sou · H4B353 · 2016-08-31 00:00:00 — 4 kap. 2 § andra stycket 4 kap. 2 § tredje stycket 5 kap. 61 § Medlemsstatsoptionen utnyttjas, men en uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig En uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig 5 kap. 1 § första stycket 5 kap. 1 § andra stycket 5 kap. 1 § tredje stycket Då medlemsstatsoptionen i artikel 62.5 utnyttjas är en uttrycklig bestämmelse med detta innehåll inte nödvändig 5 kap. 1 § fjärde stycket 5 kap. 2 § 5 kap. 3 § Uttryckliga bestämmelser med detta innehåll är inte nödvändiga 5 kap. 20 § första stycket 5 kap. 21 § första stycket och 22 § Svenska bestämmelser i betaltjänstlagen (om inte annat anges) 5 kap. 20 § andra stycket 5 kap. 20 § andra stycket 5 kap. 20 § tredje stycket 5 kap. 23 § 5 kap. 7 § 5 kap. 11–13 §§ 5 kap. 8–10 och 13 §§ 5 kap. 11–13 §§ 5 kap. 7 § 5 kap. 14 § 5 kap. 15–16 och 18 §§ 5 kap. 17–18 §§ 5 kap. 14 § En uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig 5 kap. 4 § första stycket 5 kap. 4 § andra och tredje styckena 5 kap. 4 § fjärde stycket 5 kap. 19 § första till fjärde styckena 5 kap. 19 § femte stycket 5 kap. 5 § första stycket 1 och 6 § 5 kap. 5 § En uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig 5 kap. 49 § första stycket och 56 § första stycket 5 kap. 49 § andra stycket och 56 § andra stycket Någon uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig 5 kap. 51 § första stycket 5 kap. 51 § andra stycket och 59 § Någon uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig 5 kap. 52 och 53 §§ 5 kap. 55 § 5 kap. 54 § 5 kap. 24 § första stycket 5 kap. 24 § andra stycket 5 kap. 25 § första, andra och fjärde styckena 5 kap. 25 § tredje stycket 5 kap. 26 § 5 kap. 27 § första stycket SOU 2016:53 Bilaga 3 Svenska bestämmelser i betaltjänstlagen (om inte annat anges) 5 kap. 27 § andra stycket 5 kap. 28 § första och tredje styckena 5 kap. 28 § andra stycket 5 kap. 29 § 5 kap. 30 § 5 kap. 31 § 5 kap. 32 § 5 kap. 33 § första stycket 5 kap. 33 § andra stycket 5 kap. 33 § tredje stycket 5 kap. 34 § 5 kap. 35 § första stycket 5 kap. 35 § andra stycket 5 kap. 35 § tredje stycket 5 kap. 36 § första och andra styckena 5 kap. 36 § tredje stycket 5 kap. 37 § 5 kap. 39 § första och andra styckena 5 kap. 38 § 5 kap. 40 § 5 kap. 41 § 5 kap. 39 § andra stycket 5 kap. 39 § tredje och fjärde styckena 5 kap. 39 § femte stycket 5 kap. 42 § första stycket 5 kap. 42 § andra stycket 5 kap. 42 § tredje och fjärde styckena 5 kap. 42 § tredje stycket 5 kap. 43 § 5 kap. 44 och 45 §§ 5 kap. 46 och 47 §§ 5 kap. 48 § 5 kap. 50 § 5 kap. 59 § Någon uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig 5 kap. 58 § En uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig Svenska bestämmelser i betaltjänstlagen (om inte annat anges) 5 kap. 60 § Får anses genomförd genom personuppgiftslagen (1998:204) 5 a kap. 1 § 5 a kap. 2 § första stycket Avser åtgärder som ska vidtas av 5 a kap. 3 § 5 a kap. 4 § Avser åtgärder som ska vidtas av 5 a kap. 2 § andra stycket 5 a kap. 7 § första stycket 5 a kap. 7 § andra stycket 5 a kap. 7 § fjärde stycket 5 a kap. 7 § tredje stycket 5 a kap. 8 § Avser åtgärder som ska vidtas av Uttryckliga bestämmelser med detta innehåll är inte nödvändiga 8 kap. 1 § Uttryckliga bestämmelser med detta innehåll är inte nödvändiga 8 kap. 21 § Avser åtgärder som ska vidtas av Omhändertas i föreskrifter med stöd av 8 kap. 27 §, medlemsstatsoptionen i artikel 99.2 andra stycket utnyttjas inte Får anses genomförd genom EU:s tvistlösningsförordning och lagen (2015:671) om alternativ tvistlösning i konsumentförhållanden En uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig 8 kap. 8–25 §§ beslut är alltid offentliga Avser delegation till kommissionen Avser delegation till kommissionen Avser åtgärder av kommissionen Omhändertas i föreskrifter med stöd av 8 kap. 27 § 4 kap. 1 § fjärde stycket Omhändertas i föreskrifter med stöd av 8 kap. 27 § Anger att direktivet är ett fullharmoniseringsdirektiv, Avser åtgärder av kommissionen