sou · H4B352 · 2016-08-22 00:00:00 — Det kan då finnas praktiska problem med att hitta ungdomshemsplatser åt dem alla utan att utredningen allvarligt äventyras. För att barn under sådana eller likartade förhållanden ska kunna placeras i häkte krävs att det föreligger mycket starka skäl. Rekvisitet mycket starka skäl innebär att utrymmet för en häktesplacering är mycket begränsat. Undantaget är således avsett att tillämpas restriktivt. Det är åklagaren som beslutar var barnet ska placeras och som därmed också avgör om det finns mycket starka skäl mot förvaring på särskilt ungdomshem. Om åklagaren beslutar att ett barn ska placeras på häkte ska åklagaren löpande ompröva det beslutet. enskild kan alltid begära överprövning av en åklagares beslut hos högre åklagare. Åklagarna står dessutom under tillsyn av JO. För de barn som trots allt placeras på häkte aktualiseras frågan om isolering. I dessa delar hänvisar vi till våra överväganden i avsnitt 6.10.4 och 6.8.6. Sekretessbrytande regel för information mellan åklagarmyndighet, polismyndighet och SiS För att möjliggöra utredningsmässiga överväganden inför val av särskilt ungdomshem för placering av en misstänkt under behöver sekretesslagstiftningen ändras. Informationsöverföring mellan en åklagarmyndighet eller en polismyndighet och SiS kan inför sådana överväganden vara nödvändigt. Som exempel kan det handla om att åklagaren behöver känna till vilka som vistas på ett ungdomshem för att kunna undvika att placera den häktade tillsammans med ungdomar från samma kamratkrets som denne. Vanligtvis grundar sig sådana överväganden på vilka utredningsmässiga risker som kan förutses, men även säkerhetsfaktorer kan innebära att informationsöverföring är nödvändig. Vi föreslår att det, i offentlighets- och sekretesslagen (OSL), införs en sekretessbrytande bestämmelse för den sekretess som gäller till skydd för enskild inom (26 kap. 1 § OSL). Bestämmelsen avser information till en åklagarmyndighet eller en polismyndighet inför beslut om placering eller restriktioner för en häktad. Hos åklagarmyndighet och polismyndighet omfattas sådana uppgifter av sekretess enligt 35 kap. 1 § OSL. Enligt uppgifter från kommer en stor del av de ungdomar som häktas från någon av landets tre största städer. Det är alltså framför allt kring dessa områden som SiS behöver ha beredskap för att kunna ta emot häktade barn. Beredskapen bör uppgå till totalt 15 platser, varav i vart fall 10 bör finnas i storstadsregionerna. Platserna ska, på respektive ungdomshem, ordnas på sådant sätt att personalen på bästa sätt ska ges förutsättningar att säkerställa de eventuella restriktioner som åklaga- ren, med rättens tillstånd, har beslutat. Platserna måste dessutom förläggas så att inte medgärningsmän kan komma i kontakt med varandra. Häktning som verkställs på särskilt ungdomshem får, på samma sätt som när häktningen verkställs i häkte, tillgodoräknas som tid under vilken påföljden verkställts i anstalt eller vid ett särskilt ungdomshem. Som redovisats ovan ingår det även i vårt uppdrag att ta ställning till om det ska införas en möjlighet att besluta om omedelbar verkställighet av en dom på sluten ungdomsvård för en person som är häktad. Direktiven är skrivna utifrån den förutsättningen att häktade barn befinner sig på häkte. Enligt vårt förslag kommer emellertid häktade barn, med något undantag, att förvaras på särskilda ungdomshem. Eftersom barnen därigenom redan kommer att befinna sig på platsen för sluten ungdomsvård anser vi inte att det finns skäl att dessutom föreslå att en dom på sluten ungdomsvård ska kunna verkställas . 6.10.4Förbjud isolering av barn Förslag: Den som inte har fyllt och är häktad alternativt anhållen men placerad på häkte, ska ha rätt till minst fyra timmars vistelse tillsammans med annan . Förslaget införs genom ett nytt stycke i 6 kap. 1 § häkteslagen. Som vi redogjort för ovan, avsnitt 6.10.2, innebär det en stor påfrestning för ett barn att vara inlåst i ensamhet nästan dygnet runt. Isoleringen är skadlig och kan leda till bestående men även om den endast pågår . I FN:s barnrättskommittés senaste rapport rörande uttryckte kommittén en allvarlig oro över att frihetsberövade barn fortfarande hålls isolerade i . Vi anser att isoleringen av barn ska upphöra. När det gäller barn anser vi dessutom att det inte är tillräckligt med minst två timmars vistelse tillsammans med annan (jämför vårt förslag i avsnitt 6.8.6). Den tid som ett barn ska ha rätt till kontakter med andra intagna, personal eller besökare samt ha telefonkontakter anser vi ska uppgå till minst . Vi vill dock understryka att detta enbart är ett minimikrav och att barn