sou · H4B37 · 2016-02-03 00:00:00 — lagfördes inga brott som förolämpning, grovt brott. 14.3.1Tillkomsten av den ursprungliga lydelsen Bestämmelsen är oförändrad sedan införandet av BrB. I strafflagen (SL) föreskrevs ansvar för förolämpning enligt 16:9 och 16:11 SL. Uppdelningen i två paragrafer byggde i stort sett på brottets svårhetsgrad.1 Enligt 16:9 SL dömdes till böter eller fängelse högst , om man förolämpade annan med smädligt yttrande i tal eller skrift eller med hotelse eller annan missfirmlig gärning, under förutsättning att ärekränkningen skedde eller ort eller på sådant sätt att den väckte synnerligt uppseende eller eljest var av svår beskaffenhet. För smädliga yttranden, hotelser eller missfirmliga gärningar i andra fall, skulle enligt 16:11 SL dömas till böter. 1962:10 B s. 147 f. Bestämmelsen om förolämpning i BrB grundar sig på Straff- rättskommitténs betänkande Förslag till brottsbalk (SOU 1953:14). Kommittén anförde att med förolämpning avsågs – liksom i då gällande rätt – i första hand sådana handlingar som uteslutande är ägnade att såra någon annans ärekänsla, hans subjektiva ära. Vidare anfördes angående detta:2 Detta är fallet med skällsord samt skymfliga hotelser eller beskyll- ningar (verbalinjurier), skymfliga åtbörder, framställningar i bild o. dyl. (formalinjurier) eller föraktfull behandling av annans kropp, t.ex. att spotta på någon (realinjurier). Åtskilliga fall av realinjurier som enligt gällande rätt bedömts såsom förolämpning bliva dock enligt förslaget att hänföra under stadgandet i 2 kap. 7 § om ofredande. I propositionen underströk departementschefen att det utmärk- ande för förolämpningsbrottet bör vara att det riktar sig till den berörde personen själv. För att förtydliga det föreslogs att för ansvar skulle förutsätta att man ”smädar annan …”3 Förtal ska enligt departementschefen äga företräde om en gärning utgör ett förtalsbrott. Departementschefen delade kommitténs uppfattning att förhållandena i vissa fall kunde vara så att ett föro- lämpande uttalande skulle vara fritt från ansvar på grund av en intressekollision (i förhållande bl.a. till yttrandefrihetsaspekter). Departementschefen förutsåg dock att frågeställningen endast sällan skulle uppkomma. Frågan behövde därför inte lösas i lag- texten utan allmänna grundsatser om intressekollision fick beaktas vid rättstillämpningen. Lagrådet ansåg att straffbudet för förolämpning borde gälla även när någon uttalade sig ärekränkande i annans frånvaro. Något för- slag i den riktningen lämnades dock inte i propositionen. 2SOU 1953:14 s. 213. 1962:10 B s. 148. 14.3.2Doktrin och praxis om brottsrekvisiten Utmärkande för förolämpningsbrottet är att uttalandet riktar sig till den berörda personen själv.4 Att märka är att förolämpning har tagits upp som ett otillåtet yttrande i TF:s brottskatalog, dvs. att det utgör ett tryckfrihetsbrott. I doktrinen har det påpekats att det har skett trots att det utmärkande för förolämpningsbrottet är att det ska rikta sig direkt till den berörda personen. Yttranden i tryckt skrift kan sällan anses riktade till en person på det sättet och in- förandet i TF har, enligt vad som uttryckts i doktrinen, skett närmast ”slentrianmässigt”. Förolämpning är utesluten när gärningen riktar sig mot en död person eller mot någon som inte uppfattar eller lägger märke till smädelsen. I doktrinen har det uttryckts på så sätt att brottet är en fridskränkning i form av angrepp på självkänslan.6 Förolämpning konsumeras om gärningen bedöms som förtal. Det har dock uttalats i doktrinen att det inte är givet att ett yttrande som hade bedömts som förtal, om det hade riktats till en tredje person, skulle ha bedömts som förolämpning om det hade riktat sig till den kränkte. På motsvarande sätt behöver en förolämpning inte bli förtal, om yttrandet uppfattas av en tredje person.7 En nedsättande uppgift (förutsättningen för förtal) behöver inte vara en smädelse, dvs. något som duger för att manifestera en fientlig eller negativ känsla eller inställning (förakt, hån, löje eller påtaglig nedvärdering i personligt hänseende). Förolämpning har också beskrivits som sådana handlingar som uteslutande är ägnade att såra en annan persons självkänsla.8 Det har även uttalats i doktrinen att det numera är naturligt att betrakta förolämpning som ett kränkningsbrott som kan föreligga när rekvisiten för förtal inte är uppfyllda. Det kan gälla då det som publiceras inte är tillräckligt precist för att utgöra en uppgift i för- 4Berggren m.fl., (. 