Övergångsbestämmelserna i p. SOU 2016:53 Bilaga 3 Svenska bestämmelser i betaltjänstlagen (om inte annat anges) Övergångsbestämmelserna i p. Övergångsbestämmelserna i p. 3 kap. 18–21, 27 a, 28 §, 5 kap. 1, 2, 4 a, 5, 13, 21 a, 27 §§ lagen (2011:755) om elektroniska pengar Anger dag för upphävande av direktivet Anger dag för införlivande av direktivet Övergångsbestämmelserna i p. Avser direktivets ikraftträdandedag och adressater Delrapport års betaltjänstutredning (Fi 2015:02) Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att lämna förslag till de lagändringar som krävs i svensk rätt för att genomföra de regler som följer av arbetet inom EU med anledning av Europeiska kommissionens förslag (KOM [2013] 547) till och rådets direktiv om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven /65/EG, 2013/36/EU och 2009/110/EG samt upphävande av direktiv /64/EG. Utredaren ska vidare lämna förslag till de lagändringar som krävs i svensk rätt för att genomföra de regler som följer av Europaparla- mentets och rådets direktiv /92/EU av om jämförbarhet för avgifter som avser betalkonto, byte av betalkonto och tillgång till betalkonto med grundläggande funktioner. Utredaren ska slutligen lämna förslag till de ändringar i svensk lagstiftning som behövs för att komplettera bestämmelserna i den nu- mera antagna EU-förordningen om förmedlingsavgifter vid kort- betalningar, och rådets förordning (EU) nr 2015/751 av om förmedlingsavgifter för kort- baserade betalningstransaktioner. Uppdraget ska redovisas . Eventuella förslag om kompletterande regler till EU-förordningen om förmed- lingsavgifter ska dock delredovisas . Till särskild utredare förordnades f.d. justitierådet . Som experter i utredningen förordnades biträdande avdelningschefen , bankjuristen , kanslirådet , departementssekre- teraren , departementssekreteraren , betalansvarige , juristen , rättssak- kunniga , tf. avdelningschefen och juristen . Sekreterare åt utredningen har varit hovrättsassessorn . Utredningen, som har antagit namnet betaltjänstutred- ning, överlämnar delrapporten vid kortbetalningar. Arbetet fortsätter nu med återstående delar. Förslag till lag (0000:000) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om förmedlings- avgifter för kortbaserade betalningstransaktioner .................. EU:s förordning om förmedlingsavgifter ............................. Behovet av nationell reglering................................................ Bör utnyttja möjligheten till nationell Utrymmet för nationell reglering .......................................... Utgångspunkter för bedömningen ........................................ 4.3Möjligheten att undanta vissa trepartsbetalningsordningar från taknivåerna ....................... 4.4 Utrymmet för nationella taknivåer........................................ Jämförelse av alternativen ....................................... Tillsyn, ingripande och sanktioner ............................... Skyldigheten att utse behöriga myndigheter ........................ Nuvarande tillsyn på betaltjänstområdet .............................. Överväganden och förslag ..................................................... Kravet på alternativ tvistlösning ............................................ Bilaga 2 och rådets förordning (EU) nr 2015/751 av om EU:s förordning om förmedlingsavgifter EU:s förordning om förmedlingsavgifter innehåller bestämmelser om taknivåer i vissa fall för de förmedlingsavgifter som får tas ut av kortutgivaren från kortinlösaren vid en kortbetalning. Enligt för- ordningen får avgiften för konsumenters debetkortstransaktioner vara högst av transaktionssumman. För deras kredit- kortstransaktioner får avgiften vara högst av transak- tionssumman. Utrymmet för nationell reglering av inhemska transaktioner Taknivåerna i förordningen gäller för gränsöverskridande transak- tioner. För inhemska transaktioner får medlemsstaterna införa andra, i huvudsak lägre taknivåer än de som anges i förordningen. Utred- ningen