sou · H4B332 · 2016-04-27 00:00:00 — … inom den kommunala kontrollen av dricksvattenanläggningar inte finns några allvarliga, strukturella problem med kompetensen eller kvaliteten i övrigt som skulle lösas genom att kontrollen förs över till . Här ska beaktas att , till skillnad från vad som är fallet vid en del andra anläggningstyper, inte har någon egen operativ kontroll av dricksvattenanläggningar. Vattenanläggningar kontrolleras inte enbart från ett livsmedelsper- spektiv utan samma kommunala nämnder utövar även tillsyn av det kommunala vattnet i enlighet med bestämmelser. En överflyttning av kontrollansvaret skulle leda till att antalet kontroll- /tillsynsmyndigheter fördubblas. Händelserna med parasiten Cryptosporidium i dricksvatten i Öster- sund och har visat att kommuner, med stöd från verket, kan hantera krissituationer på ett bra sätt. Särskilt i sådana situationer ställs det också höga krav på information från myn- digheten med fokus på frågor och anmälningar från allmänheten. Myndighetens geografiska närhet till den befolkning och de närings- verksamheter som berörs underlättar väsentligt sådana informationsin- satser. Kommunerna har tillsyns- och kontrollansvar för enskilda brunnar och övriga dricksvattenanläggningar vilket gör att det alltid finns inspektörer med dricksvattenkompetens i en kommun. 129Förordningen (2013:301) om ändring i livsmedelsförordningen (2006:813). 130Regeringen (2010). Uppdrag om översyn av kontrollansvaret för vissa typer av livs- medelsverksamheter, regeringsbeslut , Jo2010/3600. 131Livsmedelsverket (2011). Översyn av kontrollansvaret för vissa typer av livsmedels- verksamheter, dnr 5271/2010, , s. 45–46. ner kan vid behov dessutom tillfälligt använda personal och kompetens i andra delar av organisationen. Även från SKL:s sida har framförts att kontrollen bör stanna kvar hos kommuner, eftersom god lokalkänne- dom och möjlighet till snabb utryckning är viktiga vid problem med dricksvattenförsörjningen. SKL anser att stöd till och vägledning av kommunerna vid dricksvattenkontroll kan utvecklas.132 granskade 2014 om staten genomför tillräckliga insatser för att säkerställa att den offentliga livsmedelskontrollen är effektiv och ändamålsenlig.133 I studien konstaterade revisionen att det svenska systemet för livsmedelskontroll utmärker sig inom EU som utpräglat decentraliserat. Många kommunala kontrollmyndig- heter är små, vilket kan leda till svårigheter att upprätthålla tillräck- lig kompetens, kvalitet och likvärdighet i kontrollen. Till de pro- blem som konstaterats i den kommunala kontrollen hör förutom otillräcklig finansiering och bristande resurser, att kontrollen inte är riskbaserad, att det saknas kontrollplan och att planerade kontroller inte genomförs. Problemen riskerar att få konsekvenser för livsmedelssäkerheten och kan medföra att företag blir kontrollerade i olika omfattning. Det kan även innebära att avgifter som tas ut för kontroll inte är korrekta eftersom företag kan få betala för granskning som inte genomförs. övergripande slutsats var att statens insatser för att komma till rätta med problemen i livsmedelskontrollen inte varit tillräckliga. Det konstateras vidare att regeringen inte agerat för att komma till rätta med de brister som konstaterats och att inte utnyttjat de befogenheter som verket tilldelats. Granskningen visade att de krav som ställs på kontrollmyndigheterna inte är tydligt definierade, att uppföljningen av kontrollverksamheten är bristfällig och att få åtgärder vidtas när problem i kontrollverk- samheten uppdagas. rekommenderar därför ett starkare och mer utvecklat statligt åtagande genom regeringen, och länsstyrelserna med ett förtydligat ansvar för samordning och uppföljning av kontrollen. Den övergripande rekommendationen är att pröva om en tydligare statlig styrning 132Ibid., s. 47. vill i sammanhanget framhålla att kommunen endast har tillsyn av vattentäkter som omfattas av tillståndsplikt som kommunen har föreskrivit enligt 9 kap. 10 § . bedriver tillsyn över vattenverksamheter i övrigt (2 kap. 29 och 31 §§ miljötillsynsförordningen). 