2015, Zeteo), kommentaren till 5 kap. 3 §. 5Axberger, Tryckfrihetens gränser, 1984, s. 250. 6Jareborg m.fl., Brotten mot person och förmögenhetsbrotten, 2010, s. 81. 8Berggren m.fl., (. 2015, Zeteo), kommentaren till 5 kap. 3 §. Kränkande värdeomdömen som har karaktär av smädelse kan alltså utgöra förolämpning. Det kan också, enligt en uppfattning som anförts i doktrinen, gälla uppgifter som inte direkt är nedsättande men likväl påtagligt kränkande, t.ex. sådant som blottställer den utpekades privatliv.9 I NJA 1977 s. 43 prövades frågan om ersättningsskyldighet för staten. En domares agerande, att vid ett förlikningsförsök i sam- band med en huvudförhandling bryskt visa ut ena parten och dennes ombud ur rättssalen, bedömdes inte utgöra en förolämp- ning. I NJA 1989 s. 374 dömdes en man av underrätterna för miss- handel och ofredande för att han handgripligen hade antastat och ofredat en kvinna genom att kalla henne ”jävla svartskalle”. HD bedömde i stället uttalandet som förolämpning, då det ansågs ha syftat till och varit ägnat att kränka hennes självkänsla. Uttalanden riktade mot poliser prövades i NJA 1994 s. 557. En person som hade fällt vissa yttranden (”era jävla as, jag hatar er, era jävla fascistjävlar”) i samband med ett polisingripande mot honom dömdes för förolämpning. Även om det hos polismän i tjänsteut- övning bör finnas en viss tolerans mot att personer som blivit föremål för ingripande ger uttryck för sina känslor i mindre väl valda ordalag, hade den tilltalade enligt HD överskridit vad som kunde godtas. I NJA 2004 s. 331 prövades också uttalanden mot en polis. Den gripne hade kallat polismännen för ”grisar” och ”svin”. HD, som ogillande åtalet för förolämpning, ansåg att den tilltalade hade uttalat orden mer för att ge uttryck för egen ilska och fysisk smärta än i syfte att skymfa. Polismännens ärekänsla kunde därför inte anses ha blivit sårad på det sätt som förutsätts för ansvar enligt förolämpningsbrottet. Att kalla en jämnårig skolelev för ”jävla negerfitta” bedömdes i RH 2011:5 utgöra förolämpning. Det förolämpande uttryck som hade använts med anspelning på målsägandens hudfärg, hade enligt 9 m.fl., Yttrandefrihetsrätt, 2004, s. 79. hovrätten uppenbarligen haft till syfte att såra målsägandens själv- känsla. Uttrycket kunde då enligt hovrätten inte ursäktas av att den tilltalade känt sig provocerad av målsäganden. 14.3.3Underrättspraxis om förolämpning – särskilt genom olika former av elektronisk kommunikation Den särskilda åtalsprövningsregeln innebär att det endast i begränsad omfattning finns praxis från hovrätterna. De flesta rättsfall gäller poliser eller andra myndighetspersoner som för- olämpats i samband med ingripanden och dylikt. I ett hovrättsfall gällde det uttalanden som hade skickats via e- post till en riksdagsledamot.10 Riksdagsledamoten hade fått sex e- postmeddelanden med kränkande tillmälen och beskyllningar till sin arbetsplats i i . Hovrätten ansåg att de uttryck som hade använts, ”skyltn_g_r”, ”toksvarting-djävel”, ”muslimneger” och ”djungelbild”, låg inom ramen för straffbar förolämpning. Uttrycken hade enligt hovrätten inte varit påkallade för att uttala den kritik mannen hade rätt att uttrycka. Hovrätten ansåg att udden i yttrandet ”skyltimport” egentligen inte hade riktats mot riksdagsledamoten personligen, men uttrycket ansågs enligt domstolen som kränkande, sammantaget med övriga uttalanden. Uttrycket ”terroristälskare” bedömdes som icke straffbart. Det