behöver mer mänsk- lig kontakt än så. Eftersom vi föreslår att häktning av barn som huvudregel ska verkställas på särskilda ungdomshem får dock förslaget framför allt konsekvenser för de häktade barn som, på grund av att det föreligger mycket starka skäl, har placerats på häkte. Det är viktigt att fyratimmarsregeln inte blir normerande i begränsande riktning för de barn som förvaras på särskilda ungdomshem. På de särskilda ungdomshemmen förutsätter vi att barnen får betydligt mer mänsklig kontakt än så. Frågan är om fyratimmarsregeln också ska tillämpas när barn är anhållna och placerade på annan plats än i häkte. För det talar samma skäl som de vi anfört beträffande barn i häkte men det finns också skäl emot. Ett gripande och ett beslut om anhållande sker snabbt och det finns i regel små möjligheter att planera verksamheten för just detta. Barn kan anhållas i alla delar av landet och förutsättningarna skiljer sig åt på olika platser. De kan också på samma plats variera från till en annan. Den samvaro med andra som det blir fråga om sker med den personal som finns där barnet är. Om ett barn placeras i förhörsrum finns alltid personal i närheten men den personalen har ofta även andra sysslor som att skriva in andra anhållna och ta emot försvarare. Inte sällan är situationen stökig när gripna förs till arrest och förhör. Det torde därför inte alltid vara möjligt att avdela personal för ett anhållet barn. Vi utgår från att personal som möter anhållna barn, utifrån förutsättningarna i det enskilda fallet, gör vad de kan för att skapa utrymme för att samtala med barnet och minska dess oro. Vår bedömning är emellertid att en regel om viss miniminivå för samvaro i anhållandesituationen kan vara svår att alltid leva upp till. Vårt förslag begränsas därför till att gälla barn som är häktade samt barn som är anhållna men som är placerade på häkte. Vi är medvetna om att det kan finnas vissa svårigheter även med att tillgodose att barn som är placerade på häkte får minst fyra timmars kontakt med andra. En sådan faktor är att barn inte får placeras med intagna om det inte kan anses vara till barnets bästa.17 Med vårt förslag om att barn ska vistas på ungdomshem blir det färre barn som finns på häktena och som de kan samsitta med. Vår uppfattning är dock att det bör kunna bedömas 17 2 kap. 3 § häkteslagen. vara till barnets bästa att samsittning sker exempelvis med en ungdom eller annan lämplig intagen. Ytterligare en möjlighet för att uppfylla kravet på fyra timmars vistelse tillsammans med annan är att öka personalkontakterna. Eftersom utrymmet för att häktesplacera barn enligt vårt förslag ska vara mycket begränsat torde det endast bli fråga om och något enstaka barn som ska tas om hand och därmed finnas möjlighet att avdela resurser för detta. 6.10.5Synnerliga skäl för att anhålla barn Förslag: Den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Förslaget ska införas genom en ändring i 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Av lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare följer att den som inte har fyllt får häktas endast om det finns synnerliga skäl. Kravet på synnerliga skäl anses dock gälla även för anhållande eftersom de skäl som ligger till grund för restriktiviteten måste anses gälla även i fråga om anhållningsbeslut. Detta följer även av ett uttalande från JO (JO 1996/97 s. 56 f.). I riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden (RåR 2006:3) föreskrivs samma stränga krav för gripande och anhållande som för häktning. För att denna tillämpning ska bli tydligare föreslår vi att det uttryckligen anges i 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare att den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Ett likadant förslag lämnades av i betänkandet Ingripanden mot unga lagöverträdare (SOU 2004:122). Förslaget behandlades inte närmare i den efterföljande propositionen och av skäl som vi inte känner till ledde förslaget inte till ny lagstiftning. 