133Riksrevisionen (2014). Livsmedelskontrollen – tar staten sitt ansvar? leder till tillräckliga förbättringar i kontrollverksamheten. Om förbättringar uteblir bör regeringen förutsättningslöst ompröva organiseringen av livsmedelskontrollen.134 Som en följd av granskningen gav regeringen i en särskild skrivelse 2014 uttryck för att uppföljningen av kontrollen bör förbättras och fördjupas. uppdrag har därför förtydligats i myndighetens instruktion. har vidare fått i uppdrag att redogöra för hur verket utnyttjat sina föreskriftsbefogenheter att leda och samordna kontrollen. Uppdraget redovisades i en skrivelse från , vilket behandlas närmare i avsnitt 8.3.7.135 granskning pekar även på problemen med mindre kommuner med knappa resurser avsatta för livsmedels- kontroll. I skrivelsen noteras dessa problem, som flera för- delar med en decentraliserad kontroll lyfts fram, som när- het till kontrollobjekten och en lokal kännedom om den miljö före- tagarna verkar i. Det stora antalet kontrollmyndigheter i landet utgör dock en utmaning då kompetens, likvärdighet och kontrollkvalitet ska upprätthållas. Möjligheter ges ofta till samverkan, vilket underlättar att även små kommuner kan leva upp till de krav som ställs. Regeringen ger i skrivelsen uttryck för att man tar revisionens kritik på allvar och avser att nära följa utvecklingen och de förändringar som följer på vidtagna åtgärder. Det finns behov av en fortlöpande utveckling inom området, som kan behöva mötas genom en anpassad statlig styrning. Ett helhetsperspektiv bör upprätthållas, där frågan om livsmedels- kontrollens framtida organisering kan behöva prövas på nytt.136 Kommunerna har ansvar för den allmänna vattenförsörjningen, som de ska utöva offentlig kontroll över att bestämmel- serna i dricksvattenföreskrifterna följs. Förhållandet innebär rent principiellt risker för rollkonflikter och därmed en jävsproblematik. 135Livsmedelsverket (2015). Redovisning av regeringsuppdrag om utnyttjande av föreskriftsrätt vad gäller föreskrifter om offentlig kontroll, , dnr 2014/42416. 2014/15:16, s. 6–12. Se även 2 § 2 förordningen (2009:1426) med instruktion för samt uppdrag om livsmedelskontroll i regleringsbrevet för avseende . Liknande risker finns beträffande plan- och bygglagstiftningen vid tillsyn av fastigheter där kommunen är fastighetsägare. Problematik kan även uppstå vid kommunens tillsyn över miljö- och hälsoskyd- det och över hantering av kemiska produkter och varor när kom- munen är ansvarig för vattenförsörjningen. Kommunerna är dock förtrogna med denna typ av frågor och har i regel utvecklat interna regler och rutiner för hur drift och tillsyn ska hanteras i den kommunala organisationen. I kommunal- lagen regleras att en nämnd inte får utöva tillsyn över sådan verk- samhet som nämnden själv bedriver.137 Den uppföljning som sker av kontrollmyndigheternas arbete in- dikerar att kommunallagens bestämmelser i regel följs och att av- vikelserna är av mindre omfattning. Inom miljö- och hälsoskydds- området anges att andelen kommuner som genom sin organisation av ansvaret för drift och tillsyn strider mot kommunlagens jävs- regler har minskat. Kommuner och Landsting har med hjälp av enkätstudier funnit att andelen kommuner som hanterar drift och tillsyn över verksamheter med kommunalt huvudmanna- skap i samma nämnd sjunkit till mycket låg nivå 2011.138 Det finns också jävsregler som gäller för förtroendevalda i kommunala nämnder och för de kommunalanställda. De innebär bland annat att jäv föreligger om ärendet rör tillsyn över sådan verksamhet som den anställde eller förtroendevalde själv är knuten till (tillsynsjäv) eller om det i övrigt finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till dennes opartiskhet i ärendet (delikatessjäv).139 Mer informella kontakter och nätverk kan föreligga mellan t.ex. va-förvaltning och miljöförvaltning. En sådan samverkan kan dock vara viktig både i krishanteringen och för kontrollen av dricksvat- ten, trots de rollkonflikter det kan innebära.140 Det finns också ett värde i att den kommunala har ett samman- hängande tillsynsansvar. Ansvaret kan sträcka sig från tillsynen av vattenskyddsområden för skydd av täkter till kontrollen av bered- ning och distribution fram till konsumenternas tappkranar. 