sou · H4B368 · 2016-10-12 00:00:00 — I konsumentskyddande lagstiftning är det lämpligt att låta dessa allmänna principer komma till uttryck i en övergångsbestämmelse.1 1 Lagrådets yttrande, bil. 4 (s. 12) i prop. 2015/16:84, jfr t.ex. prop. 2009/10:242 s. 81 f. 17.1Förslaget till lag om ändring i konsumentkreditlagen (2010:1846) I paragrafen har gjorts ett tillägg med en definition avseende be- greppet högkostnadskredit. Överväganden finns i avsnitt 8.6.2. Av definitionen framgår att begreppet avser fristående krediter, alltså inte kreditköp eller bostadskrediter. Vad som avses med kredit- köp och bostadskredit framgår av dessa begrepps definitioner i samma bestämmelse. Att krediter som huvudsakligen avser kredit- köp undantas innebär bl.a. att definitionen inte omfattar sådana krediter som är knutna till kreditkort utfärdade av en bank eller annat kreditinstitut och som huvudsakligen är avsedda för köp av varor och tjänster (jfr prop. 2009/10:242 s. 87). Bedömningen av om krediten huvudsakligen avser ett kreditköp utgår ifrån kredit- avtalets innehåll och inte från konsumentens egna avsikter med krediten. Kreditkort som i och för sig kan användas för kontant- uttag, men har särskilda villkor knutna till uttagen, exempelvis sär- skilda uttagsavgifter, omfattas därmed inte. Ett lån som betalas ut till ett förbetalt kort (ett s.k. pre-paid card), som alltså är ett debet- kort och inte ett kreditkort, innebär inte att lånet avser kreditköp, även om kortet huvudsakligen används för att köpa varor och tjänster. Kontokrediter som inte huvudsakligen avser kreditköp omfattas annars av definitionen om den effektiva räntan överstiger det gränsvärde som anges i definitionen. Paragrafens första stycke har ändrats. Överväganden finns i avsnitt 9.6 och 15.2. Ändringen innebär att det tidigare undantaget från kreditpröv- ning för räntefria krediter som endast är förenade med en obetydlig avgift inte längre gäller för fristående krediter. Näringsidkaren ska alltså för en sådan kredit även om den är helt kostnadsfri eller för- enad med endast en obetydlig avgift, utföra en kreditprövning. Näringsidkaren har även den underrättelseskyldighet som följer av 13 §. För en räntefri kredit som endast är förenad med en obetydlig avgift och avser ett kreditköp gäller dock fortfarande ett undantag från 12 och 13 §§. Detta innebär exempelvis att en näringsidkare som säljer mot faktura, och endast tar ut en obetydlig avgift för betalningsanståndet, inte är skyldig att utföra en kreditprövning (jfr prop. 2009/10:242 s. 88 f.). Paragrafen är ny. Överväganden finns i avsnitten 14.5 och 15.2. Första stycket innebär att marknadsföring av krediter ska vara Det är en för konsumentkrediter specifik utfyllnad av vad som ska anses vara god marknadsföringssed enligt 5 § marknads- föringslagen (2008:486). I övrigt påverkas inte tillämpningen av marknadsföringslagens bestämmelser på marknadsföring av krediter, exempelvis när det gäller bedömningen av vilseledande eller aggressiv marknadsföring. Med marknadsföring avses detsamma som i marknadsförings- lagen. Det kan alltså vara fråga om flertalet åtgärder från närings- idkarens sida. All marknadsföring av krediter omfattas, även mark- nadsföring som inte är så specificerad när det gäller krediterbjudan- det att marknadsföringen avser ett kreditavtal (jfr de skyldigheter som följer av 7 § och författningskommentaren till den bestämmel- sen, prop. 2009/10:242 s. 92). Innebörden i kravet på måttfullhet är i huvudsak detsamma som vad som tidigare ansetts följa av god kreditgivningssed enligt för- arbeten och praxis. Vad som framgår av förarbetena till konsumentkreditlag är alltså alltjämt vägledande. En kredit får inte framställas på ett sätt som är ägnat att missleda konsumenten i fråga om de ekonomiska konsekvenserna av krediten. Marknadsföring som framställer krediten som en helt bekymmersfri lösning på konsumentens eventuella ekonomiska problem får anses strida mot kravet på måttfullhet. Detsamma