6.10.6Förvara inte barn i polisarrest Förslag: Den som är gripen eller anhållen och inte har fyllt får förvaras i polisarrest endast när det är absolut nödvändigt. Förslaget ska införas genom en ny paragraf i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Förslagen leder även till följdändringar i 24 kap. . En misstänkt som är gripen eller anhållen blir inledningsvis vanligtvis placerad i polisarrest. Miljön i arresten kan vara stökig och högljudd med människor som är påverkade av droger eller alkohol. Arrestcellerna är ofta slitna och i rummet finns vanligtvis endast en plastmadrass på golvet eller en säng. Förutom möjligheten till rastpromenad erbjuds det i arresten sällan några möjligheter till mänsklig kontakt. har i sin årsrapport Från insidan, Barn och ungdomar om tillvaron i arrest och häkte beskrivit att barn upplever vistelsen i arresten som omskakande och starkt ångestfylld. Det förekommer även att polisen hyr arrestplacering på häkten av Kriminalvården. Sådan placering upplevs vanligtvis som bättre än polisens arrestlokaler. Enligt årsredovisning har Kriminalvården haft drygt 100 arrestplatser. Arbete pågår dessutom med nya överenskommelser om fler arrestplatser på häktena. görs ansträngningar för att undvika att barn placeras i polisarrest. Av allmänna råd i författningssamling (RPSFS 2000:58) följer att den som är bör förvaras i polisarrest endast när det är absolut nödvändigt. Normalt bör den som är i stället förvaras under bevakning i ett förhörsrum eller liknande utrymmen, alternativt i ett rum på ett häkte. För att tydliggöra att barn inte bör placeras i polisarrest föreslår vi att det ska införas en ny paragraf i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare om att den som är gripen eller anhållen och inte har fyllt får förvaras i polisarrest endast när det är absolut nödvändigt. 6.11Ytterligare sätt att effektivisera handläggningen 6.11.1Underrättelse av strafföreläggande över videolänk eller telefon Förslag: Åklagares underrättelse till misstänkt om utfärdat strafföreläggande som avser villkorlig dom eller villkorlig dom i förening med böter bör ske vid personligt sammanträffande eller, om det finns särskilda skäl för det, över videolänk eller telefon. Förslaget införs genom en ändring i 3 § förordningen (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa brottmål. För misstänkt som inte fyllt ska dock kravet på ett fysiskt personligt sammanträffande bestå. När brott begås av personer som saknar hemvist i är det ofta nödvändigt med ett frihetsberövande för att säkerställa att de inte avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. Detta gäller även när påföljden kan förväntas bli en annan än fängelse och åklagaren kan utfärda strafföreläggande. I 3 § förordningen (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa brottmål föreskrivs att åklagaren bör underrätta misstänkt om utfärdat strafföreläggande vid ett personligt sammanträffande om strafföreläggandet avser villkorlig dom eller villkorlig dom i förening med böter. Det faktum att sammanträffandet bör ske personligen gör att den som av ovan angivet skäl blivit frihetsberövad, riskerar att vara frihetsberövad längre än vad som annars hade varit nödvändigt för att avvakta ett personligt sammanträffande. Särskilt gäller detta när strafföreläggande kan utfärdas men resurser saknas för att genomföra ett personligt sammanträffande. Tanken med att sammanträffandet ska ske personligen är god och i de flesta fall finns det ingen anledning att frångå den ordningen. Om det personliga sammanträffandet däremot innebär att den misstänkte behöver sitta anhållen ytterligare tid anser vi att det är tveksamt om ett förlängt frihetsberövande står i rimlig proportion till vad som uppnås med ett fysiskt personligt sammanträffande. För att undvika en förlängning av frihetsberövandet som är mer än marginell föreslår vi därför att sammanträffandet, om det finns särskilda skäl för det, även ska kunna ske över videolänk eller telefon. Om det finns tolkbehov måste det tillgodoses. Vanligtvis kan det ske genom att tolken sitter tillsammans med den misstänkte eller med trepartssamtal över telefon eller videolänk. För unga lagöverträdare under finns motsvarande regel i 1 § andra stycket förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Skillnaden är dock att kravet på ett muntligt sammanträffande för de unga är absolut (ska ske). Vi delar lagstiftarens uppfattning att behovet av ett muntligt fysiskt sammanträffande är större när den misstänkte är ung. Förutom att den unge vid sammanträffandet ska underrättas om påföljden är avsikten med sammanträffandet dessutom att den unge ska förstå allvaret i situationen för att framöver inte begå ytterligare brott. Att låta dessa samtal ske över videolänk eller telefon skulle riskera att minska betydelsen av samtalen och dessutom sända den felaktiga signalen att samhället inte ser så allvarligt på brottsligheten. Det kan dessutom tilläggas att det enbart i få undantagsfall, och då på grund av överhängande flyktfara, torde inträffa att en ung misstänkt lagöverträdare frihetsberövas i avvaktan på att delges ett strafföreläggande. Med beaktande härav och mot bakgrund av vad som ovan redovisats anser vi att kravet på ett muntligt sammanträffande för unga lagöverträdare under ska bestå. 