1373 kap. 5 § andra stycket kommunallagen (1991:900). 138SKL (2011). Jäv och beroende. Enkät om miljö- och hälsoskydd i kommunerna 2011. En minskning har skett från i jämförelse med tidigare undersökning 2007. 1396 kap. 25 § kommunallagen. 140Riksrevisionen (2008). Dricksvattenförsörjning – beredskap för stora kriser. 2008:8, s. 41. bidrar till ett systemtänkande kring dricksvattenfrågor och förstär- ker den samlade kompetensen i förvaltningen. Ett sätt att minska risken för rollkonflikter, t.ex. i mindre kommuner, är att samverka om viss verksamhet med annan kommun. Det kan ske i ett kommunalförbund eller i en gemensam nämnd. Ett antal kommuner uppgavs i den tidigare nämnda enkät- studien utbilda sina tjänstemän och förtroendevalda hur de kan undvika jäv. Andra utvecklade sina delegationsordningar för att undvika jäv i organisationen.141 har frågan om rollkonflikter främst aktualiserats inom miljötillsynen och då i kommuner där nämndstrukturen varit sådan att en och samma nämnd sköter både drift och tillsyn av exempelvis miljöfarlig verksamhet. Problematiken har tidigare bland annat föranlett ifrågasättanden av organisationen av den lokala miljötill- synen och förslag om ökade statliga åtaganden.142 Även inom livs- medelsområdet har den kommunala tillsynen ifrågasatts, men då ofta utifrån andra argument, som t.ex. stor variation i avgiftsnivåer och bristande likformighet och kompetens på den lokala nivån.143 har uppmärksammat regeringen på att åtgärder bör övervägas som leder till ökad samverkan mellan kommuner för att skapa resursstarka kontrollorganisationer.144 Aktuell forskning kring mindre kommuners förutsättningar att hantera sina va-åtaganden har kommit till liknande slutsatser. Dricksvattenkontrollen i mindre kommuner saknar ofta de resurs- och kompetensmässiga förutsättningarna för att tydliggöra de brister som kan finnas. Det kan vidare förekomma att kontroll- myndigheten anpassar sitt kravställande till va-organisationens 141SKL (2011). Jäv och beroende. Enkät om miljö- och hälsoskydd i kommunerna 2011. Att granska sig själv. En om den kommunala miljötillsynen. 143Svenskt Näringsliv (2010), Tillsyn – till vilket pris? samt debattartiklar från Livs- medelsföretagen och Kött- och charkföretagen, SvD , Kött- och chark- företagen, Låt staten kontrollera maten!, Köttbranschen nr 12 2012, samt Konsu- menter och Livsmedelsföretagen, Staten bör ta över livsmedelskontrollen, SvD , samt tillsammans med , Finsk-dansk kontrollmodell bör prövas i , DN . 144Livsmedelsverket (2015), Redovisning av regeringsuppdrag om utnyttjande av föreskriftsrätt vad gäller föreskrifter om offentlig kontroll, , dnr 2014/42416 samt (2015), Livsmedelskontrollen – Utveckling, brister och åtgärdsförslag, , dnr 2015/08036. begränsade möjligheter i en liten kommun och sätter ner sina krav.145 Frågan om hur rollkonflikter och risker för jäv kan lösas i det lokala tillsynsarbetet är av principiellt intresse och berör en rad olika kommunala tillsynsområden. Eventuella förändringar av systemet bör därför noga prövas och diskuteras i ett större per- spektiv än enbart dricksvattenkontrollen. Utgångspunkten bör vara de utvecklingsmöjligheter och det mervärde som ett kommunalt tillsyns- och kontrollarbete kan innebära jämfört med andra alternativ. 