ansågs som ett tillspetsat uttryck riktat mot riksdagsledamotens kontakter med företrädare för Hamasrörelsen. Därmed föll det inom ramen för ett fritt meningsutbyte. Mannen dömdes för föro- lämpning. Hovrätten fann inte att omständigheterna var så försvår- ande att gärningen skulle betraktas som grovt brott. I RH 2009:40 hade den tilltalade skrivit följande på bl.a. internet om en namngiven polis: ”K. din snuthora, ska bli kul o se din min när din fru står på alla 4 o jag bakom medans din dotter suger på min pung!” Åtalet för grovt förtal ogillades. Hovrätten fann att tillmälet ”snuthora” utgjorde ett värdeomdöme och inte någon uppgift som kunde föranleda förtalsansvar. Inte heller texten i övrigt kunde anses innefatta någon sådan beskyllning som utgjorde förtal. Till skillnad från tingsrätten ogillade hovrätten även det i 10 dom i mål B 7460-07. Hovrätten hade endast att pröva om det av tingsrätten bifallda åtalet skulle bedömas som grovt brott. andra hand framställda ansvarsyrkandet för förolämpning. Hovrätten anförde bl.a. följande: Frågan är då om D.A:s förfarande faller in under straffbestämmelsen om förolämpning. Utmärkande för förolämpningsbrottet är att uttalandet ska rikta sig till den berörda personen själv (prop. 1962:10 B 148). har lagt ut texten som kontaktnamn på MSN på Internet. Visserligen har det funnits en risk för att – så som också skedde – text- innehållet skulle komma till M.K:s kännedom. Utöver det direkta anförandet i texten finns det emellertid inget som talar för att D.A. har riktat sig till M.K. har uppgett att han skrev av sig i ilska utan närmare tanke på vem eller vilka som kunde läsa. tillhörde inte D.A:s kontakter på MSN. Omständigheterna har inte heller i övrigt varit sådana att texten kan anses riktad till M.K. på ett sådant sätt som förutsätts för ansvar för förolämpning. Åtalet avseende förolämpning kan därför inte bifallas. Motsvarande bedömning gjorde hovrätten i ett tvistemål, där ett nedsättande uttalande, publicerat på en tidnings hemsida, inte ansågs riktat mot den som ansåg sig förolämpad.11 Inte heller uttal- anden i en blogg, behandlat i ett annat tvistemål, ansågs riktade till en viss person.12 14.4.1Straffrättsanvändningsutredningens bedömning gällande förolämpningsbrottet hade bl.a. i uppdrag att analysera och ta ställning till vilka kriterier som bör gälla för att kriminal- isering ska anses vara befogad samt analysera om det går att vara mer återhållsam med användningen av straffrätt på olika områden. Utredningens överväganden redovisades i betänkandet Vad bör straffas? (SOU 2013:38). Enligt utredningens mening kunde det beträffande några nu gällande straffbud finnas anledning att överväga om de intressen som där värnas framstår som godtagbara skyddsintressen, bl.a. mot bakgrund av dagens samhällsvärderingar. I vart fall kunde det enligt betänkandet ifrågasättas om det fort- 11Svea hovrätts dom i mål T 4910-10. 12Svea hovrätts dom i mål FT 3777-11. farande är så angeläget att skydda intressena att kriminalisering är motiverad.13 I fråga om ärekränkningsbrotten förde utredningen ett resone- mang om att samhällsutvecklingen har satt spår i angelägenhets- graden, i fråga om det intresse som värnas av bl.a. ärekränknings- brotten.14 Enligt betänkandet har skyddet för en persons ära och heder ur ett historiskt perspektiv rankats mycket högt av samhället, dock att detta intresses skyddsvärde tunnats ut alltmer. Detta framträdde enligt utredningen inte minst mot bak- grund av de åtalsprövningsregler som gäller för ärekränk- ningsbrotten. Införandet av dessa åtalsprövningsregler kunde, enligt utredningens mening, inte ges annan innebörd än att lag- stiftaren ansett det mindre angeläget att värna intresset i fråga. Det kunde enligt utredningen ifrågasättas om lagstiftarens be- dömning är i överensstämmelse med de värderingar som råder i samhället, inte minst när det gäller den alltmer utbredda före- komsten av s.k. näthat, som regelmässigt bedöms som