sou · H4B353 · 2016-08-31 00:00:00 — Av bestämmelserna i avdelning III är artik- larna 45.1 b), 52.2 och 56 a) inte tillämpliga för dessa betalningar. Artikel 45 och 52 reglerar vilken information som betaltjänstleveran- tören ska lämna till användaren innan ett avtal om en enstaka be- talningstransaktion respektive ett ramavtal om tillhandahållande av betaltjänster ingås. Av artikel 45.1 b) respektive 52.2 e) följer att information ska lämnas om den tid det maximalt tar att genomföra den eller de betaltjänster som erbjuds. Enligt artikel 56 ska betal- tjänstleverantören i vissa fall även lämna explicit information om en enstaka betalningstransaktion som omfattas av ett ramavtal. I arti- kel 56 a) anges att sådan information ska lämnas om den maximala genomförandetiden för transaktionen. De betaltjänstleverantörer som är involverade i betalningstrans- aktioner som berörs av artikel 2.3 är alltså undantagna från de infor- mationskrav i avdelning III som rör den maximala genomförande- tiden av en transaktion. Av den reglering som finns i avdelning IV är artiklarna 81–86 inte tillämpliga för de delar av en betalningstransaktion som berörs av artikel 2.3. Av artikel 81 följer att betalarens betaltjänstleveran- tör, betalningsmottagarens betaltjänstleverantör och eventuella mellanhänder ska överföra betalningstransaktionens hela belopp och avstå från att dra av avgifter från det överförda beloppet om inte annat följer av avtalet mellan betalningsmottagaren och dennes betaltjänstleverantör. Artikel 82 fastställer vilka betalningstransak- tioner som reglerna om längsta genomförandetid och valuterings- dag är tillämpliga på. I artikel 83 finns regler om hur som får förflyta från det att betalarens betaltjänstleverantör mottagit betalningsordern till dess att betalningstransaktionens belopp kredi- teras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto. Artikel 84 innehåller bestämmelser om vad som gäller i de fall då betalnings- mottagaren inte har något konto hos betalningsmottagaren som kan krediteras. I artikel 85 finns regler om tillgängliggörande och valute- ring av kontanta medel som sätts in på ett betalkonto. Genom artikel 86 ges medlemsstaterna möjlighet att bestämma om kortare genomförandetider än de som gäller enligt huvudreglerna i direktivet. Betalningar i alla valutor, där en av betaltjänstleverantörerna finns inom EU/EES Enligt artikel 2.4 faller också den del av en betalningstransaktion som utförs inom unionen i alla valutor och där endast en av betal- tjänstleverantörerna är etablerad inom unionen under direktivets be- stämmelser. I likhet med de betalningar som berörs av artikel 2.3 är emellertid också dessa betalningar undantagna från vissa av direk- tivets bestämmelser. Av bestämmelserna i avdelning III är, vid sidan av artiklarna 45.1 b), 52.2 e) och 56 a), inte heller artikel ) tillämplig på dem. Enligt den sistnämnda artikeln ska en betaltjänst- leverantör, innan ett ramavtal ingås, lämna information om villkor för återbetalning av transaktioner som initierats av eller via en betal- ningsmottagare. Av regleringen i avdelning IV är artiklarna 62.2, 62.4, 76, 77, 81, 83.1, 89 och 92 inte tillämpliga på denna typ av betalningar. Artik- larna 62.2 och 62.4 innehåller bestämmelser om avgiftsuttag i sam- band med tillhandahållande av betaltjänster. Artikel 62.2 anger att för betalningstransaktioner som tillhandahålls inom unionen och där samtliga involverade betaltjänstleverantörer är etablerade i unionen ska betalaren betala de avgifter som dennes betaltjänstleverantör tar ut, och betalningsmottagaren ska på motsvarande sätt stå för de av- gifter som tas ut av dennes betaltjänstleverantör. Enligt 62.4, som är ny i förhållande till det första betaltjänstdirektivet, får betalnings- mottagaren inte ta ut avgifter för användning av betalningsinstru- ment vars förmedlingsavgifter regleras i EU-förordningen 2015/751 om förmedlingsavgifter och för de betaltjänster som EU-förord- ningen 260/2012 om antagande