sou · H4B393 · 2016-12-27 00:00:00 — I 4 § narkotikastrafflagen föreskrivs ansvar för försök och för- beredelse till narkotikabrott, ringa narkotikabrott, grovt narkotika- brott, synnerligen grovt narkotikabrott liksom för stämpling till narkotikabrott, grovt narkotikabrott och till synnerligen grovt nar- kotikabrott. Enligt bestämmelsen döms till ansvar enligt 23 kap. . För ansvar förutsätts att gärningen avsett annan befatt- ning än som anges i 1 § första stycket 6 i lagen, dvs. innehav, bru- kande eller annan befattning med narkotika. Anstiftan av och medhjälp till synnerligen grovt narkotikabrott, grovt narkotikabrott, narkotikabrott av normalgraden och ringa brott är straffbart enligt 5 § narkotikastrafflagen om gärningen inte innefattar endast befattning enligt 1 § första stycket 6 eller 3 b § första stycket 2. Av lydelsen i 5 § framgår att bestämmelsen omfat- tar 1–4 §§ vilket innebär att även oaktsamhetsbrott samt befattning med narkotikaprekursorer i 3 a respektive 3 b §§ omfattas. I 6 och 7 §§ narkotikastrafflagen finns bestämmelser om förver- kande och beslag av narkotika. Bestämmelser om straff för narkotikasmuggling finns i lagen (2000:1255) om straff för smuggling. 5.3.2Lagen (1992:860) om kontroll av narkotika Befattning med narkotika utgör narkotikabrott om befattningen sker olovligen. Lagen om kontroll av narkotika (narkotikakontrollagen) reglerar under vilka förutsättningar narkotika får hanteras. Enligt 1 § första stycket narkotikakontrollagen avses med narkotika enligt lagen detsamma som i 8 § narkotikastrafflagen. Enligt 1 § andra stycket narkotikakontrollagen ska regeringen eller, efter regeringens bemyn- digande, upprätta och kungöra förteckningar över narkotika. Enligt 2 § narkotikakontrollagen får narkotika föras in till eller ut från landet, tillverkas, bjudas ut till försäljning, överlåtas eller innehas endast för medicinskt ändamål, vetenskapligt ändamål, annat sam- hällsnyttigt ändamål som är särskilt angeläget, eller industriellt ända- mål i de fall regeringen särskilt föreskriver det, eller om undantag från kravet på tillstånd har meddelats enligt 12 § fjärde stycket i lagen. Enligt 3 § narkotikakontrollagen gäller att narkotika får föras in till eller ut ur landet endast av den som har tillstånd till det. Om inte regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer före- skriver något annat, får dock resande utan tillstånd föra in narkotiska läkemedel i och föra ut sådana läkemedel från landet, om de är avsedda för medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk. Narkotika får inte utan tillstånd sändas genom landet eller, i annat fall än som avses i andra stycket, föras ut ur landet. I övrigt gäller lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införsel- reglerade varor, m.m. I 4 § narkotikakontrollagen anges att med tillverkning avses i denna lag framställning, omvandling, bearbetning, avvägning, upp- räkning, förpackning eller ompackning av narkotika. Tillverkning av narkotika får bedrivas endast av den som har tillstånd till det. Tillstånd behövs dock inte för att i vetenskapligt syfte framställa narkotika vid en vetenskaplig institution, som ägs eller stöds av staten. Enligt 5 § första stycket narkotikakontrollagen får handel med narkotika bedrivas endast av 1. den som med tillstånd antingen har fört in varan till eller har vidtagit sådan åtgärd med varan som innebär tillverkning, eller 2. den som har tillstånd att handla med varan. Enligt 5 § andra stycket narkotikakontrollagen får handel med narkotiska läkemedel bedrivas utan sådant tillstånd som anges i första stycket av den som enligt 2 kap. 1 § lagen (2009:366) om handel med läkemedel får bedriva detaljhandel med läkemedel till konsument. Av 6 § narkotikakontrollagen framgår att narkotiska läkemedel får lämnas ut endast efter förordnande av läkare, tandläkare eller veterinär. Sådant förordnande ska ske med största försiktighet. Om har dragit in eller begränsat en läkares eller en tandläkares behörighet att förskriva narkotiska