sou · H4B387 · 2016-12-15 00:00:00 — Det är också så att en del av detta arbete har skett i projektform eller som ett uppdrag i regleringsbrev. Ett externt arbete mot diskriminering bör dock enligt vår mening vara ständigt pågående. Vi anser att det tydligt ska framgå att det är en uppgift för att motverka diskriminering och ge stöd till kom- muner och andra aktörer i länet i deras arbete med diskriminerings- frågor. ska ha i uppgift att arbeta externt med dessa frågor genom olika främjandeåtgärder. Det som vi föreslår görs i princip . Men möjligen i olika utsträckning från länsstyrelse till länsstyrelse. Vi anser att det finns skäl att förtydliga att detta är något som alla ska arbeta med kontinuerligt. En jämförelse kan göras med det förslag till samarbete mellan () och länsstyrelserna som i har lagt fram (se avsnitt 12.2.4). ska enligt förslaget bl.a. genom inrättandet av en rådgivningstjänst, en barnrättsrådgivare, stödja en förstärkt samhällsstyrning på området. Arbetet ska ske med stöd av BO. Företrädare för har uppgett att BO ser som en hävstång för att nå ut till kommuner och landsting med sina metoder. På motsvarande sätt kan främja antidiskrimineringsarbete i kommuner och landsting, men även i företag och andra organisationer i länet. Det skulle vara ett sätt att bättre motverka diskriminering. Här kan för övrigt nämnas att ett antal kommuner i landet ingår i ett nätverk mot rasism och diskriminering som kommu- ner och landsting (SKL) samordnar.57 Nätverket arbetar med erfaren- hetsutbyte och kunskapsutveckling. Goda exempel kan säkert häm- tas från detta arbete. 56Se vidare om detta arbete i rapporten med mänskliga rättigheter 2004– 2013, s. 41 ff. 57Se vidare om nätverket på SKL:s hemsida, Arbetet mot diskriminering på lokal och regional nivå 12.4.3Hur ska arbetet organiseras? Bedömning: Det bör inte inrättas en funktion vid som särskild sakkunnig för diskrimineringsfrågor. Länsstyrel- sens arbete med diskrimineringsfrågor bör även fortsatt ske inom ramen för det nuvarande främjandearbetet. Det ska alltså tydligt framgå av instruktionen att har i uppgift att arbeta regionalt med främjandeåtgärder. Nästa fråga blir då hur det arbetet ska organiseras. finns det en särskild sakkunnig för jämställdhetsfrågor vid varje länsstyrelse. Vi har redogjort för denna funktion i avsnitt 12.2.2. En tanke som vi har diskuterat är om man skulle kunna utvidga den jämställdhetssakkunniges uppdrag till att även omfatta diskrimi- neringsfrågor. I uppdrag ingår att arbeta med de mänsk- liga rättigheterna, särskilt skyddet mot diskriminering. Det finns kopplingar mellan jämställdhet och diskriminering (och även andra MR-frågor). Mot den bakgrunden finns det anledning att diskutera om det är lämpligt att utsträcka den särskilda sakkunniges område till att utöver jämställdhetsintegrering omfatta samtliga diskrimi- neringsgrunder; en särskild sakkunnig för jämställdhet och diskrimi- neringsfrågor. Den personen skulle – på samma sätt som – arbeta med att utbilda och stödja övriga medarbetare internt, skriva handlingsplaner och samarbeta med andra aktörer för att genom- föra sitt uppdrag. Men det skulle avse ett bredare område, inte bara jämställdhet. Den sakkunnige skulle kunna fungera som ett stöd i diskrimineringsfrågor lokalt och regionalt, för kommuner, myndig- heter och andra aktörer. De företrädare för länsstyrelserna som vi har varit i kontakt med är dock negativa till tanken på att den särskilda sakkunniges upp- drag ska omfatta samtliga diskrimineringsgrunder. Man uttrycker bl.a. farhågor kring att det viktiga arbetet med jämställdhetsinte- grering skulle komma i skymundan om området breddas. Man pekar på att länsstyrelsernas uppdrag och funktionen som särskild sak- kunnig i jämställdhetsfrågor är den enda institutionaliserade formen för stöd till jämställdhetsintegrering som finns. Det finns ingen nationell myndighet eller aktör som har ett samordnande ansvar på jämställdhetsområdet. Man pekar också