gäller sådan marknadsföring som lockar konsumenten att fatta ett oöverlagt beslut om att binda sig för krediten. Marknadsföring av kredit bör i princip vara neutral i den meningen att den bör överlåta åt konsumenten själv att avgöra i vad mån krediten är förmånlig för honom eller henne. Däremot finns det inte något som hindrar att fördelarna med en kredit jämfört med andra krediter framhålls på ett sakligt sätt (se prop. 1991/92:83 s. 107). För att avgöra om en marknadsföringsåtgärd är måttfull ska en helhetsbedömning göras. Innehållet i och utformningen av mark- nadsföringen samt det medium som används har betydelse för be- dömningen. Även den krets konsumenter som marknadsföringen riktar sig till har betydelse. Det är dock inte en genomsnittlig kon- sument i den grupp som marknadsföringen riktar sig till som är måttstocken, utan de riskgrupper som i förekommande fall kan finnas bland de konsumenter som är målgrupp för marknadsföringen. Emellertid kan det vid marknadsföring av högkostnadskrediter få betydelse att en sådan kredit generellt erbjuds en särskild risk- grupp. I ett sådant fall kan det därför behöva tas hänsyn till att konsumenter i denna grupp ofta är hänvisade till sådana relativt sett dyra krediter. Det är därför av särskild vikt att marknadsföringen inte lockar till oöverlagda beslut. Vid marknadsföringsåtgärder som riktar sig mot konsumentkollektivet i stort, exempelvis i tv, radio eller i tryckta skrifter med allmän spridning, ska utgångspunkten vid bedömningen vara hur marknadsföringen är ägnad att uppfattas av konsumenter som i någon mån löper risk att hamna i skuldsätt- ningsproblematik, exempelvis för att hushållets marginaler i ekono- min är små. Bedömningen av vad som är måttfullt kan också påver- kas av om det står klart att marknadsföringen endast riktar sig till en krets konsumenter som löper en mycket liten risk att hamna i en skuldsättningsproblematik, exempelvis personer med mycket goda inkomster. Vilken kreditprövning kreditgivaren utför eller vilka kreditrisker denne tar saknar dock betydelse för bedömningen av vilka konsumenter som marknadsföringen riktar sig till eller hur marknadsföringen över huvud taget ska bedömas ur ett måttfullhets- perspektiv. I kravet på måttfullhet ligger att marknadsföring av krediter inte får vara påträngande. Ett exempel är att samma kreditgivare kon- taktar en konsument gång på gång för att påminna om möjlighet- erna att ansöka om kredit eller om möjligheten att utöka sitt kredit- engagemang. Även när det gäller påträngande marknadsföring ska en helhetsbedömning göras, där även budskapets utformning och vilken metod som används för att nå konsumenten personligen har betydelse. Av andra stycket framgår att marknadsföring som inte är måttfull också ska anses otillbörlig mot konsumenter. Sanktioner kan därmed tillgripas mot marknadsföringen utan att det s.k. transaktionstestet genomförs (6 § marknadsföringslagen). Paragrafen är ny. Överväganden finns i avsnitten 14.5 och 15.2. Första stycket innebär en skyldighet för kreditgivaren att lämna konsumenten en upplysning vid marknadsföring av ett kreditavtal som avser en högkostnadskredit. Vad som avses med en högkost- nadskredit framgår av definitionen i 2 §. Bestämmelsen är, liksom annan specialreglering av marknadsföring i konsumentkreditlagen, ett komplement till marknadsföringslagens (2008:246) bestämmel- ser(jfr prop. 2009/10:242 s. 92). Med marknadsföring avses detsamma som i marknadsförings- lagen. Det kan alltså vara fråga om flertalet åtgärder från närings- idkarens sida. Frågan om när skyldigheten att ge upplysningen inträ- der kommer att besvarar olika beroende på vilken sorts marknads- föring det är frågan om. När det gäller reklam genom annonser, webbplatser, tryckta skrifter etc., måste en näringsidkare ange effek- tiv ränta med angivande av ett representativt exempel (7 §). Om den effektiva ränta som anges i det representativa exemplet över- stiger det gränsvärde som