läkemedel enligt 8 kap. 10 eller 11 § patientsäkerhetslagen (2010:659) får sådant läkemedel inte lämnas ut på ordination av läkaren eller tandläkaren. Detsamma gäller om och sjukvård har dragit in eller begränsat en veterinärs behörighet att förskriva narkotiska läkemedel. I 7 § narkotikakontrollagen anges att narkotika får innehas endast av 1. den som har rätt att handla med varan, 2. en före- ståndare för en vetenskaplig institution som ägs eller stöds av staten eller en kommun, i den mån varan behövs för vetenskaplig forskning, undersökning eller undervisning, 3. en befattningshavare vid försvarsmakten enligt särskilda bestämmelser, 4. den som fått varan utlämnad till sig enligt 6 § första stycket eller medgetts införsel enligt 3 § första stycket, 5. den som fått tillstånd till det för utbildningsändamål eller något annat samhällsnyttigt ändamål, eller 6. den som fått tillstånd till det för industriellt ändamål. Enligt 7 a § narkotikakontrollagen avses med narkotikapre- kursorer enligt lagen detsamma som i 9 § narkotikastrafflagen. Enligt 7 c § narkotikakontrollagen får regeringen eller, efter rege- ringens bemyndigande, , meddela föreskrifter om särskilda tillstånd för apotek eller myndigheter att inneha eller släppa ut narkotikaprekursorer på marknaden och om särskild registrering av apotek eller myndigheter för utsläppande av narkotikaprekursorer på marknaden. prövar frågor om tillstånd enligt narkotika- kontrollagen samt utövar tillsyn över efterlevnaden av förordning (EG) nr 273/2004 och förordning (EG) nr 111/2005, av lagen samt av de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen (8 och 10 §§).7 Enligt 15 § narkotikakontrollagen gäller att den som har tillstånd att hantera en vara för industriellt ändamål enligt 3 § lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor har, om varan förklaras som narkotika, rätt att fortsätta hantera varan eller om tillståndshavaren inom denna tidsfrist ansöker om tillstånd enligt 8 § denna lag, fram till dess att slutligt har avgjort ärendet om tillstånd. får besluta om villkor för hanteringen som ska gälla fram till dess att ärendet har avgjorts. Fram till dess att slutligt avgjort ärendet gäller bestämmelserna om tillsyn i lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor i stället för bestämmelserna om tillsyn enligt narkotikakontrollagen. 5.3.3Förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika Enligt 1 § förordningen om kontroll av narkotika (narkotikakon- trollförordningen) finns föreskrifter i förordningen som ansluter till narkotikastrafflagen och narkotikakontrollagen. De uttryck och benämningar som används i dessa lagar har samma betydelse i för- ordningen. I 2 § narkotikakontrollförordningen anges att de substanser som anges i bilaga 1 till förordningen ska anses som narkotika enligt narkotikastrafflagen. Enligt 3 § narkotikakontrollförordningen ska upprätta och kungöra förteckningar över narkotika. Dessa förteck- ningar ska avse både sådana substanser som anges i 2 § och sådana 7 Se mer om tillsynsbefogenheter i avsnitt 11.3. substanser som är föremål för kontroll enligt en internationell överenskommelse som har biträtt. Enligt 4 § narkotikakontrollförordningen krävs tillstånd i varje särskilt fall för införsel och utförsel av narkotika. Enligt 11 § första stycket narkotikakontrollförordningen får med- dela föreskrifter om narkotika när det gäller tillverkning, handel, innehav, transport, förvaring, förordnande, utlämnande, förande av anteckningar och, efter samråd med , om införsel, utför- sel och transit. 