av tekniska och affärsmässiga krav för betalningar och autogireringar i euro tillämpas på. Artiklarna 76 och 77 reglerar under vilka förutsättningar som betalaren har rätt till återbetalning av en betalningstransaktion som initierats av eller via betalningsmottagaren. Artikel 81 behandlar, som nämnts ovan, överföring av belopp utan att avgifter dras av från beloppet av de olika betaltjänstleverantörerna. Enligt artikel 83.1 ska en betalnings- mottagares betaltjänstleverantörs konto krediteras senast vid slutet av bankdagen efter den bankdag då betalningsordern mottogs. Arti- kel 89 innehåller regler om vilken betaltjänstleverantör som bär an- svaret för att en betalningstransaktion inte genomförs korrekt. Artikel 92 reglerar möjligheten för en betaltjänstleverantör att göra gällande återkrav mot en annan betaltjänstleverantör eller någon annan mellanhand, samt möjligheten för dessa aktörer att sinsemellan avtala om ytterligare ersättning. Förslag: Tillämpningsområdet för betaltjänstlagen ska utökas så att regleringen i fjärde och femte kapitlet, med undantag för vissa bestämmelser, ska gälla även betalningstransaktioner i tredjelands valuta i den del de utförs inom EES-området om samtliga betal- tjänstleverantörer i betalningstransaktionen är etablerade inom detta område. Detsamma ska gälla om den ende betaltjänstleve- rantören är etablerad inom EES-området. Tillämpningsområdet ska också utökas till att omfatta betalningstransaktioner i alla valutor till den del de utförs inom unionen, där en av betaltjänst- leverantörerna är etablerad inom EES-området. För att genomföra det andra betaltjänstdirektivets bestämmelser i avdelning III och IV om utökning av tillämpningsområdet för reg- leringen som anges i artiklarna 2.2–2.4 bör tillämpningsområdet för betaltjänstlagen utökas på motsvarande sätt. Det andra betaltjänstdirektivets bestämmelser i avdelning III har i stort sett genomförts i betaltjänstlagens fjärde kapitel. Samtliga bestämmelser i denna avdelning ska alltså tillämpas för betalningar i en medlemsstats valuta, om samtliga betaltjänstleverantörer som är involverade i transaktionen är etablerade i unionen (artikel 2.2). Reglerna i fjärde kapitlet ska också vara tillämpliga för de delar av en betalningstransaktion som görs i unionen i ett tredje lands valuta, om samtliga eller den ende betaltjänstleverantören i betalnings- transaktionen är etablerade inom unionen (artikel 2.3) samt för de delar av en betalningstransaktion som sker inom unionen i samtliga valutor om endast en av betaltjänstleverantörerna är etablerad i unionen (artikel 2.4). För dessa betalningstransaktioner bör, i kon- sekvens med bestämmelserna i artikel 2.3 och 2.4, undantag göras från bestämmelsen i 4 kap. 4 § 2 p, som motsvarar artikel 45.1 b). Betaltjänstleverantören behöver således inte lämna information om hur det tar att genomföra transaktionen innan ett avtal ingås om en enstaka transaktion. För dessa transaktioner bör det även göras undantag från 4 kap. 10 § 8 p (motsvarande artikel 52.2 e) och som anger motsvarande krav på information innan ett ramavtal sluts samt från 4 kap. 16 § första stycket 1 p (motsvarande artikel 56 a) och som anger att denna information även i vissa fall ska lämnas innan en betalningstransaktion som omfattas av ett ramavtal genom- förs. För de betalningstransaktioner som omfattas av artikel 2.4 bör det även göras undantag från den nya bestämmelse i ) som föreskriver att betaltjänstleverantören, innan ett ramavtal ingås i fråga om kortbaserade betalningsinstrument med co-badging, ska infor- mera om betaltjänstanvändarens rättigheter enligt artikel 8 i Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) 2015/751 om förmed- lingsavgifter för kortbaserade betalningstransaktioner (mer om denna nya bestämmelse, se avsnitt 13.12.1). Ett flertal av bestämmelserna i direktivets avdelning IV är inte tillämpliga för de delar av en betalningstransaktion som beskrivs i artikel 2.3 och 2.4. De betalningstransaktioner