6.11.2Förkorta handläggningstiden inför huvudförhandling med frihetsberövad i hovrätt Bedömning: Det är viktigt att hovrätterna fortsätter med arbetet att utarbeta och tillämpa effektiva handläggningsrutiner för att snabbt kunna sätta ut mål med frihetsberövad. Det är även viktigt att hovrätterna säkerställer informationsflödet mellan tingsrätt och hovrätt. Försvarare som av taktiska skäl avvaktar till med att ge in ett överklagande till hovrätten ska väga taktikens eventuella fördelar mot den nackdel som det innebär för den misstänkte att sitta häktad . Om ett mål med frihetsberövad överklagas till hovrätten kan det dröja innan huvudförhandlingen hålls i hovrätten. Av 51 kap. 15 § andra stycket RB gäller nämligen som huvudregel att huvudförhandling ska hållas efter ut- gången av tiden för ett eventuellt anslutningsöverklagande. Ett anslutningsöverklagande får ske för tingsrättens dom. Vi anser att är en alltför för den frihetsberövade att behöva vänta för att få målet överprövat i nästa instans. Hovrätterna har särskilda handläggningsrutiner för att se till att blir så kort som möjligt. Inte desto mindre visar vår kartläggning att de häktade tillbringar i häktet efter tingsrättens dom. Vi ser därför skäl att lyfta fram betydelsen av att hovrätterna fortsätter arbetet med att utarbeta och tillämpa effektiva handläggningsrutiner för att snabbt kunna sätta ut mål med frihetsberövad. Det är även viktigt att hovrätterna säkerställer informationsflödet mellan tingsrätt och hovrätt, eventuellt med stöd av och målhanteringsystemet . System bör skapas där tingsrätterna löpande informerar respektive hovrätt bland annat om när en dom har meddelats i mål med tilltalade som i olika grad är frihetsberövade när det är sannolikt att domen kommer att överklagas. Hovrätten kan då tidigare vidta de första planeringsåtgärderna inför ett eventuellt överklagande. Så snart ett överklagande har kommit in kan hovrätten, redan innan tiden för anslutningsöverklagande har gått ut, vidtala aktörer och preliminärboka förhandlingsdagar. Det eventuella merarbete som en sådan tidig planering ibland innebär för överrätterna – antingen för att ett överklagande återkallas när anslutningsöverklagandet kommer in eller för att den preliminära planeringen behöver justeras – ska ställas mot den enskildes intresse av att frihetsberövandet upphör och saken slutligt avgörs. Snabbare avgöranden leder också till minskade utgifter för staten, bland annat genom att kostnaderna för häktning blir lägre. Det ska härutöver tilläggas att försvarare inte sällan av taktiska skäl avvaktar till med att ge in ett överklagande i syfte att undvika att åklagaren överklagar annat än anslutningsvis. I den mån taktiken alls har någon inverkan på åklagarens agerande ska försvararen väga eventuella fördelar med taktiken mot den nackdel som det innebär för den misstänkte att sitta i häkte. Förslag: Bestämmelserna om alternativ till häktning ska träda i kraft . Övriga lagändringar ska träda i kraft . Förslagen bör genomföras och, med undantag för förslaget om hemarrest och områdesarrest, i ett sammanhang. Med beaktande av SiS behov av anpassning av lokaler och rutiner för de särskilda ungdomshemmen, Kriminalvårdens behov av ombyggnationer och nyanställningar på häktena samt Kriminalvårdens behov av åtgärder inför införandet av hemarrest och områdesarrest, bedömer vi att lagändringarna bör kunna träda i kraft . bör förslagen om alternativ till häktning träda i kraft. Ett av syftena med förslagen om alternativen hemarrest och områdesarrest är att erbjuda alternativ till häktning när den föreslagna tidsfristen för häktning har löpt ut. Genom att låta bestämmelserna om alternativ till häktning träda i kraft före bestämmelserna om tidsbegränsning av häktning blir det möjligt för rätten att inhämta en lämplighetsutredning och därefter fatta beslut om hemarrest eller områdesarrest innan häktningen hävs på grund av de föreslagna reglerna om tidsbegränsning. Förslagen om alternativ till häktning bör träda i kraft . Förslag: För häktningar som vid lagens ikraftträdande har pågått än bestämmelserna om tidsbegränsning tillåter ska åklagarens begäran om förlängning av häktningstiden ha inkommit den dag som lagen träder i kraft. Rätten ska därefter pröva begäran om förlängning vid den förhandling i häktningsfrågan som ska hållas i enlighet med vad som följer av 24 kap. 18 § tredje stycket RB. Bedömning: Övriga förslag ska tillämpas även på ett frihetsberövande som skett före ikraftträdandet. För dessa förslag bedömer vi att det inte behövs några särskilda övergångsbestämmelser. För de häktningar som har pågått än bestämmelserna om tidsbegränsning tillåter ska följande