8.3.4Nationell kontrollplan, kontrollområden och riskklassning Den offentliga kontrollen av dricksvattenanläggningar ingår i den nationella kontrollplanen för livsmedelskedjan. Den nationella kontrollplanen med utformning av särskilda kontrollområden har liksom indelningen av kontrollobjekt i olika riskklasser betydelse för hur och i vilken omfattning kontrollen genomförs. Nationell kontrollplan för livsmedelskedjan Den nationella kontrollplanen utgör ett grundläggande dokument för statens styrning av den offentliga kontrollen på områdena livs- medel, foder, djurskydd och djurhälsa. Kontrollplanen är ett vägle- dande dokument för alla kontrollmyndigheter i livsmedelskedjan och innehåller bland annat övergripande gemensamma mål och prioriteringar. Att medlemsstaterna ska ha en nationell kontroll- plan framgår av EU-förordningen om offentlig kontroll. Där regle- ras planens innehåll och rapportering till Europeiska kommis- sionen.146 Den nationella kontrollplanen omfattar bland annat livs- medel, foder och djurskydd. I har planen utökats till att även omfatta dricksvatten före tappkran, mot bakgrund av att dricksvatten före tappkran i livsmedelslagen jämställs med livs- medel. 145Thomasson, A. (2015). Att driva VA i egen förvaltning – den lilla kommunens erfaren- heter och utmaningar. Svenskt Vatten Utveckling, Rapport nr 23, s. 19–21. 146Artikel 41–44 i förordning (EG) nr 882/2004. Kontrollplanen innehåller tre gemensamma övergripande mål för kontrollen i hela livsmedelskedjan: den offentliga kontrollen ger konsumenterna säkra livsmedel, företagen har tilltro till kon- trollen samt optimal samverkan mellan kontrollmyndigheterna. De gemensamma målen för livsmedelskedjan kompletteras av vision och övergripande mål för livsmedel, som i sin tur bryts ned och anges i strategiska mål, specifika mål och indikatorer eller nyckeltal. Dricksvatten behandlas specifikt i ett kort avsnitt där det anges vad som bör vara myndigheternas fokus. I kontrollplanen – 2018 anges att det bör vara de mikrobiologiska säkerhetsbarriärer- nas effektivitet i förhållande till råvattnets kvalitet, genomförandet av faroanalys och, då det är nödvändigt, kritiska styrpunkter (HACCP).147 I den senast framtagna kontrollplanen –2019 anges att myndigheternas fokus bör vara producenternas och dis- tributörernas förebyggande åtgärder och att dessa ger effekt. Kon- trollen ska vara riskbaserad men får inte bortse från övriga krav i dricksvattenföreskrifterna. Viktiga punkter vid kontroll av dricks- vattenanläggningar anges vara råvattenkvalitet, faroanalys, bered- ning och mikrobiologiska säkerhetsbarriärer (HACCP), kvalitet på utgående dricksvatten och dricksvatten hos användarna, samt sköt- sel och underhåll av distributionsanläggningen.148 För att underlätta kontrollen, den efterföljande rapporteringen, uppföljningen och kommunikationen med livsmedelsföretagare, har strukturerat livsmedelslagstiftningens krav på livsmedelsföretagare i följande s.k. kontrollområden. 1.Infrastruktur, lokaler och utrustning, även fordon 3.Säker hantering, lagring och transport 4.Hantering och förvaring av avfall 147Livsmedelsverket (2014). Nationell plan för kontrollen i livsmedelskedjan 2015–2018. Del 2, Genomförande, mål och prioritringar. 148Livsmedelsverket (2015). Nationell plan för kontrollen i livsmedelskedjan 2016–2019. Del 2, Genomförande, mål och prioritringar. Utformningen av kontrollområden har skett utifrån livsmedelslag- stiftningens krav i allmänhet och inte specifikt med tanke på dricksvatten. har dock tydliggjort vilka kontroll- områden som är aktuella för dricksvatten och vilka krav i före- skrifterna om dricksvatten som dricksvattenkontrollen avser. De kontrollområden som inte alls är aktuella för dricksvattnets del är temperatur, spårbarhet och mikrobiologiska kriterier.150 I kommunernas rapportering av kontrollen av dricksvatten- anläggningar 2012–2013 framgår att de kontrollområden som hade högst andel avvikelser var infrastruktur, lokaler och utrustning, vattenkvalitet samt HACCP.151 har, bland annat mot bakgrund av de diskussioner som förts i anslutning till Dricks- vattenutredningens arbete, påbörjat en översyn av kontrollområden och riskklassning (se nedan) inom dricksvattenområdet.152 149Livsmedelsverket (2011). Vägledning till kontrollmyndigheter m.fl. Offentlig kontroll av livsmedelsanläggningar, s. 25–26. 