anges i definitionen av en högkostnads- kredit, står det klart att reklamen avser en sådan kredit. Närings- idkaren ska då alltså lämna upplysningen (utöver den information om krediten som anges i 7 §). Det representativa exempel som lämnas enligt 7 § skulle dock kunna ha en effektiv ränta som gör att exemplet inte avser en högkostnadskredit. Om kreditgivaren i ett senare skede, t.ex. efter att ha utfört en kreditprövning, anser att konsumenten endast kan erbjudas en högkostnadskredit och sedan marknadsför en sådan kredit till konsumenten, t.ex. genom ett erbju- dande eller ytterligare information om krediten, uppstår skyldig- heten att ge den särskilda upplysningen vid denna senare tidpunkt. Skyldigheten gäller vid marknadsföring av ett kreditavtal. Detta ska uppfattas på samma sätt som motsvarande uttryckssätt i 7 §. En marknadsföring som allmänt talar om att en kreditgivare ger lån, är inte tillräckligt specifik för att anses avse ett kreditavtal. Om mark- nadsföringen innehåller till exempel argumentation om kreditens förmånlighet eller faktauppgift om krediten, anses den dock gälla ett kreditavtal (jfr KOVFS 2011:1 och prop. 2009/10:242 s. 92). När upplysningen ska ingå i marknadsföringen, ska den dels innehålla informationen att marknadsföringen avser en högkostnads- kredit, dels en hänvisning till mer information, t.ex. på en myndig- hets hemsida. Upplysningen ska lämnas på ett lika framträdande sätt som annan förekommande information om krediten eller kreditgivaren. Den ska alltså vara lika lätt att läsa (eller höra) och lägga märke till som annan väsentlig information i marknadsföringen. Om kreditgivaren har gett någon viss uppgift en särskilt framträdande utformning eller plats i marknadsföringen, ska upplysningen utformas på ett mot- svarande sätt, som gör den lika lätt att uppfatta. Av andra stycket framgår att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om innehållet och utformningen av upplysningen. Tillämpliga sanktioner vid utebliven information följer av 11 §. Paragrafen är ny. Överväganden finns i avsnitten 9.5 och 15.2. Paragrafen utgör ett för högkostnadskrediter speciellt komple- ment till bestämmelsen om kreditprövning i 12 §. Vid beräkningen av konsumentens återbetalningsförmåga när det gäller en högkost- nadskredit ska kreditgivaren ta särskild hänsyn till att konsumenten kan ha, eller kan komma att få, fler utgifter än vad som framkom- mit vid kreditprövningen enligt 12 §. För att ta hänsyn till sådana utgifter ska kreditgivaren göra ett tillägg på utgiftssidan i kvar-att- leva-på-kalkylen, så att kalkylen har ett utrymme för sådana utgifter som inte redan framkommit, t.ex. genom uppgifter från konsumen- ten eller av en kreditupplysning. Om utgiftssidan i kalkylen, efter ett sådant tillägg, överstiger inkomstsidan, ska konsumenten alltså inte anses ha återbetalningsförmåga för krediten. Krediten får då inte beviljas i enlighet med vad som framgår av 12 §. Av paragrafens andra stycke framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter som närmare beskriver hur bestämmelsen ska tillämpas. Paragrafen är ny. Överväganden finns i avsnitten 11.4 och 15.2. I paragrafens första stycke anges ett tak för de kostnader som konsumenten är skyldig att betala med anledning av ett kreditavtal som avser en högkostnadskredit (kostnadstak). Det innebär att konsumenten aldrig ska vara skyldig att betala kreditgivaren mer än det dubbla kreditbeloppet. För att bestämmelsen ska vara tillämplig krävs för det första att konsumenten har en betalningsskyldighet med anledning av ett kreditavtal som avser en högkostnadskredit. Vad som avses med hög- kostnadskredit framgår av begreppets definition i 2 §. Det är alltså kreditavtalets egenskaper som avgör om kostnadstaket är tillämp- ligt. Näringsidkaren ska enligt 8 § ge konsumenten information om en kredits effektiva ränta innan ett kreditavtal ingås. Uppgiften om effektiv ränta ska också återges i den dokumentation av kredit- avtalet