5.3.4Läkemedelsverkets föreskrifter (LVFS 2011:10) om förteckningar över narkotika I föreskrifter om förteckningar av narkotika återfinns samtliga substanser som enligt 8 § narkotikastrafflagen utgör narkotika, dvs. både de som omfattas av internationella över- enskommelser som har biträtt och de som regeringen har förklarat som narkotika. Narkotikaförteckningarna består av de svenska förteckningarna I–V, som har följande indelning. –Förteckning I omfattar ämnen, växtmaterial och svampar som normalt inte har medicinsk användning. –Förteckning II–IV omfattar ämnen, växtmaterial och svampar med medicinsk användning. –Förteckning V omfattar vissa nationellt narkotikaförklarade ämnen där det inte behövs tillstånd vid varje enskilt införsel- respektive utförseltillfälle enligt 4 § narkotikakontrollförord- ningen. Under rubriken ”Internationell förteckning” anges om ämnet är narkotika enligt allmänna narkotikakonvention (N I–N IV) eller enligt psykotropkonvention (P I–P IV). Ämnenas, växtmaterialens och svamparnas namn är inte uttömmande angivna, även andra benämningar kan förekomma. Med narkotika avses även salter av ämnen i narkotikaförteck- ningarna, estrar och etrar av ämnen angivna med N I i narkotika- förteckningarna och salter av dessa etrar och estrar, isomerer av ämnen angivna med N I eller N II i narkotikaförteckningarna om inte annat anges och salter av dessa isomerer samt stereoisomerer av ämnen angivna med P I–P IV i narkotikaförteckningarna om inte annat anges. 5.3.5Läkemedelsverkets föreskrifter (LVFS 2011:9) om kontroll av narkotika föreskrifter om kontroll av narkotika innehåller bl.a. bestämmelser om tillstånd till införsel och utförsel samt transitering av narkotika, tillstånd till införsel eller utförsel av narkotika vid varje enskilt tillfälle, undantag från krav på tillstånd, tillverkning, handel, förordnande och utlämnande, innehav, narko- tikaanteckningar samt förvaring och lagerhållning. 5.3.6Lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor Enligt 1 § lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor gäller lagen varor som på grund av sina inneboende egenskaper medför fara för människors liv eller hälsa och som används eller kan antas användas i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan. Det är regeringen som föreskriver på vilka varor lagen ska tillämpas. Lagen ska enligt 2 § inte tillämpas på varor som är narkotika enligt narkotikastrafflagen, om inte annat följer av 15 § narkotika- kontrollagen, eller på sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, eller på läkemedel som är godkända inom Europeiska unionen. Varor som avses i lagen får enligt 3 § första stycket inte utan till- stånd införas till landet, överlåtas, framställas, förvärvas i över- låtelsesyfte, bjudas ut till försäljning eller innehas. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt andra stycket meddela tillstånd till hantering för ett vetenskapligt eller industriellt ändamål. Tillstånd får förenas med de villkor som behövs, såväl i samband med beslutet om tillstånd som senare . Av 3 § tredje stycket framgår att ett tillstånd får återkallas om tillståndet inte längre utnyttjas, eller tillståndshavaren i väsentlig mån brutit mot ett meddelat villkor eller inte följer bestämmelserna i lagen. Enligt 3 § fjärde stycket får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om införsel, över- låtelse, framställning, förvärv i överlåtelsesyfte, utbjudande till för- säljning, innehav, anteckningar och märkning samt om undantag från kravet på tillstånd. I 3 a–3 d §§ finns bestämmelser om tillsynsmyndighetens befo- genheter enligt lagen samt om skyldigheten att föra anteckningar, märkning av varor m.m. Enligt 4 § första stycket döms den som uppsåtligen bryter mot bestämmelserna i 3 §, genom att utan tillstånd överlåta, framställa, förvärva i överlåtelsesyfte, bjuda ut till försäljning eller inneha hälsofarliga varor till böter eller fängelse i högst . Av 4 § andra stycket framgår att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bl.a. bestämmelserna om skyldighet att föra anteckningar eller märkning döms till böter. Bestämmelser om straff för olovlig införsel av hälsofarliga varor finns i lagen om straff för smuggling. 