på att den särskilt sakkunnige jobbar för att främja jämställdhetspolitiken och att mänskliga rättig- Arbetet mot diskriminering på lokal och regional nivå heter är en del i det arbetet, men att jämställdhetsintegrering och jämställdhetspolitiken är ett vidare uppdrag. Arbetet mot diskrimi- nering av individer är något annat än arbetet för att utveckla ett jämställt samhälle. För jämställdhetsarbetet finns anvisade strate- gier och politiska mål. Det finns alltså skillnader mellan antidiskrimi- neringsarbete och arbetet med jämställdhetsintegrering som enligt länsstyrelsernas företrädare gör det mindre lämpligt att föra samman verksamheterna till en enda funktion. Här kan också nämnas att , som bl.a. hade i uppdrag att se över förvaltningsformerna för jämställdhets- politiken, i sitt betänkande föreslog att funktionen särskild sak- kunnig för jämställdhetsfrågor skulle tas bort.58 Ett alternativ skulle kunna vara att ha kvar funktionen särskild sakkunnig för jämställdhetsfrågor och dessutom skapa en funktion med ansvar för diskrimineringsfrågor i stort. Här kan man göra en jämförelse med den barnrättsrådgivare som i föreslår ska inrättas vid varje länsstyrelse (jfr avsnitt 12.2.4). Det finns fördelar med att organisera arbetet på det här sättet. Det skulle innebära att man på ett tydligare sätt uppmärksammar och sätter fokus på diskrimineringsfrågorna och att dessa frågor får en större tyngd i organisationen. är det bara ett fåtal personer inom länsstyrelserna som arbetar särskilt med MR-frågor. Man måste dock titta på vilket förhållande en sådan sakkunnig skulle ha till DO; avgränsningen mellan uppdragen, risken för dubbelarbete etc. Hur en myndighet ska organisera sig är vidare något som inte i detalj bör styras uppifrån utan bör vara en fråga för den enskilda myndigheten att avgöra. Vi anser inte – mot bakgrund av att det faktiskt finns en statlig myndighet som har i uppdrag att hantera diskrimineringsfrågor – att det finns behov av att skapa en särskild funktion vid för detta. Vi anser att på andra sätt kan arbeta med främ- jandeåtgärder mot diskriminering, så som man också gör . Arbetet kan bedrivas inom ramen för nuvarande främ- jandearbete. Vi återkommer nedan till vad arbetet närmare kan be- stå i. 58 Se SOU 2015:86 s. 498 ff. Arbetet mot diskriminering på lokal och regional nivå 12.4.4Vilka uppgifter ska ingå i uppdraget? Förslag: ska bland annat ha i uppgift att arbeta med kunskapsöverföring, stöd och utbildning till olika strate- giska aktörer i länet. Arbetet ska ske i samråd med DO. ska alltså, inom ramen för sitt främjandearbete, fortsatt arbeta för att kunskap om diskrimineringsfrågor sprids i länet. Vårt förslag innebär i princip en kodifiering av hur arbetet bedrivs , åtminstone på vissa länsstyrelser. kan genom sina sakområden59 arbeta för att diskriminering motverkas inom olika områden. Det handlar om kunskapsöverföring, stöd och utbildning till olika strategiska aktörer. Flera av de intresseorga- nisationer som vi har talat med för fram just DO:s centraliserade verksamhet som ett problem och anser att det behövs mer anti- diskrimineringsarbete ute i landet, bl.a. utbildning. Att DO har pro- blem med den regionala räckvidden är något som även myndig- heten själv har bekräftat. arbete ska ske i samråd med DO och som en utveckling av det arbete med mänskliga rättig- heter och skyddet mot diskriminering som man redan nu utför internt och externt. Med DO:s stöd och hjälp kan det arbete som redan utförs förhoppningsvis utvecklas och länsstyrelserna kan ta ett tydligare – och i vissa länsstyrelsers fall ett större – ansvar för diskrimineringsarbetet i länet. Att närmare i detalj reglera hur arbetet ska fördelas och vilka uppgifter som länsstyrelserna ska ha framstår inte som ändamåls- enligt. Ser man på hur bestämmelserna i instruktionen är ut- formade så är de mycket allmänt hållna. Någon närmare styrning av arbetet ges inte. Det är också så att förhållandena och behoven i de olika