föreslår inte att någon nationell reglering av taknivåerna ska införas i . Utredningen föreslår vidare att vissa s.k. trepartsbetalningsord- ningar som omfattas av tillämpningen av förordningens taknivåer ska undantas från tillämpningen av taknivåerna vid inhemska trans- aktioner. Undantaget ska gälla som förordningen medger det. Utredningen föreslår att tillsynsansvaret i för efterlevnaden av EU:s förordning om förmedlingsavgifter ska delas upp mellan och . ska vara behörig myndighet i fråga om skyldigheten för betalningsmottagare som inte godtar alla kort att informera konsumenterna om detta. ska vara behörig myndighet i fråga om efter- levnaden av bestämmelserna i förordningen i övrigt. Enligt EU:s förordning om förmedlingsavgifter är medlemsstaterna skyldiga att erbjuda tvistlösning utanför domstol i tvister mellan betalningsmottagare och deras betaltjänstleverantörer som kan upp- komma i samband med tillämpningen av förordningen. Utredningen anser inte att något särskilt tvistlösningsorgan ska inrättas. Utred- ningen gör bedömningen att de befintliga möjligheterna till alter- nativ tvistlösning är tillräckliga för att uppfylla förordningens krav. Taknivåerna för förmedlingsavgifter i EU:s förordning om förmed- lingsavgifter börjar tillämpas . Det undantag som föreslås för vissa trepartsbetalningsordningar ska gälla redan då. Författningsförslaget föreslås därför träda i kraft . Förslag till lag (0000:000) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om förmedlingsavgifter för kortbaserade betalningstransaktioner Härigenom föreskrivs följande. 1 § I denna lag finns bestämmelser som kompletterar Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) nr 2015/751 av om förmedlingsavgifter för kortbaserade betalningstransaktioner. 2 § Kapitel II i och rådets förordning (EU) nr 2015/751 ska tillämpas på en sådan trepartsbetalningsordning som avses i artikel 1.5 i nämnda förordning endast om de kortbase- rade betalningstransaktionerna i inom ramen för en sådan betalningsordning för kontokort på årsbasis överstiger av värdet av alla kortbaserade betalningstransaktioner i . 3 § Behöriga myndigheter enligt artikel 13 i och rådets förordning (EU) nr 2015/751, i den ursprungliga lydelsen, är 1.Konsumentverket, i fråga om tillämpningen av bestämmelserna om betalningsmottagares skyldigheter mot konsumenter i artikel 10.4 2.Finansinspektionen, i fråga om bestämmelserna i förordningen 4 § har, utöver det tillsynsansvar som följer av 3 §, tillsyn över efterlevnaden av bestämmelsen i 2 §. 5 § När utför sina uppgifter som behörig myndig- het enligt 3 § tillämpas marknadsföringslagen (2008:486), med undan- tag för bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörningsavgift. 6 § När utför sina uppgifter som behörig myn- dighet enligt 3 § och utövar tillsyn enligt 4 § tillämpas 8 kap. lagen (2010:751) om betaltjänster. Bestämmelser som ger möjlighet till in- gripande mot betalningsinstitut ska därvid ge motsvarande möjlighe- ter till ingripande mot betalningsordningar och bearbetningsenheter. Vid sidan av de avgifter som får tas ut med stöd av 8 kap. 7 § lagen om betaltjänster ska verksamhet bekostas av avgifter från betalningsordningar och bearbetningsenheter. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Bestämmelsen i 2 § upphör att gälla . Utredningens uppdrag (Dir. 2015:39, Bilaga 1) omfattar tre olika delar. Den första delen, som utredningen har fått i uppdrag att del- redovisa , gäller och rådets förord- ning (EU) nr 2015/751 av om förmedlingsavgifter för kortbaserade betalningstransaktioner (EU:s förordning om för- medlingsavgifter) (Bilaga 2). I den här delen av uppdraget ska utredningen analysera vilka ändringar av den svenska lagstiftningen som behövs för att anpassa den till reglerna i förordningen. Utredningen ska också utarbeta nöd- vändiga författningsförslag. På vissa områden ger förordningen möjligheter för medlemsstater- na att göra nationella val. I utredningsuppdraget ingår därför att analysera