5.3.7Förordningen (1999:58) om förbud mot vissa hälsofarliga varor Förordningen om förbud mot vissa hälsofarliga varor innehåller enligt 1 § föreskrifter som ansluter till lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. De uttryck och benämningar som används i lagen har samma betydelse i förordningen. De varor som anges i bilagan till förordningen ska enligt 2 § anses som hälsofarliga varor enligt lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. I 3 § anges att om eller i sin verk- samhet iakttar något som tyder på att nya medel används för miss- bruksändamål eller att missbruksmönster av kända medel ändras, ska myndigheten utan dröjsmål anmäla detta till Folkhälsomyndig- heten. får enligt 4 § första stycket meddela till- stånd till hantering för ett vetenskapligt eller industriellt ändamål enligt 3 § lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Folkhälso- myndigheten får enligt 4 § andra och tredje stycket även meddela förskrifter om införsel, överlåtelse, framställning, förvärv i över- låtelsesyfte, utbjudande till försäljning, innehav och förande av anteckningar samt om undantag från kravet på tillstånd. Av 4 § fjärde stycket framgår att har till- syn över efterlevnaden av lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor samt av de föreskrifter och villkor som meddelats i anslutning till lagen.8 5.3.8Folkhälsomyndighetens föreskrifter (FoHMFS 2014:3) om undantag från kravet på tillstånd enligt lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor har som nämnts ovan genom bemyndigan- de i 4 § tredje stycket förordningen om förbud mot vissa hälso- farliga varor, rätt att meddela undantag från kravet på tillstånd enligt lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. har föreskrivit undantag från kravet på tillstånd för den som hanterar en beredning som uppfyller följande tre kriterier; den ska innehålla GBL och/eller 1,4–BD, hanteras för ett vetenskapligt eller industriellt ändamål och vara beredd på ett sådant sätt att GBL och/eller 1,4–BD inte lätt kan användas eller utvinnas genom metoder som är lättillämpliga eller ekonomiskt för- delaktiga. Om det framkommer att en sådan beredning missbrukas eller om det föreligger risk för missbruk, krävs ett tillstånd enligt 3 § lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. 5.3.9Lagen (2011:111) om förstörande av vissa hälsofarliga missbrukssubstanser Enligt 1 § lagen om förstörande av vissa hälsofarliga missbrukssub- stanser (förstörandelagen) syftar lagen till att förebygga att män- niskor missbrukar vissa hälsofarliga substanser. Av 2 § framgår att lagen gäller för substanser som 1) har förkla- rats som narkotika enligt narkotikakontrollförordningen eller som hälsofarlig vara enligt förordningen om förbud mot vissa hälsofarliga varor enligt en förordning som ännu inte trätt i kraft, 2) har för- 8 Se mer om tillsynsbefogenheter i avsnitt 11.2. klarats som narkotika enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt men där förklaringen ännu inte trätt i kraft här i landet eller 3) kan antas komma att av regeringen förklaras som narkotika eller som hälsofarlig vara enligt narkotikakontrollförord- ningen eller förordningen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Enligt 3 § får beslut fattas om att en sådan substans som avses i 2 § ska förstöras, om den på grund av omständigheterna i det en- skilda fallet kan antas vara avsedd att användas i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan och då kan komma att förorsaka skada eller dödsfall. Beslut om förstörande fattas enligt 4 § av en åklagare. Om ärendet är av enkel beskaffenhet får beslut om förstörande även fat- tas av sådan befattningshavare hos som anges i 32 § lagen om straff för smuggling. En polisman eller tulltjänsteman som påträffar en substans får, enligt 5 § förstörandelagen, besluta att omhänderta substansen i avvaktan på åklagarens beslut, om det skäligen kan antas att ett beslut om förstörande av substansen kan komma att meddelas. Av 13 § förstörandelagen framgår att och ska yttra sig i frågan om sub- stansen är av sådant slag som anges i 2 §, om åklagaren begär det. När eller ska yttra sig enligt 13 §, ska myndigheten enligt 22 § förstörandelagen så snart det kan ske ta ställning till om det