sou · H4B332 · 2016-04-27 00:00:00 — Normer eller mål som fastställts på gemen- skapsnivå och som är bindande för medlemsstaterna men inte för enskilda företag anses inte vara gemenskapsnormer. Se avsnitt 2.2 (70) i riktlinjerna. 197SOU 2013:59, s. 72. 198 Endast miljökvalitetsnormerna för kemisk ytvattenstatus är gränsvärdesnormer enligt 4 kap. 8 b § vattenförvaltingsförordningen. Jfr dock bedömning i mål C- 461/13, som tyder på att alla miljökvalitetsnormer för vatten i praktiken betraktas som gränsvärdesnormer. 199SOU 2013:69, s. 264. 200Naturvårdsverket (2010). om vattenskyddsområde, 2010:5, s. 71. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden regeln i 2 kap. 7 § och ett ingripande får inte vara oproportionerligt.201 Om en ersättningsrätt saknas kan det påverka proportionalitetsbedömningen och det allmännas möjligheter att vidta åtgärden. Det finns en intressant historisk skillnad mellan rättstillämp- ningen i ersättningsfrågan då det gäller vattenskyddsområden och andra områdeskydd, t.ex. naturreservat. fanns en aktsamhetsregel202 och enligt förarbetena bör ersättningsrätt endast komma i fråga då en föreskrift går utöver vad fastighets- ägaren måste tåla enligt den.203 Aktsamhetsregeln hade en sådan utformning att vid bedömningen av vad som utgör skälig aktsam- het skulle hänsyn i princip inte tas till den ekonomiska verkan före- skriften får för fastighetsägaren. I stället borde utgångspunkten vara det normala skyddsbehovet för grundvattentillgångar.204 hade förslag till normalskyddsföre- skrifter i sina allmänna råd.205 De ansågs som regel kunna vara ut- gångspunkt för bedömning av skyddsbehovet.206 När infördes sammanfördes ersättningsbestämmelserna från olika lag- stiftningar till en bestämmelse. Rättspraxis tyder på att det ibland ställs högre krav för vattenskyddsområden än andra typer av om- rådesskydd. Det kan bero på en tradition att fastighetsägare är skyldiga att iaktta allmän aktsamhet inom ett vattenskyddsområde och att kravet redan fanns i vattenlagen.207 När det gäller betydel- sen av dagens allmänna råd i handläggningen av ersättningsmål konstaterar , efter en enkätunder- sökning 2014 som riktade sig till berörda domstolar, att de all- männa råden inte förefaller ha någon avgörande betydelse.208 Anta- let ersättningsmål som avgjorts är dock få. 201Skälighetsregeln och dess räckvidd för olika sorters normer behandlas i avsnitt 6.3.1. 20219 kap. 1 § vattenlagen (1983:291). 1981/82:130, s. 605–606. 205Naturvårdsverkets allmänna råd 90:15 om grundvattentäkter. 207Le Huong, L (2012), Ersättning vid bildande av vattenskyddsområde, Examensarbete i miljörätt, vid , s. 48 och 60. Se även handboken om vattenskyddsområde, s. 69–70, där det anges att det är uppfattning att uttalandena om aktsamhetsregeln i förarbetena till vattenlagen är ett förhållande som fort- farande gäller. 208HaV (2014). Bättre rådlös än rådvill? Utvärdering av allmänna råd 2003:16 om vattenskyddsområden, rapport 2014:25, s. 60–62. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden Det har ifrågasatts om det är förenligt med kommunallagen att en kommun frivilligt betalar ersättning till fastighetsägare eller rät- tighetsinnehavare, alternativt köper fastigheter, eller om det utgör ett olagligt företagsstöd. Individuellt inriktat stöd till enskilda nä- ringsidkare får bara lämnas om det finns synnerliga skäl för det.209 En kommunmedborgare kan överklaga ett beslut om ersättning i s.k. laglighetsprövning. Det har i sammanhanget framförts att vat- tentjänstlagen också relaterar till ersättningsfrågor. Vattentjänst- lagen uttrycker dock endast att för va-kollektivet nödvändiga kost- nader kan täckas med avgifter och saknar i övrigt betydelse då det gäller ersättningsfrågor. De oklarheter som tagits upp ovan är förknippade med rätten till ersättning, vilket utredningen inte går närmare in på. Frågorna avgörs genom rättstillämpning i nationell domstol respektive EU- domstol. ska i ärenden om områdesskydd som initierar på statens vägnar söka