förtal. Ut- redningen pekade på att t.ex. illvillig uppgiftsspridning via internet kan orsaka avsevärd kränkning eller skada och att sådana beteenden i betydande mån framstår som klandervärda. Det fanns mot denna bakgrund enligt utredningen inte anled- ning att föreslå att straffbuden om ärekränkning generellt skulle kunna avvaras. Enligt utredningens mening är det fortsatt viktigt att staten kan ingripa vid ärekränkningar som sker på ett sådant sätt att de når ut till en större krets. Straffbudet om förtal borde därför enligt betänkandet finnas kvar. Däremot fanns det enligt utredningen skäl att se över straff- budet om förolämpning. Utredningen pekade på att åklagarens åtalsrätt i dessa fall är begränsad och att åtal förekommer endast i mycket begränsad utsträckning; främst i fall när en tjänsteman utsatts i sin myndighetsutövning. Det kunde, enligt utredningens mening, ifrågasättas om det är rimligt med denna kvalificering av förolämpningar som riktar sig mot tjänstemän medan övriga som utsätts hänvisas till att på egen hand väcka åtal. Utredningen tog även upp förolämpningar med rasistisk eller liknande grund. De gärningar som framstår som mest straffvärda i 13SOU 2013:38 s. 506. det sammanhanget torde enligt betänkandet vara sådana där uttal- andena sker inför andra och särskilt om de sker inför en större krets. I betänkandet pekades på möjligheten att stävja sådana genom användande av bestämmelsen om hets mot folkgrupp (16 kap. 8 § BrB). Sammanfattningsvis ansåg utredningen att det fanns skäl att överväga att upphäva straffbestämmelsen avseende förolämpning. Utredningens betänkande remitterades till över 100 remissinstan- ser. De allra flesta berörde inte utredningens förslag gällande föro- lämpningsbrottet. Några remissinstanser yttrade sig dock specifikt gällande den frågan. påpekade att myndigheten tidigare avstyrkt förslag på ändringar i åtalsbegränsningsreglerna och att myndig- heten ansåg att ärekränkningsbrotten även bör vara s.k. målsägandebrott. uttryckte tveksamhet till om straffbudet om förolämpning borde upphävas med beaktande av den utveckling som förevarit av det s.k. näthatet. manade till försiktighet och ytterligare överväganden gällande frågan om upphävande av förolämpnings- brottet. Myndigheten anförde att det inte är ett reservstadgande för lindriga fall av förtal och att det är en bärare av en viss normativ effekt. Det kunde enligt remissvaret tala för att stadgandet borde behållas, om än i en moderniserad form. Myndigheten pekade på att bestämmelsen om hets mot folkgrupp har en folkgrupp eller annan grupp av personer som skyddsintresse, vilket innebär att rasistiska utspel inte kan beivras på detta sätt. En avkriminalisering skulle därför enligt remissvaret kunna leda till att inte ens de grövsta fallen av förolämpning kan lagföras. () delade inte bedömningen att samhällsutvecklingen har satt spår i angelägenhetsgraden i fråga om det intresse som värnas av ärekränkningsbrotten, gällande den typ av förolämpningar som anspelar på egenskaper som t.ex. hud- färg, religion eller sexuell läggning. DO anförde att sådana föro- lämpningar riktar sig även mot den grupp som den enskilde tillhör och att det allmännas intresse att beivra den formen av över- trädelser kan utläsas ur att åtal i vissa fall anses påkallat från allmän synpunkt. anförde att bl.a. förolämpningsbrotten borde genomlysas ytterligare innan ställning tas till om en avkriminalisering är lämplig. pekade på att rådande samhällsvärderingar snarare kan karaktäriseras av en diskussion om nolltolerans mot såväl näthat som främlingsfientliga motiv för förolämpningar. Enligt tingsrätten borde lagstiftaren överväga att stärka skyddet för den personliga integriteten och tillföra resurser för att lagföra ärekränkningsbrotten. , samhällsvetenskapliga fakulteten, påpekade att ärekränkningsbrotten generellt vilar på ålderdomliga idéer om ära och heder som inte passar särskilt väl i dagens syn på personlig integritet. Detta föranledde enligt remissvaret en djupare analys även av förolämpningsbrottets framtid. anförde att en avkriminalisering av förolämpning inte borde ske enbart mot bakgrund av den analys i relation till kriterierna som gjorts i be- tänkandet. Enligt remissvaret finns det behov av ett samlat grepp och mer djupgående analys av ärekränkningsbrotten, där även ett eventuellt behov av omkriminalisering prövas. 