och ta ställning till om och i så fall hur ska utnyttja dessa valmöjligheter. Utifrån de regler som föreslås ska utredningen redovisa de kost- nader och andra konsekvenser som förslagen medför. I uppdraget ingår att särskild hänsyn ska tas till dessa konsekvenser redan vid utformningen av förslagen. Utredningen började sitt arbete . EU:s förordning om förmedlingsavgifter antogs , och publicerades i Euro- peiska unionens officiella tidning . Utredningen har i den här delen haft tre sammanträden med den expertgrupp som har knutits till utredningen. Utredningen har även träffat eller på annat sätt haft kontakt med företrädare för banker och kortnätverk. Utredningen har vidare varit i kontakt med tingsrätt angående förekomsten av tvister mellan betalningsmottagare och betaltjänstleverantörer. 3.1Förmedlingsavgifter för kortbaserade betalningstransaktioner Kortbaserade betalningstransaktioner är ett samlingsuttryck för de tjänster som grundas på infrastruktur och affärsregler för en betal- ningsordning för att med hjälp av utrustning eller programvara för kort, telekommunikation, digital teknik eller informationsteknik göra en debet- eller kreditkortstransaktion. Betalningsordningar kallas ofta kortnätverk. De dominerande kort- nätverk som används av kortutgivare och inlösare i är VISA och MasterCard. I andra länder finns ibland nationella kortnätverk, exempelvis Dankort i . Debetkort och kreditkort är olika typer av kontokort. Debetkort är kort som har knutits till ett bankkonto, vanligtvis ett transak- tionskonto, som debiteras direkt när en betalning eller ett uttag görs med kortet. Ett kreditkort är i stället knutet till en för kortet egen reskontra. När en kreditkortstransaktion genomförs förskotterar kreditgivaren betalningen. Kunden får sedan en faktura att betala , med eller utan ränta. Kort‐ avgift Kort‐ utgivaren Förmedlingsavgifter vid kortbetalningar i s.k. fyrpartsbetalningsord- ningar är avgifter som tas ut mellan kortutgivaren och kortinlösa- ren, som ofta är två banker eller finansiella institut. Dessa avgifter kallas därför ibland för mellanbanksavgifter. De fyra parterna är kunden/betalaren (kortinnehavaren), kortutgivaren, kortinlösaren och betalningsmottagaren. Parterna kan befinna sig i olika länder. Kortutgivarna och kortinlösarna är anslutna till betalningsordningar (kortnätverk), t.ex. VISA eller MasterCard. Kortinnehavaren får genom avtal med sin kortutgivare tillgång till kortet, vanligtvis mot en årsavgift. När betalningstransaktionen genomförs tar kortutgivaren ut en mellanbanksavgift från kortinlösaren. Inlösaren tar i sin tur ut en serviceavgift från betalningsmottagaren. Det finns även trepartsordningar för kortbetalningar. I en treparts- ordning har både betalaren och betalningsmottagaren konton hos kortföretaget. Betaltjänstleverantören är i det fallet alltså både kort- utgivare och inlösare. Exempel på sådana system är American Express och . Den avgift som tas ut för inlösen i en ren treparts- betalningsordning tas ut direkt av betalningsmottagaren. Det förekommer att trepartsbetalningsordningar ger andra betal- tjänstleverantörer licens att ge ut kortbaserade betalningsinstrument eller lösa in kortbaserade betalningstransaktioner. Det förekommer också att trepartsbetalningsordningar ger ut kortbaserade betalnings- instrument med s.k. co-branding (att det kortbaserade betalnings- instrumentet utöver det eller de betalmärken som anger vilken betalningsordning det tillhör har minst ett varumärke som inte är betalmärke) eller genom en agent. 