150Livsmedelsverket (2015). Anvisningar till rapportering av livsmedelskontrollen 2015 – För lokala kontrollmyndigheter och kontrollavdelningen på , bilaga 2. 151Livsmedelsverket (2014). Kommunala myndigheters kontroll av dricksvattenanläggningar 2012, rapport 4–2014, s. 13–14 samt (2014). Kommuners och Livsmedels- verkets rapportering av livsmedelskontrollen 2013, rapport 14–2014, s. 23. 152Livsmedelsverket (2015). Underlag till utredningen, . Med dricksvattenanläggningar avses vattenverk eller distributions- anläggningar. Variationen är stor då det gäller tillsynsobjektens storlek och komplexitet. Grundvattenverken är generellt sett mindre än ytvattenverken och försörjer i regel färre antal personer. Beredningsprocesserna är ofta mindre komplicerade med färre bar- riärer vid grundvattenverk än vid vattenverk som använder ytvatten som råvatten. Kontrollen av dricksvattenanläggningar ska vara riskbaserad och har utvecklat en modell för att riskklassa anlägg- ningar till stöd för ansvariga kontrollmyndigheter.153 Modellen, som endast är vägledande, består av tre delar: en riskmodul som ligger till grund för placering i riskklass, en informationsmodul som reglerar ett kontrolltidstillägg och en erfarenhetsmodul som placerar en anläggning i erfarenhetsklass. Den sammanlagda klass- ningen resulterar i att den s.k. kontrolltiden fastställs. Modellen har främst utformats för att svara mot livsmedelskontrollens mer gene- rellt angivna behov. Ju större sannolikhet för problem och ju fler personer som kan drabbas av problemen, desto högre riskklass och fler tilldelade timmar för kontroll får dricksvattenanläggningen. Dricksvattenanläggningar som tar råvattnet från en ytvattentäkt och försörjer många hushåll bedöms tillhöra en högre riskklass. En klar majoritet av dricksvattenanläggningarna är klassade i de lägsta riskklasserna (klass 7 och 8), vilket framgår av nedanstående tabell. Justering av kontrolltiden kan göras så att den bättre speglar det verkliga behovet för viss anläggning, denna kvarstår dock i sin tilldelade riskklass. Ökning av kontrolltiden kan ske på olika grun- der. I vägledningen anges några olika kontrollverksamheter som kan motivera ökad tid, som fastställande av undersökningsprogram och kontroll av att undersökningar utförs, kontroll av rutiner för underhåll, kontroll av att föreskrifterna om åtgärder mot sabotage och annan skadegörelse uppfylls154 och kontroll av hur abonnenter 153Livsmedelsverket (2013). Vägledning till kontrollmyndigheter m.fl. – Riskklassning av livsmedelsanläggningar och beräkning av kontrolltid. har i skrivelse till regeringen angett att verket avser undersöka möjligheterna till ökad styrning av nuvarande system för riskklassning. Se (2015). Redovisning av regeringsuppdrag om utnyttjande av föreskriftsrätt vad gäller föreskrifter om offentlig kontroll, , dnr 2014/42416. med särskilda behov hanteras vid förorening av dricksvattnet.155 Det har i sammanhanget framförts att de kompetensmässiga förut- sättningarna varierar men ofta är sämre hos mindre producenter och distributörer. Behovet av stöd från kontrollmyndighetens sida kan därmed vara särskilt stort just vid den typ av anläggningar som ska tilldelas minst kontrolltid, och vice versa. 8.3.5Uppföljning av kontrollernas kvalitet rapporterar de kommunala myndigheterna sin kontroll- verksamhet till Livsmedelsverket.157 Verket gör även, liksom läns- styrelserna, återkommande egna normerande inspektioner (numera av kallade kommunrevisioner). utförde –2010 ett 80-tal normerande inspektioner inom dricksvattenområdet. Dessa kon- troller avsåg granskning av kontrollmyndigheternas offentliga kontroll och genomgång av verksamheter på dricksvattenanlägg- ningar. Alla kommuner bedömdes ha avvikelser på flera kontroll- områden. I medeltal fick kontrollmyndigheter och verksamhets- utövare avvikelse på drygt hälften av de kontrollområden som granskades. Var femte av de kontrollerade anläggningarna visade sig ha återkommande problem med dricksvattnets kvalitet, det ledde dock sällan till särskilda åtgärder från kontrollmyndigheternas sida. Det handlade i de flesta fall om tekniska eller estetiska problem, som höga halter järn eller missfärgat vatten. Många kontroll- myndigheter uppgavs också sakna eller ha bristfälliga rutiner för kontrollen av allmänna dricksvattenanläggningar och många 155Livsmedelsverket (2013). Vägledning till kontrollmyndigheter m.fl. – Riskklassning av livsmedelsanläggningar och beräkning av kontrolltid, s. 29–30. 