14.5Behovet av och inriktningen för en reform Bedömning: Det ursprungligt angivna skyddsintresset för föro- lämpningsbrottet – att skydda mot angrepp på någons ärekänsla och s.k. subjektiva ära – framstår som förlegat. Det behövs ett straffrättsligt skydd som gäller angrepp mot människors självkänsla eller värdighet. Det finns därför inte skäl att upphäva bestämmelsen om för- olämpning utan den behöver i stället moderniseras och utformas så att den motsvarar det skyddsintresse som finns . Enligt våra direktiv ska vi analysera om det straffrättsliga skyddet för den personliga integriteten är ändamålsenligt eller om det bör förändras. Eventuella brister i det straffrättsliga skyddet ska redo- visas och analysen ska göras i ljuset av de nya möjligheterna till Utifrån detta ska vi – beträffande bl.a. förolämpning – ta ställning till om bestämmelsen bör förtydligas, utvidgas eller ändras på något annat sätt. Vad gäller förolämpnings- brottet anförs i direktiven att bestämmelsen tar sikte på kränk- ningar av någons ära som riktar sig direkt till den som berörs. I praktiken har den nog enligt direktiven fått ett snävare tillämp- ningsområde än vad som avsågs vid dess tillkomst, med hänsyn till att åtskilliga gärningar som ursprungligen ansågs kunna utgöra förolämpning numera accepteras i betydande omfattning eller kan utgöra ofredande. Vi bör enligt direktiven särskilt ta ställning till om bestämmelsen tydligt återspeglar de gärningar som fortsatt bör vara straffbara. 14.5.2Motsvarar bestämmelsen om förolämpning det skyddsintresse som finns ? Förolämpningsbrottet har införts för att skydda människors äre- känsla, den s.k. subjektiva äran. Med andra ord kan bestämmelsen om förolämpning beskrivas som ett straffrättsligt skydd för känslan av att vara aktad och ansedd av andra. Av intresse – till skillnad från bestämmelsen om förtal – är inte på vilket sätt ett nedsättande uttalande kan påverka andras uppfattning om den utpekade. Det centrala är i stället hur den som uttalandet avser själv kan påverkas av nedsättande uttalanden som riktas mot honom eller henne. Med andra ord vad som kan uttryckas som den subjektiva äran – hur den egna känslan av att vara aktad och ansedd kan påverkas negativt av kränkande tillmälen, beskyllningar eller genom annat skymfligt beteende. I olika sammanhang har det framförts att begrepp som ära och ärekänsla framstår som förlegade och att det i vart fall är intressen som behöver skyddas genom straffrättslig lagstiftning. Det kan därför ifrågasättas om bestämmelsen om förolämpning motsvarar de skyddsintressen som finns . Vad som mot denna bakgrund först kan övervägas är om straffbudet helt går att avvara. Som redovisas i föregående avsnitt bedömde Straffrättsanvändnings- utredningen (SOU 2013:38) att det bör övervägas att upphäva straffbudet om förolämpning. 14.5.3Åtalsprövningsregeln innebär att bestämmelsen inte tillämpas ofta Enligt åtalsprövningsregeln i 5 kap. 5 § BrB är huvudregeln att förolämpning endast kan åtalas av målsäganden. I likhet med vad som gäller för förtal, får åklagaren väcka åtal endast om det anses påkallat från allmän synpunkt.15 Gällande förolämpning finns det dock ytterligare en begränsning av åklagarens åtalsrätt. Utöver att det ska anses påkallat från allmän synpunkt, får förolämpning bli föremål för allmänt åtal endast om det är fråga om förolämpning mot någon i eller för hans eller hennes myn- dighetsutövning, förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekän- nelse, eller förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes sexuella läggning. I de fall ett förolämpningsbrott