3.2EU:s förordning om förmedlingsavgifter och rådets förordning (EU) nr 2015/751 av om förmedlingsavgifter för kortbaserade betal- ningstransaktioner (EU:s förordning om förmedlingsavgifter) har tillkommit som ett led i arbetet för att utveckla en EU-omfattande marknad för betalningar som ska göra det möjligt för konsumenter och företag att dra full nytta av fördelarna med EU:s inre marknad. För att uppnå detta har det ansetts att rättsläget bör vara entydigt och lika konkurrensvillkor gälla. Förmedlingsavgifterna vid kortbetalningar har förutsatts vara en viktig del i detta. Det har också antagits att lägre förmedlingsavgifter bidrar till att omfördela intäkterna från banker till handlare, och i förlängningen till konsumenterna i form av lägre priser. En av för- ordningens två huvuddelar innehåller därför gemensamma regler i EU om taknivåer för förmedlingsavgifter. Den andra huvuddelen benämns affärsregler. Taknivån för de förmedlingsavgifter som får tas ut vid kortbaserade betalningstransaktioner ligger enligt förordningen på av transaktionssumman vid debetkortstransaktioner och vid kreditkortstransaktioner. Förordningen reglerar dock inte taknivåer för alla kortbetalningar och kortbaserade betalningstransaktioner. Reglerna gäller för det första bara för konsumenters debet- och kreditkortbetalningar och kortbaserade betalningstransaktioner. De omfattar alltså inte trans- aktioner med företagskort. Som utgångspunkt omfattar de inte heller transaktioner med kort som har utfärdats av en trepartsordning. En trepartsordning som ger andra betaltjänstleverantörer licens att ge ut kortbaserade betalningsinstrument eller lösa in kortbaserade betal- ningstransaktioner, eller som ger ut kortbaserade betalningsinstru- ment med en s.k. co-branding-partner eller genom en agent, anses dock vara en fyrpartsbetalningsordning. Förordningen gäller inte för kontantuttag i uttagsautomat eller hos betalningsinstitut. Den del av förordningen som innehåller affärsregler gäller för alla kort, alltså även företagskort och kort utfärdade av trepartsbetal- ningsordningar. I den delen av förordningen finns bestämmelser om licensiering, om separation av kortnätverk och bearbetningsenheter (enheter som utför de åtgärder som krävs för att hantera en betal- ningsinstruktion mellan kortinlösaren och kortutgivaren) samt om förbud för kortnätverk att hindra att en kortutgivare kombinerar två eller flera betalmärken eller betalningsapplikationer på samma kort. Vidare finns det regler som förpliktar kortinlösaren att speci- ficera de avgifter som tas ut av handlaren och som förpliktar betal- ningsmottagarens betaltjänstleverantör att ge viss information om varje enskild transaktion till betalningsmottagaren. Slutligen finns det bestämmelser som begränsar regeln om att alla kort inom ett kortnätverk måste godtas, den s.k. honour all cards-regeln. Enligt förordningen får kortnätverk inte tvinga betalningsmottagare som godtar vissa kategorier av kortbaserade betalningsinstrument att även godta andra kategorier av kortbaserade betalningsinstrument som getts ut inom ramen för samma kortnätverk. Detta innebär att en betalningsmottagare valfritt kan avtala om att ta emot debet- kort, kreditkort, förbetalda kort eller företagskort från respektive kortnätverk. En betalningsmottagare som beslutar att inte godta samtliga kort ska enligt förordningen informera konsumenterna om detta på ett klart och otvetydigt sätt. Informationen ska anslås vid ingången och vid kassan eller, om det är fråga om distans- försäljning, tillhandahållas innan ett köpeavtal ingås. I en avslutande del innehåller EU:s förordning om förmedlings- avgifter också förpliktelser för medlemsstaterna att utse behöriga myndigheter som ska se till att förordningen genomförs och som får utrednings- och verkställighetsbefogenheter. Medlemsstaterna ska vidare fastställa sanktioner för överträdelse av förordningen och vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att bestämmelserna tilläm- pas. Medlemsstaterna ska slutligen säkerställa tillgången till tvist- lösning utanför domstol för tvister mellan betalningsmottagare och deras betaltjänstleverantörer. EU:s förordning om förmedlingsavgifter har trätt i kraft men har inte i alla delar börjat tillämpas. Bestämmelserna om taknivåer för förmedlingsavgifter (artiklarna 3, 4 och 6) samt om skyldighet för betaltjänstleverantörer att lämna viss information till betalningsmot- tagare (artikel 12) ska börja tillämpas . Bestämmelserna om separation av kortnätverk och bearbetnings- enheter (artikel 7), förbudet mot att hindra utgivare att kombinera två eller flera betalmärken på samma kort samt bestämmelserna om val av betalmärke och betalningsapplikation (artikel 8), bestämmel- ser om specificering av avgifter (artikel 9) samt begränsningen av regler om att alla kort inom ett kortnätverk måste godtas (arti- kel 10) ska börja tillämpas först . I förordningen anges att en översyn ska göras. Den ska vara slutförd , då kommissionen ska överlämna en rapport om tillämpningen av förordningen. Kommissionen ska sär- skilt granska om nivån på förmedlingsavgifterna är lämplig, och even- tuellt föreslå en ändring av taknivåerna. Vid granskningen ska bl.a. konkurrensnivån bland kontokortleverantörer och kortnätverk samt kostnadseffekterna för betalare och betalningsmottagare beaktas. 3.3Behovet av nationell reglering Utredningens bedömning: Den del av EU:s förordning om för- medlingsavgifter som innehåller affärsregler kräver inte någon nationell lagstiftning i . Det finns inte heller någon natio- nell svensk reglering som behöver ändras för att förordningen i övrigt ska kunna tillämpas. Som konstaterades i föregående avsnitt har EU:s förordning om för- medlingsavgifter två huvuddelar: taknivåer för förmedlingsavgifter och affärsregler. Därutöver innehåller förordningen bestämmelser om medlemsstaternas skyldigheter att utse behöriga myndigheter för tillsyn samt att erbjuda tvistlösning utanför domstol. Området är oreglerat i nationell svensk rätt. Varken bestäm- melserna om taknivåer för förmedlingsavgifter eller affärsreglerna berör alltså någon befintlig lagstiftning. Det krävs därför inte några ändringar av nationell rätt för att förordningen ska kunna tillämpas. På en del områden framstår det som om reglerna i EU:s förord- ning om förmedlingsavgifter skulle behöva kompletteras med tillämp- ningsföreskrifter för att tydliggöra vad som krävs av de parter som berörs. Exempel på sådana frågor är de närmare reglerna om hur betaltjänstleverantörer ska fullgöra sina skyldigheter enligt förord- ningen att lämna viss information till betalningsmottagare, gräns- dragningen mellan konsumenters kort och företagskort samt det tekniska genomförandet för att uppfylla kravet på elektroniskt iden- tifierbara korttyper där nya standarder och nya värden krävs i kortens chip. Det är dock frågor där förordningen inte ger något utrymme för nationell reglering. Det är därför inte möjligt att införa tillämp- ningsföreskrifter i svensk rätt. Inte heller är det möjligt att nationellt reglera exempelvis gränsdragningen mellan inhemska och gränsöver- skridande transaktioner, som måste få samma tolkning inom hela EU. När det gäller konsumenters inhemska debet- och kreditkorts- transaktioner ger förordningen medlemsstaterna möjlighet att införa andra, i huvudsak lägre taknivåer för förmedlingsavgifterna. Det finns också en tidsbegränsad möjlighet att vid inhemska transaktioner undanta de trepartsbetalningsordningar som till följd sina licensavtal ska anses vara fyrpartsbetalningsordningar vid tillämpningen av för- ordningen. Utredningen behandlar frågorna om och i så fall hur ska utnyttja dessa valmöjligheter i 4 kap. medlemsstaterna att utse behöriga myndigheter för tillsyn behand- las i 5 kap. I 6 kap. behandlas kravet att erbjuda alternativ tvistlös- ning. 4Bör utnyttja möjligheten till nationell reglering? 4.1Utrymmet för nationell reglering Taknivåernas tillämplighet för vissa trepartsbetalningsordningar Som konstaterades i avsnitt 3.2 omfattas inte trepartsbetalnings- ordningar av bestämmelserna om taknivåer i EU:s förordning om förmedlingsavgifter. Ett undantag finns dock enligt artikel 1.5 i för- ordningen. Om en sådan trepartsbetalningsordning ger andra betal- tjänstleverantörer licens att ge ut kortbaserade betalningsinstrument eller lösa in kortbaserade betalningstransaktioner ska den enligt förordningen anses vara en fyrpartsbetalningsordning för konto- kort.