sou · H4B385 · 2016-12-15 00:00:00 — Staden som laboratorium för hur beslut fattas Låt oss uppehålla oss vid poäng om sjukvårdens framsteg som ”storstädernas skapelser”. Om man drar denna poäng till sin spets kan man fråga sig: Hade mänskligheten kunnat lära sig hur kolera sprids, om den inte hade haft befolkningstäta städer som som undersökningsobjekt? citat framhäver ju en mängd kunskaps- skapande apparater såsom varande produkter av staden. Detta kan tolkas som att den täta bebyggelsen har tvingat människor att kana- lisera sin uppfinningsrikedom för att övervinna stadens hot, men även som att staden har mobiliserats som laboratorium för sam- hällsvetenskapligt kunskapande. är det klimatfrågan som utgör det främsta hotet, så enligt tes är staden-som-laboratorium central för att överkomma även detta hot. ser vi hur laboratoriemetaforen används på olika sätt i an- slutning till den smarta staden. I vissa fall åsyftas en stadsmiljö som möjliggör kontrollerade experiment, vilka i möjligaste mån ska likna de som naturvetenskapen arbetar med. I dessa söker den som experi- menterar säkerställa att deltagare och kontextuella faktorer inte spelar någon roll i experimentet, delvis genom att skapa kontrollgrupper för experimentet. Här talas det gärna om evidensbaserad kunskap, vilket inte är helt vanligt i samhällsvetenskapliga sammanhang. I andra fall används laboratoriemetaforen något friare: Deltagare tillåts vara aktiva samskapare i experimentet, och mindre fokus läggs på att jämföra med kontrollgrupper. De senare kommer att diskuteras i nästa avsnitt; detta avsnitt kommer att undersöka de mer evidens- orienterade, naturvetenskapligt influerade labben. Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering Att ”knuffa” medborgare mot klimatsmarta beslut har det engelska begreppet nudge blivit populärt inom policykretsar. Målet med detta policyprogram är att utforma policies som främjar vissa goda beteenden. Ofta beskrivs det som ett sätt för myndigheter att söka styra medborgare med lätt hand, utan att använda en mer tydlig reglering. En myndighet som ger en liten ”knuff”, men inte förbjuder något, inskränker inte medborgarnas valfrihet, men abdikerar inte heller från rollen som främjare av dygdiga beteenden hos medborgare. Därav beskrivs knuffandet som en slags ”libertariansk paternalism” (Thaler & Sunstein, 2003), vars främsta förtjänst är att det återintroducerar myndighetsutövning i då statlig reglering anses obsolet. Det har också framhållits som ett sätt att frammana klimatsmarta beteenden hos medborgare (, Lehner & , 2014). Hur yttrar sig dessa myndighetsknuffar? I kontexten av hållbara beteenden kan det innebära att en myndighet sätter det klimatsmar- taste beslutet som förhandsvalt standardalternativ när medborgare ställs inför en valmöjlighet. Det står då medborgaren fritt att välja något mindre klimatsmart (”opt-out”), men de flesta av oss är lata nog att inte lägga möda på att byta alternativ. Det kan även innebära att myndigheten presenterar eller inramar information på ett sätt som ger medborgaren tydlig återkoppling om sin energiförbrukning. Knuffandet kan även yttra sig i att den fysiska miljön är konstruerad på ett sätt som främjar goda beteenden, exempelvis tydliga marke- ringar om närmaste papperskorg i stadsmiljön. Slutligen kan det även innebära effektivt mobiliserande av sociala normer och gruppdyna- miker. Nudge-tänkandet bygger på lärdomar från beteendevetenskap, när- mare bestämt beteendeekonomi. Nyckeltermer inom detta tänkande är ”valarkitektur”, vilket åsyftar den sociala kontexten i vilken en individ fattar ett beslut. Detta följer den beteendeekonomiska önskan att korrigera den klassiska nationalekonomin som utgår från en rela- tivt avskalad modell för hur människor maximerar sin nytta genom ekonomiska kalkyler – och därmed ofta underskattar just den sociala kontexten. Knuffandet omvandlar denna tanke till att målsättningen för gott policyarbete är att tjänstemannen ska bli en medveten ”val- arkitekt” eller ”beteendeingenjör”. Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering En annan viktig aspekt av knuff-tänkandet är att politiska åtgär- der måste utvärderas vetenskapligt innan de implementeras på bred skala. Målet är en slags evidens-baserad myndighetsutövning, vilket i sin tur förutsätter att evidens genereras (Economist, 2015a). Sådan evidens skapas i allmänhet genom det vetenskapliga förfarande som kallas randomiserad kontrollerad prövning (på engelska randomised controlled trial, RCT). Detta innebär att en föreslagen knuffande policyåtgärd testas på slumpvis utvalda individer i population, i vilken de icke utvalda individerna utgör en kontrollgrupp och används som referens för att utvärdera effekterna av den testade policyåtgärden. Inom nudge-forskningen finns det således gott om RCT-baserade resultat kring effektiviteten av olika typer av hållbarhetsfrämjande knuffåtgärder (Mont, Lehner & , 2014:42). Digitalisering kan stödja ett mer effektivt knuffande, exempelvis genom att på ett billigt sätt skapa stora datamängder vid . Den kan också förse beteendeingenjören med mer detaljerad data om individer och den valarkitektur som omger dem. Exempelvis ten- derar dagens användning av förhandsvalda standardalternativ att luta sig mot en standard för alla individer. Ju mer man kan veta om indi- vider och valarkitekturen, desto mer personaliserade kan standard- alternativen vara (Sunstein, 2015:321). Detta ökar effektiviteten, ”pricksäkerheten”, i knuffandet. Effektiv kollektivtrafik genom ”knuffar” Knufftrenden har främst spritts av den nudge-enhet, eller mer specifikt ”Behavioural Insights Team”, som introducerades som en del av den brittiska Cameron-regeringen. Inledningsvis kom knuffandet och RCT-metodiken att mötas med viss skepsis. Vill medborgare verkligen behandlas som försökskaniner i vardagen? finns det röster som menar att medborgare, precis som patienter, förtjänar att veta att de politiska åtgärder som de tvingas följa faktiskt upp- når avsedd effekt. Detta i synnerhet i av politisk kortsiktighet, där politiker vill synas vara handlingskraftiga, men oftast inte kan kosta på sig att verkligen utvärdera de resulterande reformernas effekter (Economist, 2015b). är Behavioural Insights Team ett fristående bolag med kon- tor i och , ägt av brittiska regeringen och innova- Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering tionsstiftelsen , ämnat att sprida knuff-erfarenheterna utanför . Även i finns det nu en ”Behavioural Insights and Design”-enhet, etablerad under , som ut- vecklar knuff-åtgärder med hjälp av RCT-förfaranden. I kollektivtrafiksystem finns det flera exempel på hur nudge kan an- vändas för inom ramen för den smarta hållbara staden. För att öka trivseln, och den allmänna användningen av kollektivtrafiken, är bussar och tunnelbanevagnar designade på sätt som effektivt främjar hän- synstagande beteende mellan medresenärer. För att minska trängsel och i möjligaste mån styra över kollektivtrafikanvändningen till låg- intensiva tidpunkter finns det tydliga signaler i ingångar till tunnel- banorna. Dessa indikerar risken för trängsel på perronger och i vagnar, vilket möjliggör att resenären kan välja att resa . En mer raffinerad, teknologistödd lösning för att minska trängsel och hushålla med kapaciteten för kollektivtrafiken är Smart Rewards-systemet i ; en policy som tidigare RCT-utvär- derats i pilotprojekt. I detta system registreras resenärernas rörelser i kollektivtrafiksystemet på ett sätt som medger att de erhåller poäng för deras resande utanför rusningstid; ju längre resor under icke- rusningstid, desto fler poäng. Dessa poäng kan man omvandla till kontanter, eller sätta sprätt på i ett onlinespel – vilket i sin tur kan ge ytterligare poäng eller kontanter. Smart Rewards-systemet är även uppkopplat mot arbetsgivare. Således kan företag och organi- sationer intjäna poäng om de lyckas styra arbetstagarnas resande till icke-rusningstid – exempelvis genom att starta arbetet tidigare, eller