inte avser någon av dessa tre kategorier kan det aldrig bli föremål för allmänt åtal. Allmän åklagare kan alltså överhuvudtaget inte medverka till att beivra några fall av förolämpning som faller utanför dessa tre kategorier. Förolämpningsbrottet – utöver de tre särskilt angivna undantagen – är på det sättet det enda brott där möjligheterna att beivra brott helt och hållet har lagts på målsäganden. Det bör framhållas att överväganden om den nuvarande ord- ningen gällande åtalsprövning ligger utanför utredningens mandat. Vi kan alltså inte föreslå några substantiella ändringar av åtalspröv- ningsreglerna. I våra direktiv anges nämligen att en utgångspunkt ska vara att ärekränkningsbrotten fortfarande som huvudregel ska åtalas av målsäganden och att åklagaren ska få väcka åtal endast under speciella förutsättningar. Mot bakgrund av vad som sägs i direktiven utgår vi i våra överväganden från att möjligheterna till 15 Samma begränsning gäller enligt 3 kap. 12 § BrB för vållande till kroppsskada eller sjuk- dom om brottet inte är grovt, enligt 9 kap. 12 § BrB för vissa fall av bedrägeri och bedrägligt beteende samt enligt 12 kap. 6 § BrB för vissa fall av åverkan eller tagande av olovlig väg. allmänt åtal – för det fall förolämpningsbrottet ska vara kvar – kommer vara lika begränsade som . 14.5.4Det finns skäl som talar mot en avkriminalisering drog i sitt betänkande slut- satsen att skyddsvärdet för en persons ära och heder har tunnats ut allt mer, vilket enligt utredningen visas av den begränsade åtals- rätten. Med utgångspunkt i detta gjordes den bedömningen att ett upphävande av bestämmelsen om förolämpning borde övervägas. Mot detta kan enligt vår mening sägas att bestämmelsen i vart fall erbjuder någon form av straffrättsligt skydd genom att den enskilde själv kan väcka åtal om han eller hon utsätts för en föro- lämpning. Vidare kan framhållas att de möjligheter som finns att i ett tvistemål föra skadeståndstalan med anledning av brott, förut- sätter att skadan har orsakats av en brottslig handling. Möjligheten att föra talan om kränkningsersättning i civilrättslig ordning på grund av förolämpning skulle försvinna om straffbestämmelsen upphävdes. I undantagsfall kan djupt kränkande uttalanden till någon – i de fall de innebär en kännbar fridskränkning – bedömas som ofred- ande. Då gäller vanliga åtalsregler med allmänt åtal som huvudregel. I avsnitt 12.5 föreslår vi vissa förändringar i ofredandebestäm- melsen som syftar bl.a. till att tydliggöra det straffbara området i det avseendet och att i någon mån åstadkomma en utvidgning. För- utom i sådana mycket särskilda och avgränsade fall, där ett yttrande till någon på grund av sitt innehåll kan falla in under bestämmelsen om ofredande, skulle ett upphävande av förolämpningsbestäm- melsen innebära straffrihet för uttalanden eller beteenden som sker på ett sätt som kan såra den andres självkänsla och värdighet. anförde i remissvaret till Straffrättsanvändnings- utredningens betänkande kan det finnas skäl att ta till sig; föro- lämpningsbrottet är ibland den enda möjliga straffrättsliga reakt- ionen på ett oönskat beteende, t.ex. mobbning, djupt kränkande tillmälen och beteenden som är uttryck för makt- utövning och som kan ge svåra konsekvenser. Vår bedömning utgår från att samhällsutvecklingen är sådan att tonen mellan människor allt oftare blir nedsättande och förråad, inte minst på internet. Utifrån normbildningssynpunkt skulle det då vara olyckligt om lagstiftaren tar ett tydligt steg tillbaka och helt avkriminaliserar uttalanden som kan såra någons självkänsla och värdighet. Även om sådana gärningar som huvudregel inte kan bli föremål för allmänt åtal, framstår enligt vår mening en avkriminal- isering därför inte som rätt väg att ta. I de fall som gärningarna kan bli föremål för allmänt åtal (bl.a. förolämpningar med anspelning på t.ex. hudfärg, religion och sexuell läggning) framstår en avkriminalisering enligt vår mening som särskilt betänklig.