som näringsidkaren är skyldig att göra enligt 10 §. Den effektiva räntan beräknas med en formel och i förekommande fall med stöd av vissa antaganden som anges i en bilaga till konsument- kreditdirektivet och som tagits in i svensk författning (förordning [2010:1855] om beräkning av effektiv ränta vid konsumentkrediter). De kostnader som ska räknas med i kostnadstaket anges i bestäm- melsen andra mening. Kreditkostnaden ingår i taket. Vad som om- fattas av kreditkostnaden framgår av definitionen av detta begrepp i 2 §. Vidare omfattas dröjsmålsränta. Denna är i sig reglerad i den nya 19 b §. Om konsumenten krävs på ersättning som följer av lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. ingår även dessa i kostnadstaket. Om kreditgivaren har utnyttjat möjligheten att bevilja en förläng- ning av högkostnadskrediten, är kostnaden för detta att betrakta som en del av kreditkostnaden, och den ska räknas in i kostnads- taket. Processkostnader, t.ex. kreditgivarens kostnader för att ansöka om betalningsföreläggande, ingår inte i kostnadstaket. Beräkningen av kostnadstaket utgår från kreditbeloppets storlek. Kreditbeloppet framgår av parternas avtal. Om avtalet avser en kontokredit ska kostnadstaket beräknas med utgångspunkt från det belopp som konsumenten faktiskt lånat. Detta belopp kan både över- och understiga det beviljade kreditutrymmet. Detta framgår av andra stycket. Av tredje stycket framgår hur kostnadstaket ska tillämpas om kreditgivaren refinansierat en högkostnadskredit med en annan så- dan kredit. Kostnaden för den första krediten räknas då in i kost- nadstaket för den andra krediten. Paragrafen är ny. Överväganden finns i avsnitten 10.6 och 15.2. Paragrafen reglerar den högsta kreditränta som är tillåten för en Vad som avses med kreditränta och högkost- nadskredit framgår av definitionerna av begreppen i 2 §. Bestämmelsen utgör en övre gräns för krediträntan. Om ett kredit- avtal som avser en högkostnadskredit har en kreditränta som över- stiger den gräns som anges i bestämmelsen, är ett sådant avtalsvillkor inte giltigt mot konsumenten i enlighet med 5 §. Avtalsvillkoret får också anses oskäligt i enlighet med 3 § lagen (1994:1512) om avtals- villkor i konsumentförhållanden (avtalsvillkorslagen). En närings- idkare som erbjuder krediträntor över taket kan därmed förbjudas att använda sådana räntevillkor i enlighet med samma bestämmelse. Taket för krediträntan innebär däremot inte att kredit- räntor under taket inte skulle kunna förbjudas, om omständighet- erna i det enskilda fallet gör att förutsättningarna i 3 § är uppfyllda. På samma sätt skulle även en kreditränta som i och för sig ligger under det angivna taket kunna bedömas som oskälig enligt 36 § avtalslagen, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Be- gränsningen av krediträntan i förevarande paragraf har heller ingen direkt koppling till det straffrättsliga ansvaret för ocker (9 kap. 5 § ) på det sättet att krediträntor över det angivna taket alltid skulle vara att bedöma som ocker, eller krediträntor under taket aldrig skulle kunna vara det. Den straffrättsliga bedömningen görs alltså på i princip samma sätt som . Paragrafen är ny. Överväganden finns i avsnitten 10.6 och 15.2. Paragrafens första stycke reglerar den högsta dröjsmålsränta som får tas ut för en högkostnadskredit. Vad som avses med högkostnads- kredit framgår av definitionen av begreppet i 2 §. Om ingen ränta avtalats mellan parterna, gäller, som tidigare, bestämmelserna i räntelagen (1975:635). Av paragrafens andra stycke följer att kreditgivaren inte heller får ta ut någon annan ersättning för dröjsmålet än dröjsmålsränta. Parterna kan alltså inte exempelvis avtala om en engångsavgift vid försenad betalning. Konsumenten kan däremot, liksom tidigare, bli skyldig att betala ersättning för exempelvis inkassokostnader i en- lighet med lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. Ersättningsskyldigheten i den lagen gäller åtgärder som syftar