facilitera arbete från hemmet. Deltagande organisationer kan även få tillgång till konsulttjänster, i vilka medarbetarnas resemönster analyseras. Organisationen kan då utveckla egna system av ”knuffar” och incitament för att ändra medarbetarnas resevanor. Smart-systemet är alltså ett exempel på hur digitalisering kan stödja knuff-åtgärder. Digitala teknologier möjliggör – som nämnts ovan – en kostnadseffektiv insamling av den data som ligger till grund för evidens-testad politik. Väl konstruerade experiment, stödda av digital teknik, kan involvera stora populationer – och där- med skapa mer reliabla resultat – utan att de behöver bli mycket dyrare. De kan även skapa enkla randomiseringsförfaranden, exem- pelvis att mjukvaran i realtid väljer ut vilka medborgare som ingår i testgruppen och vilka som ingår i kontrollgruppen. Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering Trots nudge-metodikens förtjänster finns det dock en begrän- sande faktor i detta sätt att utveckla lösningar för mer hållbara städer. Knuffandet förändrar inte policyprocessens traditionella mönster, såsom något som tänks ut av policyprofessionella, och implemen- teras ”uppifrån” av myndigheter. Det finns de som menar att ytter- ligare innovationskraft kan förlösas om medborgare tillåts samskapa fram hållbarhetslösningar. Staden som laboratorium för samskapande Låt oss så undersöka den typ av innovationsmetodiker där labora- toriemetaforen används på ett mer öppet vis, och där medborgare förväntas vara medskapare av kunskap. Även här kan vi gå tillbaka till Snow och undersökning av kolerautbrottet på . En ytterligare vinkel på denna berättelse berör frågan om hur stadsbornas egna lokalkännedom kunde mobiliseras i gemensamt kunskapande. Då fungerade pastor som ett gränssnitt mot denna lokalkännedom; fungerar digitala teknologier, inte minst smarta telefoner, som ett sådant gränssnitt. Detta öppnar upp för det medborgerliga samskapande som framhävs i den svenska innovationsagendan för smarta hållbara städer. Tendensen mot samskapande märks inom flera fält. Forskare som har studerat vetenskaplig praktik har länge intresserat sig för över- gången från ett nytt paradigm för kunskapande, i vilket akademiska forskares inomdisciplinära kunskapsproduktion har kommit att kom- pletteras av kontextbaserad, mångdisciplinärt orienterad kunskaps- produktion (Gibbons et.al., 1994). har även begreppet medborgarvetenskap (citizen science) – som än mer fokuserar på medborgare, amatörer och lekmäns samskapande med den formella vetenskapen – kommit att diskuteras flitigt. Många exempel inom fältet bygger på crowdsourcing av data, stödd av digitala teknolo- gier, som sedan analyseras vetenskapligt. Även inom policykretsar har frågan om medborgares involvering i utformandet av policy hamnat på agendan. Framväxten av det som forskaren (2015) kallar ”expertisteknologier” öppnar upp för en mer precis kartläggning av den expertis som med- borgare besitter, och möjliggör att myndigheter i större utsträckning kan involvera denna expertis i utformandet av politiska åtgärder. Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering Denna utveckling innebär en betydande omvälvning, i vilken 1900- talets alltmer professionaliserade myndighetsutövning öppnar upp sig mot medborgare. är det främst utanför den offentliga sektorn som man finner framgångsrika exempel på samskapandeprocesser där medbor- gare bidrar. Det är talande att förhoppningar om en mer samskapan- de policyprocess baseras på fallstudier som exempelvis ””, vilket lyckats med att motivera när- mare 25 000 olika användare till att på frivilligbasis producera uppåt 100 000 översatta undertexter till videoföreläsningar (Noveck, 2015:171). Denna form av crowdsourcing av arbetsupp- gifter märks även inom näringslivet, hos företag som öppnat upp sig för samskapande med medborgare. Det finns således exempel på crowdsourcing av idéer och kreationer, såsom LEGOs ”Design byMe” och ”Ideas” projekt, vilka samlar LEGO-fans egna