156Livsmedelsverket (2015). Kommuners och rapportering av livsmedels- kontrollen 2014. Rapport 10–2015. Avser alla anläggningar som omfattas av dricksvatten- föreskrifterna, dvs. inte enbart allmänna anläggningar. 157Livsmedelsverkets föreskrifter (LIVSFS 2009:13) om rapporteringsskyldighet för kontrollmyndigheter. SOU 2016:32 Kontroll och övervakning uppgavs ha för litet resurser. Det förekom också brister i personalens kompetens.158 Dricksvattenkontrollen ska vara riskbaserad och regelbunden. De kommunala kontrollmyndigheterna rapporterade in före- komst av sammanlagt 4 915 dricksvattenanläggningar till Livs- medelsverket. De delområden som kontrollerades i störst utsträckning var infrastruktur, lokaler, utrustning och vatten- kvalitet, vilka omfattades vid två av tre kontroller. kontrollerades av dricksvattenanläggningarna, vilket var en förbättring mot tidigare år.159 Det nationella kontrollplanen anger vissa gemensamma mål för kontrollarbetet. Alla anläggningar i de högsta riskklasserna 1–4 bör enligt de uppsatta målen få minst ett kontrollbesök med en kontrolltid om minst , vilket 2014 endast berörde 137 dricksvattenanläggningar i landet. av dessa anläggningar kontrollerades , vilket kan jämföras med för livsmedelsanläggningarna. En s.k. kontrollskuld kan ha uppstått gentemot de kontrollobjekt där planerade och debiterade kontroller inte genomfördes. Andelen genomförda kontroller 2014 utan avvikelser utgjorde , vilket innebar en påtaglig ökning jämfört . De kontrollområden som uppvisade störst andel avvikelser var vattenkvalitet och HACCP, där var tredje kontroll innebar avvikelser.160 har i sin redovisning av 2013 och revi- sioner inom livsmedels- och dricksvattenområdet granskat det sätt på vilket den offentliga kontrollen utförts och pekat på betydande brister. Kontrollen av dricksvattenanläggningar var mindre regelbun- den än kontrollen av övriga livsmedelsanläggningar och nivån ansågs inte acceptabel även om en viss förbättring kunde noteras.161 158Livsmedelsverket (2012). Normerande kontroll av dricksvattenanläggningar 2007–2010. Rapport 2–2012. 159Livsmedelsverket (2014), Revision av livsmedelskontroll 2013 – resultat av länsstyrelsernas och revisioner av kontrollmyndigheter, Rapport 10–2014, samt (2015), Kommuners och rapportering av livsmedelskontrollen 2014, Rapport 10–2015. 161Livsmedelsverket (2014, 2015), Revision av livsmedelskontroll 2013 – resultat av länsstyrelsernas och revisioner av kontrollmyndigheter, Rapport 10–2014, Stora brister i kontrollen av landets dricksvattenanläggningar, Pressmeddelande, , samt Revision av livsmedelskontroll 2014 – resultat av länsstyrelsernas och revisioner av kontrollmyndigheter, Rapport 9–2015. redovisade till regeringen hur livsmedelskontrollen mer generellt kan utvecklas och förbättras. De brister som angavs gällde –kontrollens likvärdighet, –att kontrollen inte utförs i tillräcklig omfattning, –att kontrollen inte alltid är riskbaserad, –brister i kontrollmyndigheters resurser och kompetens, –åtgärder mot kontrollmyndigheters bristande efterlevnad, samt –att mål och indikatorer för livsmedelskontrollen behövde utvecklas liksom arbetet med att utvärdera måluppfyllelsen. De åtgärder som behövde vidtas gällde –ökad samverkan för att utveckla en resursstark kontroll- organisation, –utvidgade möjligheter att förelägga kontrollmyndigheter och att ta över kontrollansvar, –ökad samordning mellan myndigheter med angränsade ansvar, samt