som avses i artikel 2.3 bör, i kon- sekvens med de undantag som anges i denna artikel, undantas från regleringen i 5 kap. 16–19 §§, 20 § första och andra stycket, samt 21–22 §§. Dessa paragrafer reglerar frågor om överförda och mot- tagna belopp samt om genomförandetid och valuteringsdag och motsvarar den reglering som är angiven i det andra betaltjänstdirek- tivets artiklar 81–85. I korthet innebär detta bl.a. att betaltjänst- lagens bestämmelser om längsta genomförandetid för betalningstrans- aktioner och om valuteringsdag inte gäller för de delar av en trans- aktion som genomförs i unionen i tredjelands valuta under de för- utsättningar som anges i artikel 2.3. Möjligheten att enligt artikel 86 föreskriva kortare maximitider för genomförandet av nationella betal- ningstransaktioner har inte utnyttjats vid införandet av betaltjänst- lagen och något undantag behöver alltså inte göras i denna del. Det finns inte heller anledning att nu göra någon annan bedömning i frågan om denna valmöjlighet ska utnyttjas. Även de delar av en betalningstransaktion som omfattas av artikel 2.4 är undantagna från flera bestämmelser som finns i betal- tjänstlagens femte kapitel. I konsekvens med artikel 2.4 bör dessa transaktioner undantas från regleringen i 5 kap. 6–8 §§, som i stort sett motsvarar artiklarna 76 och 77. Betaltjänstlagens regler om när en betalare har rätt till återbetalning av en redan godkänd och genom- förd betalningstransaktion som initierats av eller via betalningsmot- tagaren bör alltså inte tillämpas för de transaktioner som omfattas av artikel 2.4. Inte heller bestämmelsen i 5 kap. 16 § (som överensstämmer med artikel 81) som reglerar under vilka förutsättningar betaltjänst- leverantören får göra avdrag från överförda belopp, ska gälla för de aktuella betalningstransaktionerna. Undantag bör också göras från regleringen i 5 kap. 18 § (motsvarar artikel 83.1) som reglerar hur det får ta att genomföra en betalningstransaktion. Bestämmel- serna i 5 kap. 25–29 §§ reglerar betalarens respektive betalningsmot- tagarens betaltjänstleverantörs ansvar för en betalningstransaktion som inte har genomförts eller som har genomförts bristfälligt och motsvarar i stort sett den reglering som anges i artikel 89. Även be- träffande dessa bestämmelser bör undantag göras för de delar av en betalningstransaktion som avses i artikel 2.4. De bör också undantas från bestämmelserna om rätten till återkrav för en betalningstrans- aktion som inte har genomförts eller som har genomförts bristfälligt i 5 kap. 31 § betaltjänstlagen, vilken i stort sett överensstämmer med artikel 92. Artikel 92 reglerar även återkrav för en obehörig trans- aktion. I avsnitt 13.11 föreslås bestämmelsen i 5 kap. 31 § betal- tjänstlagen utökas till att avse också obehöriga transaktioner. delar av en betalningstransaktion som berörs av artikel. 2.4 bör således undantas även från den regleringen. I enlighet med vad som anges i artikel 2.4 ska undantag också göras från bestämmelsen i 5 kap. 1 § andra stycket, vilken motsvarar artikel 62.2. Bestämmelsen anger att vid betalningstransaktioner som inte innebär valutaväxling ska betalaren och betalningsmottagaren betala de avgifter som respektive betaltjänstleverantör tar ut. Mot- satsvis innebär detta att regeln om avgiftsfördelning inte gäller för transaktioner som medför valutaväxling. Att denna bestämmelse inte är tillämplig på de delar av en transaktion som avses i artikel 2.4 inne- bär att parterna i dessa fall är fria att avtala om avgiftsfördelningen även i fråga om betalningstransaktioner som inte innebär valuta- växling. Slutligen är de delar av en betalningstransaktion som avses i arti- kel 2.4 även undantagna från artikel 62.4. Denna artikel är ny i förhållande till det första betaltjänstdirektivet och föreskriver att medlemsstaterna under alla omständigheter ska se till att betalnings- mottagaren inte tar ut avgifter för användning av sådana kort som omfattas av taknivåerna för förmedlingsavgifter vid