skapelser under föresatsen att dessa kan bli nya produkter (, 2009). Crowdsourcing-fenomenet har en styrka i att det kan samman- ställa expertis eller resurser från medborgare som ofta är geografiskt utspridda. finns det unika egenskaper som gör att staden lämpar sig väl för samskapande med medborgare. ”Living labs” som aktiva huset i drar nytta av geografisk sam- lokalisering – samlokalisering av människor i grupp, samt samlokali- sering av människor och sensorer. Som antytts ovan används här laboratoriemetaforen på ett något friare vis: Målet är inte att – som med naturvetenskapliga laboratorier – skapa en slags ”platslös plats” för replikerbara RCT-experiment, utan att göra användarstudier där deltagare tillåts vara aktiva samskapare i experimentet. Skapandeprocesser med, inte för, människor I dessa laboratorier finns det flera tankespår som sammanfaller. Laboratorie-tanken springer delvis ur en pågående diskussion inom forskningsfältet ”innovation management”, där fokus kommit att hamna på just användarledd, ”demokratiserad” (, 2005) och ”öppen” innovation (Chesbrough, 2003). Denna utveckling kan ses i en bredare kontext av det som samhällsteoretikern (2006) kallar the reinvention of invention. ”Återuppfinnandet av upp- Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering finnandet” innebär att en av den moderna kapitalismens främsta institutioner – det företagsägda FoU-labb som producerat 1900-talets främsta innovationer (Noble, 1977) – tappat i inflytande. Företag gör allt oftare bedömningen att dessa investeringstunga inrättningar inte längre producerar den avkastning som de en gång gjorde. Detta är för övrigt i linje med ekonomen (2016) tes att vår tids innovationer inte är lika omvälvande som de som skapade 1900-talets framsteg. I stället för investeringar i egna FoU-labb söker företag finna sätt att mobilisera och kapitalisera på källor till kreati- vitet som ligger utanför deras egna väggar. Företagslabbet har således ersatts av labbmiljöer ”ute i det fria”, som ligger närmare den tänkta användarens praktik. Dagens intresse för living labs och testbäddar kan alltså ses som ett uttryck för en slags uppfinnandets politiska ekonomi. Ett liknande ekonomiserande med innovationskraft har även kommit till uttryck i intresset för designtänkande (”design thinking”) inom innovationsprocesser. Detta framhävs i den svenska innova- tionsagendan för smarta hållbara städer: ”Med samskapande avses en skapandeprocess där nya lösningar utformas med människor, inte för människor. Det är nära besläktat med begreppen ’deltagande design’, ’samdesign’, ’designattityd’ och ’designtänkande’ – tillväga- gångssätt som har framhållits som centrala för innovation och kommer att utgöra en central del av den verksamhet som före- slås inom ramen för denna agenda.” (Kordas, Lazarevic & , 2015). Sådant tänkande översätts i allmänhet till ett paket av metodiker för styrning av innovationsprocesser. Dessa innebär att idéer och kon- cept testas tidigt på användare genom prototyper som simulerar den tänkta produkten, i syfte att minska risken att tid och pengar kastas bort på utveckling av produkter som ingen vill ha. Förståel- sen av användare är därför central – ibland studeras de etnografiskt, ofta involveras de i designprocessen. Denna utveckling inom styrning av innovationsverksamhet inne- bär att städer alltmer börjat byggas utifrån föresatsen att de kan fungera som laboratoriemiljöer för samskapande. En slags ”labora- torieurbanism” (, 2016) har börjat ta form, i vilken stadsplanering börjat innefatta utformningen av stadsrum som kan stödja företag och myndigheters innovationsprocesser. Detta är på många sett en fortsättning på övergången från traditionell stads- planering till kommunala initiativ för att främja företagande genom Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering offentlig-privat samverkan (Public-Private Partnerships; PPP).2 Laboratorieurbanismen, med dess fokus på samskapande med med- borgare, tar sådana partnerskap ett