gälla när bestämmelsen om tidsbegränsning träder i kraft. Om åklagaren anser att häktningstiden bör förlängas ska åklagaren inkomma till rätten med en begäran om det den dag som lagen träder i kraft. Rätten ska därefter pröva begäran om förlängning vid den förhandling i häktningsfrågan som ska hållas i enlighet med vad som följer av 24 kap. 18 § tredje stycket RB. Detta innebär att den som vid ikraftträdandet har varit häktad än tidsbegränsningen tillåter kan komma att vara häktad ytterligare (som mest ) i avvaktan på rättens prövning av åklagarens begäran om förlängning. Om åklagaren inte inkommer med en begäran om förlängning den dag som lagen träder i kraft ska rätten häva häktningen. Övriga förslag ska tillämpas på samtliga personer som är frihetsberövade, även de som frihetsberövades före ikraftträdandet. För dessa förslag bedömer vi att det inte behövs några särskilda övergångsbestämmelser. I kommittéförordningen (1998:1474) och förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning finns bestämmelser om skyldighet att genomföra konsekvensutredningar när nya eller ändrade föreskrifter föreslås. Därutöver anges särskilt i direktiven att vi ska bedöma de ekonomiska konsekvenserna av förslagen för det allmänna och konsekvenserna i övrigt av förslagen. I detta ingår att redovisa förslagens konsekvenser för enskilda som misstänks för brott, eventuella anhöriga och brottsutsatta samt för åklagarväsendet, domstolar, Kriminalvården och andra berörda, t.ex. offentliga försvarare. Det ingår också att redovisa vilka konsekvenser de förslag som lämnas har i ett jämställdhetsperspektiv, särskilt i fråga om kvinnors möjlighet att få tillgång till isoleringsbrytande åtgärder. Därtill ingår att redovisa vilka konsekvenser de förslag som lämnas har i ett barnrättsperspektiv. Om förslagen kan förväntas leda till kostnadsökningar för det allmänna ska vi föreslå hur dessa ska finansieras. Vi har i betänkandets olika avsnitt analyserat för- och nackdelar med respektive förslag och i en del fall även presenterat alternativa lösningar. I detta kapitel gör vi en mer övergripande och sammanfattande bedömning av de konsekvenser som våra förslag kan antas medföra. 8.2Krav på redovisningen av konsekvenser av förslagen i ett betänkande Bestämmelser om redovisning av konsekvenser av förslagen i ett betänkande finns i 14–15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474). Om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda ska, enligt 14 § kommittéförordningen, en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt ska dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar eller intäktsminskningar för staten, kommuner eller landsting ska utredningen föreslå en finansiering. Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen ska, enligt 15 § kommittéförordningen, konsekvenserna i det avseendet anges i betänkandet. Detsamma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Om ett betänkande innehåller förslag till nya eller ändrade regler ska, enligt 15 a § kommittéförordningen, förslagens kostnadsmässiga och andra konsekvenser anges i betänkandet. Närmare bestämmelser om kraven på konsekvensutredningens innehåll finns i 6–7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. 8.3Problembeskrivning och målsättning med utredningen Vi har enligt våra direktiv haft i uppdrag att lämna förslag som syftar till att minska användningen av häktning och restriktioner. Målsättningen har varit att lämna förslag som leder till minskad användning av häktning och restriktioner som samhällets behov av att effektivt kunna utreda och lagföra brott ska kunna tillgodoses även fortsättningsvis. Såväl nationellt som internationellt har det riktats återkommande kritik mot häktnings- och restriktionsanvändningen i . Kritiken har tagit sikte på bristen på alternativ till häktning och att restriktioner används i alltför stor utsträckning. Kritiken har även handlat om den skadliga isolering som ofta blir följden av långa häktningstider med restriktioner, och särskilt allvarlig har kritiken varit mot att även barn drabbas. Kritik har även riktats mot att svensk lagstiftning saknar tidsgränser för hur en person kan sitta häktad. som det är angeläget att komma till rätta med bristerna i det nuvarande systemet är det viktigt att komma ihåg att det är nödvändigt att använda ingripande tvångsmedel för att brott ska kunna utredas och beivras på ett effektivt sätt. Detta gäller särskilt när en utredning riskerar att förstöras om den misstänkte är på fri fot, men även risken för att den misstänkte fortsätter att begå brott eller undandrar sig lagföring eller straff kan göra häktning nödvändigt.