kortbetalningar enligt och rådets förordning (EU) nr 2015/751 av om förmedlingsavgifter för kortbaserade betal- ningstransaktioner. Detsamma gäller enligt artikeln för de betalnings- och autogireringstransaktioner enligt och rådets förordning (EU) nr 260/2012 om antagande av tekniska och affärs- mässiga krav för betalningar och autogireringar i euro och om änd- ring av förordning (EG) nr 924/2009. Medlemsstaterna får enligt artikel 64.5, liksom enligt det första betaltjänstdirektivet, förbjuda eller begränsa betalningsmottagarens rätt att ta ut avgifter med be- aktande av behovet av att stimulera konkurrensen och främja an- vändningen av effektiva betalningsinstrument. Vid genomförandet av det första betaltjänstdirektivet utnyttjades denna möjlighet och av 5 kap. 1 § fjärde stycket betaltjänstlagen följer att en betalnings- mottagare inte får ta ut någon avgift vid användning av ett visst betalningsinstrument. Frågan om förbudet mot s.k. tilläggsavgifter ska kvarstå behand- las i kapitel 8. Utredningen gör bedömningen att förbudet alltjämt bör gälla vid användning av samtliga betalningsinstrument och således inte endast av dem som träffas av förbudet i artikel 62.4. Att arti- kel 62.4 inte är tillämplig på de delar av en transaktion som avses i artikel 2.4. innebär att något förbud mot tilläggsavgifter för de betal- ningsinstrument som avses i artikel 62.4 inte gäller för dessa trans- aktioner. Eftersom artikel 64.5 är tillämplig har medlemsstaterna möjlighet att förbjuda tilläggsavgifter även för de delar av en trans- aktion som omfattas av artikel 2.4. Utredningen anser att förbudet mot tilläggsavgifter fortfarande bör gälla och att det saknas skäl att göra en annan bedömning i fråga om de delar av en transaktion som avses i artikel 2.4. Även dessa bör omfattas av förbudet mot tilläggsavgifter, på samma sätt som övriga transaktioner som omfattas av betaltjänstlagens reglering. Något undantag från 5 kap. 1 § fjärde stycket betaltjänstlagen bör således inte göras för de delar av en transaktion som utförs inom unionen i alla valutor och där endast en av betaltjänstleverantörerna är etablerad inom unionen. 5.3Aktiviteter som undantas från det andra betaltjänstdirektivets tillämpningsområde I 1 kap. 6–7 §§ anges vilka tjänster och betalningstransaktioner som är undantagna från betaltjänstlagens tillämpningsområde. Enligt 6 § gäller lagen inte för tjänster som: 1.består av yrkesmässig, fysisk transport av kontanter, 2.ger möjlighet till uttag av kontanter i samband med inköp av varor eller tjänster, 3.består av valutaväxling genom utbyte av kontanter, 4.tillhandahålls av leverantörer av tekniska tjänster vilka stödjer betaltjänstleverantörens verksamhet med betaltjänster, utan att leverantören av tekniska tjänster kommer i be- sittning av medel, 5.baseras på betalningsinstrument som enbart kan utnyttjas inom ett begränsat nätverk av leverantörer, hos en leverantör i dennes affärsställe eller i fråga om ett begränsat varu- eller tjänsteutbud, eller 6.består av uttag av kontanter med hjälp av uttagsautomater, om den som tillhandahåller tjänsten a)agerar för en eller flera kortutfärdares räkning, b)inte är part i ramavtalet med den kund som tar ut medel från ett betalkonto, och c)inte tillhandahåller sådana andra betaltjänster som anges i 2 §. Av 7 § framgår vilka betalningstransaktioner som faller utanför betal- tjänstlagens tillämpningsområde. Det är transaktioner som: 1.sker med pappersbaserade instrument som checkar, växlar, ku- ponger, resecheckar, postanvisningar eller utbetalningsavier, 2.består av icke yrkesmässig insamling och leverans av kontanter inom ramen för ideell verksamhet eller välgörenhet, 3.genomförs mellan deltagare i ett system för avveckling av betal- ningar eller värdepapper, 4.genomförs mellan betaltjänstleverantörer, deras ombud eller filialer för egen räkning, 5.uteslutande sker i kontanter direkt från betalaren till betalnings- mottagaren, utan medverkan av någon mellanhand, 6.sker från betalaren