steg längre: ”Living labs” be- skrivs ibland som plattformar för PPPP-arrangemang; Public-Private- People Partnerships. Med andra ord förutsätter experimenten i inte bara involvering från både kommun och det privata näringslivet; de medborgare som bebor platsen är nödvändiga för att kunskap ska kunna genereras. Kan living labs främja innovationer för hållbarhet? Är då upprättandet av living labs ett effektivt sätt att främja inno- vationer för hållbarhet, eller för att utvärdera omställningsprocesser? På denna punkt ligger denna typ av experimentell verksamhet efter de ovan nämnda nudge-praktikerna, vars företrädare från början inriktat sig på att skapa ”evidens” kring knuffandets effektivitet. fästs stora förhoppningar vid dessa laboratorier, men ut- värderingarna av deras effektivitet väntas färdigställas först om . Inom innovation management-disciplinen finns det flera exem- pel på hur det privata näringslivet skapat nya konsumentprodukter utifrån samskapande innovationer, men forskningen kring just living labs för hållbarhet tenderar att ännu fokusera på riktlinjer för hur dessa labb ska konstrueras, och hur de tillhörande praktikerna ska organiseras. De resultat som hunnit presenteras tenderar även att undersöka infrastrukturen som sådan; inte de lärdomar som dragits utifrån dessa laboratoriemiljöer. Klart är dock att det anses finnas en bristande tillgång till svenska living labs och testbäddar, och att detta är ett hinder för utvecklingen av smarta hållbara städer i (Kordas, Lazarevic & , 2015:22). Förutom effektiviteten – kan living labs och testbäddar verkli- gen leverera ökad innovationskraft? – finns det ytterligare frågetecken kring samskapandets praktik. Kan detta experimenterande med sam- skapande i styrningen av smarta hållbara städer leverera rent demo- kratiskt? Genom att främja myndigheters förståelse av medborgare och därmed skapa bättre offentliga tjänster sägs designtänkande 2 Geografen (1989) beskriver detta som en övergång från “managerialism” till “entrepreneurialism” inom planering och styrning av staden. Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering kunna främja den liberala demokratin (et.al, 2014). finns det ingenting som säger att samma metodiker inte kan appli- ceras i icke-demokratisk myndighetsutövning (, 2016). Här är de senaste årens diskussion om medborgardialogers eventuella demokratiska brister instruktiv; inom stadsplaneringen har sådana praktiker ibland uppfattats som något som i jämförelse med traditionella förfaranden försvagar, snarare än stärker, medborgares inflytande (Metzger et.al. 2015; , 2015). Samma kritik kan komma att resas mot dagens trend mot samskapande, vilket underminerar den samhälleliga acceptansen av digital infrastruktur som ligger till grund för den smarta hållbara staden. Just den samhälleliga acceptansen för den digitaliserade var- dagen – där individuella och kollektiva beteenden loggas, knuffas och analyseras i allt högre grad – kan komma att spela en central roll för utvecklingen av den smarta staden. I resonemanget ovan har använts som ett exempel på den spjutspetsteknik som med stor handlingskraft har implementerats inom ramen för den smarta hållbara staden. är exemplen från intressanta i en diskussion om vilken grad av ”stadssmarthet” som är socialt accepta- bel. Vissa applikationer av den smarta staden påminner om de mörka samtidsbilder som skrivits fram av diverse samhällstänkare. Det stän- diga ”modulerandet” av människors rörelser och handlingar påmin- ner om det ”kontrollsamhälle” som nedtecknats av (1998). Den paradoxala konstruktionen av en sanitärt säkrad och ex- kluderande stad, som ska agera växthus för vilda korsbe- fruktningar, för tankarna till (2013) ”kristallpalats”.3 Det finns naturligtvis gott om stiliserade tankefigurer och skräck- scenarion att nämna i detta sammanhang. är dessa rele- vanta för den politiska diskussionen om vilken utveckling vi vill se. Som vi sett i denna artikel; samtalet om den smarta hållbara staden lutar sig ytterst på en samling föreställningar och förhoppningar kring den densamma. Detta dels för att de apparater och processer 3 Sloterdijk ser – det utställnings- och växthus som uppfördes världsutställning i – som standardmodellen för det moderna, globaliserade samhällets arkitektur. Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering som ska skapa den smarta hållbara staden ännu är orealiserade, och dels för att dessa tänkta lösningar i sin tur vilar på abstrakta resone- mang om exempelvis städers natur. Dessutom är ju det övergripande målet om ett hållbart klimat ännu långt ifrån realiserat. Den smarta hållbara staden är alltså ännu en värld av tankefigurer och ”tänk-om”- scenarier, av abstraktioner och spekulationer. Det finns indikationer på att det offentliga spelar en underordnad roll i detta visionsarbete; exempelvis att stadsplanerare i är uteläm- nade till de visioner som produceras av det näringsliv som ”knackar på dörren” (, , 2016:105). kan vi notera att politiker och planerare i – en stad som analys- företaget Juniper Research utnämnde till världens smartaste stad 2015 – börjat om i sitt visionsarbete kring den smarta staden (, 2016). Digitaliseringens risker måste dock alltid ställas i relation till de förtjänster som teknologierna bibringar. Måhända måste vi acceptera att vårt liv i städer har mer eller mindre kontrollsamhälles- eller kristallpalatskaraktär, givet att alternativet är värre. Staden som före- teelse är, precis som den specifika staden , en högst artifi- ciell skapelse, i vilken medborgare är dömda att interagera med tek- nologi. Som vi redan sett – stadens historia kan skrivas som en historia om stadens teknologier. För att följa (2004:478) tanke- tråd, som citerats ovan: Även när det gäller frågan om ett hållbart klimat måste kanske ”botemedlen mot samhällets sjukdomar” sökas i städerna? Städer, menar hon, ”bär inom sig fröna till sin egen pånytt- födelse, och där finns energi så att det räcker även till problem och behov utanför dem själva”. Denna förvissning lugnar dock inte de som menar att Jacobska täta storstaden är en fundamentalt ohållbar konstruktion. Detta tar oss tillbaka till frågan om teknologi kan producera en frikoppling mellan samhällelig utveckling och miljöpåverkan. Är det nya teknologiska artefakter, eller snarare sociala innovationer för ändrade levnadsmönster som har störst möjlighet att skapa ett håll- barare klimat? Det är ännu oklart om eller när den smarta hållbara stadens teknologier kommer att bända de kurvor som för tillfället visar att vår klimatpåverkan alltjämt accelererar. kan digita- liseringen av staden producera en högst paradoxal effekt. Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering frambringa ett alltmer detaljerat ”klargörande och blottläggande”4 av omställningsarbetets sociala processer, och genom att skapa allt bättre evidens kring faktiska klimateffekter, kan den smarta staden komma att intervenera i debatten mellan ekomodernism och dess kritiker. Om vi tar epitetet ”smart” på allvar, kan vi föreställa oss en stad som blir alltmer kännande och medveten (Thrift, 2014). Vi kan även se all den data som staden producerar som den smarta stadens artikulationer av den verklighet den förnimmer genom sin mångfald av sensorer (, 2004). I så fall kanske den smarta staden blir den nyktra och välartikulerade röst som tonar ned våra even- tuella förhoppningar att teknologin i sig självt kan rädda oss; som manar oss att se teknologisk förändring som blott ett medel i för- ändringen av våra levnadsmönster. 4 beskrev storstaden som ”ett laboratorium” som kan “klargöra och blottlägga” såväl den mänskliga naturen som sociala processer. 1915: 612) Digitalisering, innovation och hållbar urbanisering ABB (2016) ”i : En stadsdel helt fri från fossila bränslen”. Se: smartaelnat/projekt/norra-djurgardsstaden (2008) “The End of Theory: Deluge Makes the Scientific Method Obsolete”, Wired, . Arbesman, S. et.al (2009) “Superlinear scaling for innovation in cities”, E 79 (1).