träffa uppgörelse med saksägare som gör anspråk på ersättning.210 Enligt utredningens tidigare för- slag ska kommunen ansöka om eller på annat sätt säkerställa att ansökan om inrättande av vattenskyddsområde görs hos läns- styrelsen för allmänna vattentäkter över en viss storlek. I sådana fall är det den sökanden som ska betala ersättning.211 Det är således kommunen eller den som har kommunens uppdrag att ansöka om vattenskyddsområde, dvs. dricksvattenproducent eller huvudman, som förutsätts träffa uppgörelse med fastighetsägare eller rättig- hetsinnehavare, i den mån det sker på frivillig väg. Någon rättslig bestämmelse om att kommunen ska söka träffa uppgörelse finns inte. Det förekommer att parterna kommer överens i ersättnings- frågan, antingen genom inköp av mark eller betalning av ersätt- I de fall överenskommelse inte har träffats om ersättning 2092 kap. 8 § kommunallagen. 21034 § förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m. 21131 kap. 7 § . 212Le Huong, L (2012). Ersättning vid bildande av vattenskyddsområde. Examensarbete i miljörätt, vid , s. 49–51. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden kan fastighetsägare eller rättighetsinnehavare väcka talan hos mark- och miljödomstolen.213 Det kan dock vara svårt att under processen bedöma om det i det enskilda fallet finns en rätt till ersättning och ersättningens storlek. Osäkerheten kan bidra till att kommunen/vattenproducen- ten/huvudmannen föredrar att avvakta en domstolsprövning. I handboken om vattenskyddsområde anges att frågor om er- sättningar är en separat process som sker vid sidan om arbetet med att avgöra skyddsbehovet. Dessa processer bör, enligt handboken, hållas isär men kommer oftast upp i diskussionen.214 Jämförelser kan göras med sätt att hantera ersättningar vid bildande av naturreservat. strävar efter att lösa ersättningsfrågan i samband med att beslut om natur- reservat fattas. I om bildande och för- valtning av naturreservat betonas att för statens räk- ning ska förhandla och söka träffa uppgörelse med sakägare som gör anspråk på ersättning eller inlösen. Det anges att motsvarande skyldigheter, enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer, även bör gälla en kommun som beslutar om naturreservat. Naturvårds- verket utser en förhandlare som handlägger ersättningsdiskus- sionerna och fastighetsägaren får möjlighet att på myndighetens bekostnad anlita eget ombud vid förhandlingarna.215 Beträffande förenligheten med olika regelverk kan nämnas att bestämmelserna om naturreservat utgör nationell rätt och följer således inte av EU- rätten. Ytterligare en skillnad mellan dessa två typer av processer är att det är den sökande som är ersättningsskyldig vid inrättande av vattenskyddsområden. Ersättningsskyldighet i samband med läns- styrelsens inrättande av naturreservat regleras med statliga anslags- medel. För inskränkningar som innebär förbud mot att vidta vissa åt- gärder eller mot viss verksamhet kan ersättning komma i fråga re- dan när vattenskyddsföreskrifterna beslutas, om förutsättningarna för ersättning är uppfyllda. I de fall vattenskyddsföreskrifterna innebär tillståndsplikt kan ersättning däremot komma i fråga endast om tillstånd senare vägras eller förenas med särskilda villkor, 21331 kap. 13 § . 214Naturvårdsverket (2010). om vattenskyddsområde, 2010:5, s. 69. 215Naturvårdsverket (2003). om bildande och förvaltning av naturreservat, 2003:3, s. 42. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden och inte redan i samband med att tillståndkravet beslutas inom ramen för vattenskyddsföreskrifterna.216 Att rätten till ersättning vid tillståndsplikt kan uppkomma först i ett senare skede innebär att det kan vara svårt att åstadkomma frivilliga överenskommelser om ersättning redan under skyddsområdets inrättandeprocess. Utredningen erfar att det råder vissa oklarheter då det gäller möjligheten att täcka kostnader för ersättning till fastighetsägare eller rättighetsinnehavare med va-avgifter. Avgifter får endast an- vändas för att täcka s.k. nödvändiga kostnader för att ordna och driva en va-anläggning.217 Kostnader för miljövårdande åtgärder bör enligt förarbetena till bestämmelsen betraktas som avgifts- grundande om åtgärderna kan anses nödvändiga för en från miljö- synpunkt god och ansvarsfull förvaltning av den allmänna va- anläggningen.218 Kommuner, vattenproducenter och huvudmän riskerar att stå risken att betalning av ersättning till fastighetsägare och rättighetsinnehavare inte utgör en nödvändig kostnad, vid ett eventuellt överklagande av höjning av va-taxan. Utredningen föreslår att kommunen ska vara skyldig att ansöka eller på annat sätt säkerställa att ansökan om inrättande respektive omprövning av vattenskyddsområde görs hos (se avsnitt 6.6.2). Utredningen gör i det sammanhanget bedömningen att kommunens kostnader för ansökan om inrättande och ompröv- ning av vattenskyddsområde för allmän befintlig vattentäkt kan anses vara sådana externa miljövårdande kostnader som har ett så- dant starkt samband med va-tjänsterna att de kan ingå i avgifts- underlaget för va-taxan. Detsamma gäller kostnaderna för den som uppdras att ansöka, dvs. vattenproducent eller huvudman. Avgörande är om även kostnader för ersättning till fastighets- ägare eller rättighetsinnehavare kan anses vara en nödvändig kost- nad och därmed kunna ingå i avgiftsunderlaget för va-taxan. Vid prövning av frågor om vattenskyddsområde ska en intresse- avvägning göras. En inskränkning i enskilds rätt att använda mark 21631 kap. 5 § . 21730 § lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster. 2005/06:78, s. 92–93. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden eller vatten som grundas på skyddsbestämmelse får inte gå längre än som krävs för att syftet med skyddet ska tillgodoses.219 En bak- grund till bestämmelsen är 2 kap. 15 § regeringsformen som regle- rar egendomsskyddet. I förarbetena till anges att det är en strävan i lagstiftningen om områdesskydd att hitta en rimlig fördelning av kostnader och uppoffringar för att ta tillvara de in- tressen som reglerna om områdesskydd grundar sig på. Lagstift- ningen bygger på tanken att bevarandet av biologisk mångfald, frisk luft, friskt vatten, etc. är allmänna intressen av sådan tyngd att den enskildes intresse måste vika. kan det krävas att inskränkningen balanseras genom en ersättningsrätt för den enskilde.220 I kommentaren till anges att avvägning bör göras mellan styrkan i de miljöintressen som står på spel och de ekonomiska och ideella intressen som kan finnas på fastighetsägar- sidan. Från ekonomisk synpunkt spelar det självklart en stor roll om fastighetsägaren kan räkna med ersättning för ingreppet.221 I den mån intresseavvägningen innebär att ersättning är en för- utsättning för att vissa rådighetsinskränkningar kan göras i vatten- skyddsföreskrifterna bör ersättningen utgöra en nödvändig kost- nad på samma sätt som kostnader för att ta fram ansökan. Förut- sättningar för att betala ut ersättning måste naturligtvis föreligga, liksom överensstämmelse med relevanta nationella och EU-rätts- liga regelverk. 7.6Generell tillståndsplikt för växtskyddsmedel I detta avsnitt behandlas förutsättningarna för att fasa ut den gene- rella tillståndsplikten för användning av växtskyddsmedel inom vattenskyddsområden. Den generella tillståndsplikten regleras ge- nom föreskrifter.222 Utredningens utgångspunkt 2197 kap. 25 § . 1997/98:45, del 1 s. 320–323 och del 2 s. 97. 221Bengtsson, B. m.fl. (2013). Del 1, Supplement 12, 7:69. 2226 kap. 1 och 2 §§ föreskrifter (NFS 2015:2) om spridning och viss övrig hantering av växtskyddsmedel. Regleringen fanns tidigare i 14 § föreskrifter (SNFS 1997:2) om spridning av kemiska bekämpningsmedel samt i Naturvårds- verkets allmänna råd (NFS 2000:7) för tillståndsprövning enligt 14 § SNFS 1997:2 rörande användning av kemiska bekämpningsmedel inom vattenskyddsområde. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden är även i denna fråga att förutsättningar för en trygg dricksvatten- produktion måste utgå från ett riskbaserat synsätt. har föreskrivit om tillstånds- plikt för spridning av kemiska bekämpningsmedel och utfärdat allmänna råd för tillståndsprövning. I samband med genomförandet av direktivet för hållbar användning av bekämpningsmedel in- skränktes bemyndigande att föreskriva om till- ståndsplikt. Under utredningens arbete har med- delat nya föreskrifter och upphävt de gamla. Det behandlas när- mare i ett nedanstående avsnitt. Inledningsvis behandlas utredning- ens direktiv, skillnaden mellan generell tillståndsplikt och reglering i vattenskyddsföreskrifter samt det tidigare förslag om utfasning av tillståndsplikten som aktualiserats genom en remiss från . I avsnitt 7.7.9 redovisar utredningen sin syn på förut- sättningarna för att den generella tillståndsplikten ska kunna av- vecklas, utan att riskerna för negativa miljö- och hälsoeffekter ökar. uppdrag omfattar en analys av förut- sättningarna för att fasa ut den generella tillståndsplikten för an- vändning av växtskyddsmedel i vattenskyddsområden. I detta ingår bland annat att utreda om det finns förutsättningar för statliga myndigheter och kommuner att vidta de åtgärder som krävs för en utfasning. Utredningen behöver även närmare analysera konse- kvenserna av ett upphävande av den generella tillståndsplikten och finansieringen för detta. Utgångspunkten för de förslag till för- ändringar som läggs ska vara miljökvalitetsmål samt EU-rättsliga åtaganden rörande vattenkvalitet. I uppdraget ingår inte att se över fastighetsägares rätt till ersättning på grund av be- slut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående mark- användning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras.223 Direktiven avgränsar utredningsfrågan till att analysera förut- sättningarna för och konsekvenserna av en utfasning av den generella tillståndsplikten. Utredningen har i sitt arbete gjort bedömningen att frågan behöver ses i sitt bredare sammanhang, där också miljö- och hälsomässiga effekter beaktas. Det kan möjliggöras genom en fort- satt reglering av användning av växtskyddsmedel i de vattenskydds- områden där sådana behov finns. Utredningen beaktar därmed, i enlighet med direktiven, behovet av att värna såväl råvattenkvalitet 223 Dir. 2014:73, s. 5. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden som de vidare ambitioner som miljökvalitetsmål ger uttryck för.224 utgör också en ram och utgångspunkt för utredning- ens diskussion om utfasning av den generella tillståndsplikten, främst genom krav i ramdirektivet för vatten och direktivet för hållbar användning av bekämpningsmedel. Det gäller då främst artikel 7.3 i ramdirektivet, om medlemsstaternas skyldighet att säkerställa erforderligt skydd för identifierade vattenförekomster i syfte att undvika försämring av deras kvalitet, samt artikel 12 i di- rektivet för hållbar användning av bekämpningsmedel som avser minskad användning och förbud i skyddade områden. Sammantaget innebär det att frågan om en utfasning av den generella tillstånds- plikten och de ökade risker detta kan medföra för dricksvattnet genom påverkan av kemiska substanser bör åtföljas av en alternativ reglering för att säkra såväl miljö som dricksvatten och hälsa. An- vändningen av växtskyddsmedel bör därför närmast hanteras i före- skrifterna för vattenskyddsområden där så är relevant för att säker- ställa att syftet med skyddet nås och förekomsternas kvalitet inte försämras, i enlighet med ramdirektivets krav. 7.6.1Olika typer av reglering som meddelas med stöd av 7 kap. 22 § medger att fastighetsägare eller rättighetsinnehavare kan få frågan om ersättning prövad i domstol om mark tas i an- språk eller att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten225 (se avsnitt 7.5). Den generella till- ståndsplikten i föreskrifter, som meddelas med stöd av 14 kap. 8 § , motsvarar en lägre restriktionsnivå och medger inte att verksamhetsutövaren kan få frågan om ersätt- ning prövad i domstol.226 De två regelverkens räckvidd skiljer sig således åt vilket leder till att beslutade inskränkningar kan leda till olika långt gående re- striktioner. Utredningen om ersättning vid rådighetsinskränk- ningar uppmärksammade att det finns ett tydligt behov av klara 22531 kap. 4 § 5 . Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden Det gäller närmast vilka åtgärder som ska regleras i före- skrifter enligt 7 kap. 22 § och följaktligen kunna med- föra rätt till ersättning, och hur sådana föreskrifter förhåller sig till bemyndiganden i balkens övriga kapitel.227 Det är naturligtvis önsk- värt, konstaterar utredningen, att så långt som möjligt undvika att en särskild situation regleras i flera parallella regelverk. Det gäller särskilt när konsekvenserna av en åtgärd för den enskild kan bli väldigt olika beroende på vilket regelverk man väljer att stödja en restriktion på. Det finns stor risk för att lika fall kommer att be- handlas olika, något som i förlängningen inte bara strider mot rättssäkerheten utan även mot den grundlagsfästa likabehandlings- principen.228 En myndighet som vidtar en åtgärd med stöd av ett bemyndi- gande ska, enligt Utredningen om ersättning vid rådighetsin- skränkningar, alltid göra en intresseavvägning där den enskildes rätt till ersättning tas med i bedömningen. Valet av bemyndigande får sägas vara en del i proportionalitetsbedömningen.229 Utredningen tar särskilt upp en dom från som behandlade frågan om tillståndsplikt grundad på föreskrifter kunde leda till ersättningsrätt. Domstolarna konstaterade att någon rätt till ersättning inte finns för inskränkningar som meddelats med stöd av de allmänna hänsynsreglerna efter en prövning enligt föreskrifter.230 Utredningen bedömde att Natur- vårdsverkets föreskrifter, rätt tillämpade, inte inskränker rätten till ersättning enligt 31 kap. 4 § 5. Utgången i målet kan inte uppfattas på något annat sätt än som ett konstaterande av en av grundläggande principer, att ingripanden som sker med stöd av hänsynsreglerna inte medför någon rätt till ersättning.231 Utredningen om ersättning vid rådighetsinskränkningar kon- staterade att inskränkningar som kan göras med stöd av bemyndi- gandet i 14 kap. 8 § och med stöd av 7 kap. 22 § miljö- balken skiljer sig åt då det gäller hur ingripande de kan vara. Om vissa bemyndigande leder till en betydande osäkerhet i tillämp- ningen får lagstiftaren ytterst överväga att återkalla bemyndigandet 227SOU 2013:59, s. 153. 228Ibid., s. 149. Likabehandlingsprincipen framgår av 1 kap. 9 § regeringsformen. 229Ibid., s. 149. 231SOU 2013:59, s. 150–152. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden eller komplettera bestämmelserna för att tydliggöra vilket regelverk som har företräde i den ena eller den andra situationen.232 Om tillståndsplikt behövs för att tillgodose syftet med området som vid tillämpningen går utöver de allmänna hänsynsreglerna, finns möjlighet att fatta interimistiskt beslut om tillståndsplikt enligt 7 kap. för det aktuella området. Det innebär förbud mot att sådana åtgärder vidtas utan tillstånd som berör om- rådet och som strider mot syftet med det tilltänkta skyddet.233 Det kan användas inte bara när ett tidigare oskyddat område ska skyd- das utan även när föreskrifterna för ett redan skyddat område ska ändras. Ett interimistiskt förbud hindrar att det planerade skyddet omintetgörs genom åtgärder som går åt att utforma det definitiva skyddet.234 Det finns möjlighet att få frågan om er- sättning prövad direkt grundat på det interimistiska beslutet om tillstånd vägras.235 Interimistiska beslut gäller som huvudregel högst . Om det finns särskilda skäl, får förbudet förlängas att gälla i ytterligare högst . Om det finns synnerliga skäl, får förbudet därefter förlängas att gälla i ytterligare högst ett år.236 Tidsbegränsningen motiveras i förarbetena med att ett utdraget förbud normalt med- för osäkerhet för fastighetsägarna. Eftersom nödvändigt skydd vanligen bör kunna åstadkommas av , bör tiden normalt inte vara längre. Längre tid än ska ett interimistiskt förbud aldrig få gälla. Endast i undantagsfall bör hela den möjliga förbudstiden kunna utnyttjas. Det kan bli aktuellt när ett natur- reservat bildats som berör ett stort antal fastighetsägare och beslu- tet är komplicerat och har överklagats.237 Processen för inrättande och omprövning av vattenskyddsområden är komplicerad och kan ofta ta i anspråk. Många vattenskyddsområden, särskilt för ytvatten, tar stora områden i anspråk med följden att ett stort antal fastighetsägare berörs. Det bör således kunna bli aktuellt att ut- nyttja hela förbudstiden för vattenskyddsområden. 