till betalningsmottagaren genom en handels- kommissionär, eller 7.avser förvaltning, inlösen eller försäljning av finansiella instrument, vilka genomförs av de personer som deltar i ett system för av- veckling enligt 3 samt av värdepappersföretag, kreditinstitut, fond- bolag, förvaltningsbolag, , i fråga om specialfonder, som tillhandahåller investeringstjänster samt andra företag som har tillstånd att förvara finansiella instrument. I paragrafens andra stycke anges att betaltjänstlagen inte heller gäller transaktioner som genomförs mellan ett moderföretag och dess dotterföretag eller mellan dotterföretag till ett och samma moder- företag, utom när en annan betaltjänstleverantör än ett företag i samma grupp medverkar som mellanhand. 5.3.2Undantag enligt det andra betaltjänstdirektivet Förslag: Undantaget i 1 kap. 6 § 1 p ska inte omfatta s.k. upp- räkningsverksamhet. Det ska av 1 kap. 6 § 4 p betaltjänstlagen framgå att detta undantag inte omfattar betalningsinitierings- tjänster eller kontoinformationstjänster. Undantag ska göras för tjänster som baseras på betalnings- instrument som endast är giltiga i en medlemsstat, genom vilka en viss vara eller tjänst tillhandahålls av sociala skäl och som ut- färdas med stöd av offentlig reglering. För att tydliggöra undan- taget i 1 kap. 6 § 5 p betaltjänstlagen för tjänster som baseras på betalningsinstrument i ett begränsat varu- eller tjänsteutbud, bör det i lagtexten poängteras att det ska vara fråga om ett mycket begränsat sådant utbud. Undantag ska också under vissa förut- sättningar göras för betalningstransaktioner som sker med hjälp av mobiltelefoner eller annan teknisk utrustning. Den aktör som bedriver verksamhet som omfattas av vissa undantag ska anmäla detta till . Finansinspek- tionen ska föra in dessa verksamheter i det register som inspek- tionen för. De betalningsinstrument som är undantagna från direktivets tillämpningsområde enligt artikel 3 k) ska inte vara undantagna från regleringen i svensk rätt som genomför direktivets regler om ansvar för obehöriga transaktioner. I artikel 3 anges ett stort antal undantag från direktivets tillämp- ningsområde, vilka i många fall överensstämmer med de undantag som föreskrevs i samma artikel i det första direktivet. Det rör sig om olika aktiviteter, typer av betalningstransaktioner och typer av betal- ningsinstrument. Några av undantagen har fått en ändrad lydelse i förhållande till det första betaltjänstdirektivet, medan de flesta är oförändrade. Tjänster som inte omfattas av direktivet Enligt artikel 3 e) undantas tjänster som innebär att betalningsmot- tagaren förser betalaren med kontanter som en del av en betalnings- transaktion i samband med inköp av varor eller tjänster efter ut- trycklig begäran av betalaren. Detta undantag omfattar alltså uttag av kontanter i samband med inköp. Artikel 3 e) är oförändrad i förhållande till samma artikel i det första betaltjänstdirektivet och har genomförts i 1 kap. 6 § 2 p betaltjänstlagen. Valutaväxlingsverksamhet, s.k. ”cash-to-cash”-verksamhet, undan- tas enligt artikel 3 f). Undantaget avser kontantbaserad växlings- verksamhet, dvs. där kontanter i en eller flera valutor växlas mot kontanter i en eller flera andra valutor utan debitering eller kredi- tering av ett betalkonto. Artikeln stämmer överens med det första betaltjänstdirektivets reglering och har genomförts i 1 kap. 6 § 3 p betaltjänstlagen. Enligt artikel 3 j) tillämpas direktivet inte heller på tekniska stöd- tjänster som t.ex. tillhandahållande av terminaler eller annan utrust- ning, behandling, lagring och autentisering av uppgifter, integritets- skyddande tjänster och IT-tjänster. En förutsättning för att dessa tjänster ska undantas från direktivets tillämpning är att tjänsteleve- rantörerna inte har besittning över de medel som ska överföras. Ett exempel på sådana tjänster är tillhandahållande av teknisk infrastruktur som används vid betalningar, exempelvis kort- terminaler och mjukvara som gör det