten vidmakthålla, destruera varor samt upphandla byggentreprenader, varor och tjänster. Huvuduppgiften brukar delas in i tre delar 1.vidmakthållande, som innebär att se till att Försvarsmaktens förband har tillgång till den utrustning de behöver i alla beredskapsnivåer, 2.stöd i tidiga faser av Försvarsmaktens strategi- och inriktningsarbete när det gäller materiel- och logistiklösningar, och 3.upphandling av materiel och tjänster. () har till uppgift att bedriva forskning, metod- och teknikutveckling samt utredningsarbete för totalförsvaret och till stöd för nedrustning, ickespridning och internationell säkerhet. Myndigheten får även i övrigt bedriva forskning, metod- och teknikutveckling samt utredningsarbete och har även till uppgift att bedriva försvarsunderrättelseverksamhet genom analyser av information som inhämtats från offentliga informations- källor eller som lämnats av uppdragsgivare (1 och 2 §§ förordningen [2007:861] med instruktion för ). Enligt 1 kap. 2 § lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt gäller totalförsvarsplikt för varje svensk medborgare från början av det kalenderår när han eller hon fyller till slutet av det kalenderår när han eller hon fyller . Totalförsvarsplikten gäller också för var och en som utan att vara svensk medborgare är bosatt i . Totalförsvarsplikten innebär en skyldighet för den totalförsvarspliktige bl.a. att tjänstgöra inom totalförsvaret i den omfattning som hans eller hennes kroppskrafter och hälsotillstånd tillåter (1 kap. 3 § första stycket 2). En totalförsvarspliktig är dock endast skyldig att genomgå mönstring eller fullgöra värnplikt eller civilplikt om regeringen med hänsyn till att det behövs för försvarsberedskap har beslutat det (3 a §). beslutade regeringen med stöd av denna bestämmelse att totalförsvarspliktiga som, efter att ha fullgjort grundutbildning för värnplikt eller annan motsvarande militär utbildning eller tjänstgöring i Försvarsmakten, krigsplacerats i ett krigsförband ska vara skyldiga att fullgöra repetitionsutbildning (Fö2014/2039/MFI). Tjänstgöring fullgörs enligt 1 kap. 3 § tredje stycket som värnplikt, civilplikt eller allmän tjänsteplikt. Värnplikten och civilplikten omfattar enligt 1 kap. 4 § grundutbildning, repetitionsutbildning, beredskapstjänstgöring och krigstjänstgöring. Värnplikten ska enligt 1 kap. 5 § fullgöras hos Försvarsmakten och ska alltid inledas med grundutbildning, om inte den totalförsvarspliktige redan har fullgjort annan motsvarande militär utbildning eller tjänstgöring. Civilplikten ska enligt 1 kap. 6 § fullgöras i de verksamheter inom totalförsvaret som regeringen föreskriver och får inte omfatta annan verksamhet som är förenad med egentliga stridsuppgifter än ordnings- eller bevakningsuppgifter. Grundutbildningen ska enligt 5 kap. 3 § ge de kunskaper och färdigheter som krigsuppgiften kräver medan syftet med repetitionsutbildningen är att vidmakthålla och utveckla skickligheten för krigsuppgiften. Utbildning inom ramen för internationellt militärt sam-