finns skäl att hos regeringen ansöka om att substansen ska förklaras som narkotika eller hälso- farlig vara. 5.3.10Läkemedelslagen (2015:315) Enligt 1 kap. 1 § läkemedelslagen är syftet med lagen främst att skydda människors och djurs liv, hälsa och välbefinnande samt att värna om folkhälsan och skydda miljön utan att detta i högre grad än vad som är nödvändigt hindrar utvecklingen av läkemedel eller handeln med läkemedel i och inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). I 2 kap. 1 § anges vilken betydelse vissa uttryck har i lagen. Med läkemedel avses varje substans eller kombination av substanser som –tillhandahålls med uppgift om att den har egenskaper för att förebygga eller behandla sjukdom hos människor eller djur, eller –kan användas på eller tillföras människor eller djur i syfte att åter- ställa, korrigera eller modifiera fysiologiska funktioner genom farmakologisk, immunologisk eller metabolisk verkan eller för att ställa diagnos. Uttrycket aktiv substans avser enligt samma bestämmelse varje substans eller blandning av substanser som är avsedd att användas i tillverkningen av ett läkemedel och som, när den används för det ändamålet, blir en aktiv beståndsdel i läkemedlet vilket är avsett att antingen ha en farmakologisk, immunologisk eller metabolisk ver- kan som syftar till att återställa, korrigera eller modifiera fysiolo- giska funktioner, eller användas för att ställa en diagnos. Av 3 kap. 1 § framgår att lagen endast gäller humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel som är avsedda att släppas ut på marknaden i EES och som har tillverkats på industriell väg eller med hjälp av en industriell process. Lagen gäller även teknisk sprit. Bestämmelserna om import från ett land utanför EES, distribution och tillverkning gäller även läkemedel som endast är avsedda för export till ett land som inte ingår i EES. Dessa bestämmelser gäller även mellanprodukter samt aktiva substanser och hjälpämnen avsedda för humanläkemedel. Lagen gäller inte foder som innehål- ler läkemedel. I 3 kap. 6 § anges att bestämmelserna i lagen gäller narkotiska läkemedel, läkemedel som omfattas av lagen om förbud mot vissa dopningsmedel eller lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor, om de inte strider mot vad som är särskilt föreskrivet om dessa varor. Av 3 kap. 7 § framgår att i fråga om läkemedel som är avsed- da för konsumenter eller som kan antas komma att användas av konsumenter gäller också produktsäkerhetslagen (2004:451). I 4 kap. 1 § anges vilka krav som ställs på ett läkemedel. Av första stycket i bestämmelsen framgår att läkemedel ska vara av god kvalitet och ändamålsenligt. Läkemedlet är ändamålsenligt om det är verksamt för sitt ändamål och vid normal användning inte har skadeverkningar som står i missförhållande till den avsedda effek- ten. Enligt andra stycket ska ett läkemedel vara fullständigt dekla- rerat, ha godtagbar och särskiljande benämning samt vara försett med tydlig märkning. I kravet på tydlig märkning ingår i fråga om ett receptbelagt humanläkemedel att det ska vara försett med säker- hetsdetaljer. Ett läkemedel som uppfyller dessa krav ska enligt 4 kap. 2 § första stycket godkännas för försäljning. prövar enligt 4 kap. 11 § frågor om godkän- nande eller registrering för försäljning enligt lagen. Läkemedelsver- ket prövar även frågor om erkännande av ett godkännande eller en registrering som har meddelats i ett annat EES-land. har enligt 14 kap. 1 § tillsyn över efterlevna- den av lagen och föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen, samt över ett flertal EU-förordningar.9 5.3.11Socialtjänstlagen (2001:453) I 12 kap. 9 § socialtjänstlagen anges att om socialnämnden i sin verksamhet iakttagit något som tyder på att nya medel används för missbruksändamål eller att ändringar sker i missbruksmönster av kända medel, ska nämnden utan dröjsmål anmäla detta till Folk- hälsomyndigheten. 