232Ibid., s. 156. 2337 kap. 24 § . 1997/98:45, del 2, s. 96. 23531 kap. 4 och 5 §§ . 2367 kap. 24 § . 1997/98:45, del 2, s. 96. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden remitterade ett inom utarbetat förslag till ny bekämpningsmedelsförord- ning. Ett mer ändamålsenligt och behovsanpassat skydd föreslogs för de vattentäkter som utnyttjas eller kan antas komma att ut- nyttjas för bland annat dricksvatten. Det föreslogs att använd- ningen av växtskyddsmedel endast skulle regleras genom vatten- skyddsföreskrifter meddelade med stöd av 7 kap. 22 § . Ett behovsanpassat skydd kan t.ex. innebära förbud mot använd- ning av växtskyddsmedel i vissa delområden, tillstånds- eller an- mälningsplikt i andra delområden och att användingen tillåts men med vissa restriktioner i delar av området. Ett skydd utifrån beho- ven i det enskilda vattenskyddsområdet ligger i linje med kraven i ramdirektivet för vatten. Dagens system med två parallella sätt att reglera användningen av växtskyddsmedel i skyddsområden riskerar att leda till olika rättstillämpning beroende på vilket instrument myndigheten väljer att tillämpa. Det talar för att en reglering endast bör ske genom vattenskyddsföreskrifter. Om användning av växt- skyddsmedel förbjuds eller vägras vid tillståndsprövning kan den enskilde lantbrukaren under vissa förutsättningar ha rätt till ersätt- ning enligt 31 kap. om förbud eller vägrat tillstånd har sin grund i vattenskyddsföreskrifter. Möjlighet till ersättning finns inte om beslutsgrunden är föreskrifter.238 Kommunerna behöver enligt det remitterade förslaget därför se över sina vattenskyddsföreskrifter för att vid behov införa eller komplettera dem med lämpliga bestämmelser om användning av växtskyddsmedel. fram till föreslogs den generella tillståndsplikten finnas kvar så att kommunerna skulle hinna fatta beslut om föreskrifter. Det stora flertalet remissinstanser som uttalade sig, avstyrkte förslaget till utformning. Motiveringen var ofta att äldre vatten- skyddsområden, liksom områden som i övrigt saknar reglering av användning av växtskyddsmedel i vattenskyddsföreskrifter, kommer att stå utan skydd om den generella tillståndsplikten tas bort. 238Regeringskansliet (2013). Förslag till ändring av 7 kap. om vattenskydds- områden samt förslag till ny bekämpningsmedelsförordning, , M2013/1675/R, bilaga 2, s. 15. Tydligare process för arbetet med vattenskyddsområden framfördes också att det saknades förslag till krav på föreskrifter om användning av växtskyddsmedel i vattenskyddsområden. Likaså saknades det sanktioner kopplade till underlåtelse att komplettera föreskrifterna med regler om hantering av växtskyddsmedel som en följd av att den generella tillståndsplikten tas bort. Incitament att driva arbetet framåt saknades. Vissa remissinstanser ansåg att den föreslagna utfasningsperioden var för kort. Lant- brukarnas tillstyrkte i huvudsak förslaget att endast reglera användningen genom vattenskyddsföreskrifter.240 I bemyndigandet till i den nya förordningen om bekämpningsmedel anges att verket får meddela föreskrifter om förbud att utan tillstånd från den kommunala nämnden yrkes- mässigt använda växtskyddsmedel inom ett vattenskyddsområde. Föreskrifterna ska inte gälla för ett vattenskyddsområde eller de delar av ett vattenskyddsområde som omfattas av föreskrifter med- delade med stöd av 7 kap. 22 § med förbud mot an- vändning av växtskyddsmedel.241