till att förmå konsumenten att betala en redan förfallen skuld. De ersättningar som omfattas av förevarande paragraf är alltså andra former av avtalade ersättningar som inte avser indrivningsåtgärder. Ett villkor i ett kreditavtal som har en dröjsmålsränta som över- stiger den som anges i bestämmelsen, eller som innehåller ett vill- kor som avser någon annan ersättning än ränta vid dröjsmål, är inte giltigt mot konsumenten i enlighet med 5 §. En näringsidkare som använder något sådant villkor kan också förbjudas att använda villkoret i enlighet med 3 § avtalsvillkorslagen. Angående förhållandet till 36 § avtalslagen och 9 kap. 5 § , se kommentaren till 19 a §. Paragrafen är ny. Överväganden finns i avsnitten 12.6 och 15.2. Av paragrafens första stycke framgår att kreditgivaren inte får förlänga löptiden för en högkostnadskredit mer än en gång. Vad som avses med högkostnadskredit följer av definitionen av begreppet i 2 §. Helt kostnadsfria anstånd med betalningen omfattas dock inte av begränsningen. Med kostnad avses sådana kostnader som också utgör kreditkostnader enligt den definition av begreppet som följer av 2 §. Av första stycket framgår vidare att om kreditgivaren, i stället för att förlänga löptiden för krediten, refinansierar den med en annan högkostnadskredit, är detta att betrakta som en förläng- ning av kredittiden. Det är således inte möjligt för kreditgivaren att först refinansiera och sedan förlänga krediten, eller vice versa. Även refinansieringar av en annan kreditgivare omfattas, om kreditgivarna har nära förbindelser i enlighet med angiven bestämmelse i lagen om bank- och finansieringsrörelse. Det har ingen betydelse om re- finansieringen görs med en kredit som är större än den första. Enligt paragrafens andra stycke förhindrar inte första stycket att konsumenten beviljas en avbetalningsplan. Har kreditgivaren först förlängt löptiden eller refinansierat krediten en gång, kan kredit- givaren alltså medge att villkoren för krediten, däribland kredit- tiden, får en ny utformning i syfte att konsumenten ska kunna av- betala kreditfordran. Denna möjlighet ska dock inte kunna utnyttjas för att sätta upp avbetalningsplaner som i praktiken innebär att situationen för konsumenten blir likartad den som kan uppstå vid upprepade förlängningar av kredittiden. För att vara tillåten ska alltså återbetalningen av kreditfordran göras som är skälig med hänsyn till konsumentens betalningsförmåga, kredit- beloppets storlek och omständigheterna i övrigt. En avbetalnings- plan förutsätts i första hand vara påkallad när konsumenten hamnat i ekonomiska svårigheter på ett sådant sätt att han eller hon inte kan betala hela kreditfordran enligt de ursprungliga avtalsvillkoren. En avbetalningsplan ska i sådana fall anpassas efter konsumentens ekonomiska förhållanden så att tiden för återbetalning blir skälig för konsumenten. Det finns dock inget som hindrar att konsumenten och kreditgivaren kommer överens om att modifiera ett kreditavtal även utan att konsumenten har råkat i några särskilda betalnings- svårigheter, i vart fall inte några som kreditgivaren känner till eller har möjlighet att få kännedom om vid en sedvanlig kreditprövning. Även vid sådana modifieringar gäller kravet på att avbetalnings- planen ska vara skälig i enlighet med vad som redan kommenterats. Vad som är skäligt får avgöras från fall till fall, men en utgångs- punkt bör normalt sett vara att konsumenten ska avbetala kredit- fordran så snabbt som möjligt med hänsyn till sitt betalningsutrymme. Det finns inget som hindrar att kreditgivaren tar ut ränta för den förlängda löptid som avbetalningsplanen kommer att innebära. Om det omförhandlade kreditavtalet innebär en effektiv ränta som gör att krediten är att betrakta som en högkostnadskredit, gäller dock det i 19 a § angivna räntetaket. Övrig reglering för högkost- nadskrediter är också tillämplig. Det är näringsidkaren som har bevisbördan för att en avbetal- ningsplan har upprättats