5.3.12Hälso-och sjukvårdslagen (1982:763) I 31 a § hälso- och sjukvårdslagen anges att om en nämnd som utövar ledningen av hälso- och sjukvården enligt 10 eller 22 §§ i sin verksamhet iakttagit något som tyder på att nya medel används för missbruksändamål eller att ändringar sker i missbruksmönster av kända medel, ska nämnden utan dröjsmål anmäla detta till Folk- hälsomyndigheten. 9 Se mer om tillsynsbefogenheter i avsnitt 11.3. 5.4.1Rådets beslut /387/RIF Genom rådets beslut /387/RIF av om infor- mationsutbyte, riskbedömning och kontroll avseende nya psyko- aktiva ämnen inrättades ett system för hantering av nya psykoaktiva ämnen (syntetiska och naturliga) som ger anledning till oro på EU- nivå. Systemet kallas (). I beslutet fast- ställs bestämmelser om informationsutbyte mellan medlemsstaterna, vilket samordnas av () och Europol, och om riskbedömning och kontroller och straffrättsliga påföljder i hela EU för de ämnen som utgör en risk. Förfarandet som inrättades genom rådets beslut omfattar följande sex steg för att ett nytt psykoaktivt ämne ska underställas kontroll- åtgärder; 1) En medlemsstat lämnar information om ett nytt ämne på medlemsstatens marknad, 2) Europol och utarbetar till- sammans med () en gemensam rapport och överlämnar den till rådet, 3) Rådet uppmanar att göra en riskbedömning, 4) lämnar risk- bedömningen till rådet och Europeiska kommissionen, 5) Kommis- sionen lägger fram ett initiativ för kontrollåtgärder för rådet, 6) Rådet beslutar om kontrollåtgärder och straffrättsliga påföljder. Rådets beslut ersätter inte medlemsstaternas lagstiftning om nya psykoaktiva ämnen men fångar upp de ämnen som är, eller kan komma att bli, ett problem i hela EU. 5.4.2Fri varurörlighet enligt EUF-fördraget I fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) finns särskilda bestämmelser om fri rörlighet för varor. Bestämmel- serna tillämpas i fråga om handeln mellan medlemsstater med varor som inte är harmoniserade.10 Med harmonisering avses normalt att 10 Fri rörlighet för varor gäller även, i enlighet med andra bestämmelser, handeln mellan EU och EES och mellan och . Bestämmelserna i tillämpas även i de fall en harmoniseringsåtgärd endast delvis harmoniserar det aktuella området och överlämnar till medlemsstaterna att själva reglera återstående del. I dessa fall är bestämmelserna till- lämpliga vad gäller det icke-harmoniserade området. EU via en eller flera förordningar eller direktiv har beslutat om gemensamma regler för vissa varor eller vissa aspekter av varor. Varor som uppfyller de regler genom vilka harmonisering har skett får inte hindras från att säljas fritt inom EU. Syftet med gemen- samma regler är främst att eliminera handelshinder som följer av olikheter mellan nationella regelverk. Enligt artikel 34 i EUF-fördraget är det inte tillåtet att införa kvantitativa importrestriktioner eller åtgärder som med motsva- rande verkan begränsar den fria varurörligheten mellan EU-med- lemsstaterna. Det finns trots förbudet visst utrymme för medlems- staterna att införa eller behålla nationella bestämmelser som hind- rar den fria rörligheten.11 En grundförutsättning är att det finns ett legitimt, icke-ekonomiskt, skyddsintresse som motiverar bestäm- melserna. Bestämmelserna måste dessutom vara lämpliga, propor- tionerliga och respektera EU:s grundläggande rättsprinciper. Skyddet av människors liv och hälsa intar en särställning bland de skyddsintressen som kan motivera en inskränkning av den fria varurörligheten. har i flera domar slagit fast att med- lemsländerna har rätt att införa eller behålla nationella regler som skapar en särskilt hög skyddsnivå för folkhälsan och som är risk- minimerande, under förutsättning att reglerna kan betraktas som lämpliga och proportionerliga. Att en nationell skyddsåtgärd är lämplig och proportionerlig innebär dels att åtgärden måste kunna uppnå sitt eftersträvade mål, dels att åtgärden inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet. Därutöver måste den, i jämförelse med andra möjliga skydds- åtgärder, utgöra den åtgärd som i minst utsträckning begränsar den fria varurörligheten.