möjligt för en betaltjänst- användare att initiera en betalningsorder via internet. Artikel 3 j) motsvarar i stort sett samma artikel i det första betaltjänstdirektivet och har genomförts i 1 kap. 6 § 4 p betaltjänstlagen. I nuvarande artikel 3 j) anges dock, till skillnad mot tidigare, att undantaget inte är tillämpligt för betalningsinitieringstjänster och kontoinformations- tjänster. I konsekvens med det tillägg som gjorts i det andra betal- tjänstdirektivet bör det av betaltjänstlagen framgå att detta undan- tag inte är tillämpligt för dessa tjänster. Artikel 3 o) undantar vissa tjänster avseende uttag av kontanter i uttagsautomater. Bestämmelsen innebär att den som tillhandahåller fristående uttagsautomater men inte några andra betaltjänster, och heller inte är part i ramavtalet med den person som använder ut- tagsautomaten, inte omfattas av reglerna i direktivet. Artikel 3 o) överensstämmer i stort sett med samma artikel i det första betaltjänst- direktivet och har genomförts i 1 kap. 6 § 6 p. I det andra betal- tjänstdirektivet har dock det tillägget gjorts att kunden ska infor- meras om eventuella uttagsavgifter enligt artiklarna 45, 48, 49 och 59 innan uttaget görs samt vid mottagandet av kontanter i slutet av transaktionen efter att uttaget gjorts. Samma tillägg bör göras i betaltjänstlagens bestämmelse. Särskilt om yrkesmässig fysisk transport av kontanter och uppräkningsverksamhet Samhället förses med kontanter genom den s.k. kontanthanterings- kedjan. Kedjan består av ett antal aktörer, såväl offentliga som privata, som på olika sätt bidrar till att göra det möjligt för allmänhet och företag att få tillgång till och använda sig av kontanter. Kontant- hanteringskedjan består primärt av , (), som är det enda företag som har rätt att lämna in och hämta ut kontanter hos , företag som tillhandahåller kontantautomater samt s.k. värdebolag. I är de dominerande värdebolagen på marknaden (Loomis) och (Nokas). Dessa bolags verksamheter består bl.a. i att de hämtar, lämnar och kontrollräknar kontanter, t.ex. butikers dagskassor, samt sätter in behållningen på kundernas konto. I ett vidare perspektiv ingår också myndigheter, såsom och länsstyrelserna, samt privata aktörer, som t.ex. banker och handeln, i kontanthanteringskedjan. Kedjan har både sin början och sitt slut hos , som har ensam- rätt att ge ut och makulera sedlar och mynt. Yrkesmässig, fysisk transport av sedlar och mynt, inklusive insam- ling, hantering och leverans av dessa, är en del av kontantkedjan och utförs av de värdebolag vars verksamhet beskrivs ovan. Denna verksamhet undantas från direktivets tillämpningsområde enligt arti- kel 3 c). Detsamma gällde enligt det första betaltjänstdirektivet och detta undantag har genomförts i 1 kap. 6 § 1 p betaltjänstlagen. Verksamhet med värdetransport av kontanter omfattas av krav och tillsyn enligt lagen (1974:191) om bevakningsföretag. Hantering av kontanter i uppräkningscentraler och depåer omfattas dock inte av någon lagstiftning. För sådan verksamhet finns inte något krav på tillstånd. Den som avser att i väsentlig omfattning ägna sig åt valutaväxling, som är yrkesmässig handel med bl.a. utländska sedlar och mynt, ska dock anmäla det till , vilket såväl Loomis som Nokas har gjort (1 § 1 p och 2 § lagen (1996:1006) om anmälningsplikt avseende viss finansiell verksamhet, anmälnings- Bolagen har då hos registrerats som s.k. finansiella institut. Den tillsyn som görs med stöd av anmälningslagen omfattar i huvudsak endast företagens efterlevnad av penningtvättsregelverket för valutaväxling samt en prövning av företagets ägare och ledning. Mot bakgrund av bristerna i regelverket för och i tillsynen av kon- tanthanteringen tillsatte regeringen en utredning för att se över reglerna för kontanthantering i . Kontanthanterings- utredningen överlämnade sitt betänkande Svensk kontanthantering (SOU 2014:61). I betänkandet lämnas bl.a. förslag till en lag som ställer krav på företag som bedriver uppräknings- verksamhet.