i enlighet med kraven i andra stycket. Det ligger alltså i näringsidkarens intresse att dokumentera överens- kommelsen om avbetalning och vilka uppgifter om konsumentens ekonomi som denna grundat sig på (jfr näringsidkarens bevisbörda för att en tillräcklig kreditprövning gjorts i enlighet med 12 §, prop. 2009/10:242 s. 101). Paragrafen har ändrats i första stycket. Överväganden finns i av- snitten 9.6 och 15.2. Ändringen innebär att möjlighet att meddela sanktioner vid bristande kreditprövning omfattar även brister i tillämpningen av den nya 12 a §. Överväganden finns i kap. 16. Enligt punkten 1 träder lagändringarna i kraft . Enligt punkten 2 tillämpas, i enlighet med allmänna principer, äldre bestämmelser på avtal som ingåtts före ikraftträdandet. De nya bestämmelserna tillämpas på marknadsföringsåtgärder från ikraft- trädandet. Detta innebär att sanktioner mot bristande information vid marknadsföringen inte kan vidtas om bristerna gäller en marknads- föringsåtgärd som vidtagits före ikraftträdandet, t.ex. en annons- kampanj som påbörjats och avslutats före . När det gäller marknadsföring av mer permanent natur, exempelvis på en hem- sida, kan sanktioner tillämpas om hemsidan efter ikraftträdandet inte anpassats efter de nya bestämmelsernas krav. Den som har stora skulder och har tappat kontrollen över sin eko- nomi befinner sig i ett svårt och utsatt läge som påverkar hela livs- situationen – familj, barn, vänner och arbete – och som det är be- svärligt att ta sig ur. Därför är det viktigt att motverka att enskilda individer hamnar i en situation av överskuldsättning. Branschen har här ett viktigt ansvar att agera etiskt på kreditmarknaden. Vidare har staten en roll att sätta ramarna för en välfungerande balanserad kreditmarknad. Utredningen bidrar med överväganden och förslag efter en grundlig kartläggning, särskilt av den svenska snabblåne- marknaden. Jag vill dock framföra följande kommentarer till vissa avsnitt och förslag av utredaren. I debatten kring kreditmarknaden och skuldsättning kan man ibland få intrycket att krediter enkom är av ondo. Tyvärr ger även betänkandet delvis en sådan känsla. I sammanhanget kan det vara lätt att glömma att konsumentkrediter har en central roll för ett fungerande samhälle och medför fördelar för enskilda konsumenter. Genom att ta en kredit kan utgifter fördelas och även en person utan ett stort sparkapital kan skapa likviditet i sin ekonomi vid behov. Det kan handla om att köpa en ny värmepump när det är kallt, laga en trasig tvättmaskin eller köpa en bil för att kunna åka till arbetet. Men det behöver naturligtvis inte handla om livsnöd- vändiga ting. Det finns de som prioriterar att köpa sin TV strax före ett stort idrottsarrangemang istället för efter, medvetna om att det medför en kreditkostnad som hade kunnat undvikas. Detta är viktigt att beakta utan att för den skull förringa de svårigheter en enskild överskuldsatt person ställs inför. För att kreditmarknaden ska fungera till godo för både konsu- menterna, kreditgivarna och samhällsekonomin måste vissa grund- läggande förutsättningar värnas. En sådan är den till synes givna utgångspunkten att lån ska betalas tillbaka och betalningsmoralen i samhället upprätthållas. Därför är det välkommet att utredningen inte föreslår införandet av en civilrättslig sanktion vid bristande kreditprövning. Betänkandet visar att den åtgärden skulle innebära stora tillämpningssvårigheter med betydande rättsosäkerhet som följd. Det är vidare positivt att utredningens förslag inte förhindrar att dröjsmålsräntan kan fastställas på en tillräckligt hög nivå för att skapa incitament för låntagare att betala sina skulder . Betydligt mer tveksamt på ett principiellt plan är däremot för- slaget om ett kostnadstak. Inom EU är det bara som har ett sådant och effekterna har ännu inte utvärderats. Ett kostnads- tak sänder låntagaren signalen att kreditkostnader man åtagit sig att betala enligt sitt kreditavtal inte behöver betalas.