länen varierar. Det är därför troligt att arbetet behöver be- drivas på olika sätt i olika län. Avsikten är inte heller att länsstyrel- sen ska sköta allt främjandearbete, utan att vid sidan av andra aktörer, bl.a. DO och antidiskrimineringsbyråerna, ska arbeta för att motverka diskriminering. I det sammanhanget kan kunskaper om regionala förhållanden vara en stor till- gång eftersom det innebär att man kan lägga fokus på sådant som är 59 har uppgifter inom en rad olika områden, som internt benämns sakområden, jfr bl.a. 3 och 4 §§ i instruktionen. Arbetet mot diskriminering på lokal och regional nivå ett problem i just den regionen. Det bör därför vara upp till läns- styrelserna att i samråd med DO närmare utforma roll i arbetet mot diskriminering. Genom att arbetet samordnas och ansvaret tydligt fördelas kan risken för dubbelarbete minskas. Det bör därför uttryckligen regleras att myndigheterna ska samråda kring uppdraget. arbete med främjandeåtgärder bör anpassas till läns- styrelsens övriga arbete med MR-frågor. Om förslaget om en BR- rådgivare genomförs bör dennes arbete också kunna samordnas med det allmänna arbetet mot diskriminering. Även i övrigt bör läns- styrelserna kunna samarbeta och utbyta erfarenheter sinsemellan. DO ska bistå med stöd, råd och vägledning. Det kan bl.a. handla om att DO utbildar personal eller tillhandahåller material för informationsinsatser. Även om det, som vi har konstaterat, inom på flera håll bedrivs denna typ av arbete finns det enligt vår mening fördelar med att uttryckligen reglera ansvar för diskrimineringsfrågor. Det innebär ett förtydligande av att det är en av länsstyrelsernas uppgifter att arbeta med dessa frågor. Det bidrar till att länsstyrelsernas arbete i detta avseende blir mer en- hetligt och bedrivs kontinuerligt. Arbetet kan också bli mer lik- värdigt, även om man måste beakta olika regioners för- hållanden och förutsättningar. På så sätt betonar man också vikten av att länsstyrelserna även vänder sig utåt, till olika strategiska aktörer, och sprider kunskap i länet om diskriminering. Tanken är bl.a. att ska kunna ta initiativ till och bjuda in till utbildningar och andra kompetensutvecklande insatser. Omfattningen av arbete beror givetvis i slutändan på vilka resurser som man är villig att skjuta till. Som vi ser det handlar det i vart fall om att vid sidan av det arbete som länsstyr- elsen utför med att sprida kunskap om mänskliga rättig- heter även uttryckligen arbeta med just diskrimineringsfrågor. Skyddet mot diskriminering är ju en central del av de mänskliga rättigheterna. Det innebär att ansvar för att arbeta främjande mot diskriminering kan integreras i det arbete som läns- styrelsen utför. Det blir dock en tydligare betoning på att även utföra ett mer utåtriktat arbete med kunskapsöverföring och stöd. Var ambitionsnivån läggs i det arbetet beror på flera fak- torer, där kanske framför allt vilka resurser som finns spelar in, Arbetet mot diskriminering på lokal och regional nivå men även vilka problem som man ser finns i länet på diskriminerings- området. Vi har ovan lämnat ett förslag som vi anser kan ge stöd till enskilda och även innebära att fler aktörer aktivt arbetar mot diskrimi- nering, som det håller sig inom de finansiella ramar som finns att tillgå. Vi anser dock att länsstyrelserna skulle kunna spela en större roll som regional aktör, med hänsyn till den kunskap de har om regionala förhållanden och de möjligheter de har att verka på regional nivå som DO saknar. Det kräver dock att resurser skjuts till. Som vi tänker oss skulle en person som på heltid arbetar med diskrimineringsfrågor på varje länsstyrelse kunna innebära att man kan göra ett betydelsefullt arbete som ändå kostnadsmässigt håller sig på en rimlig nivå. Det skulle innebära ett ökat fokus på diskri- mineringsfrågor och skulle kunna bidra till att frågorna inte priori- teras bort. En sådan satsning skulle innebära ett verkligt tillskott till det arbete som utförs i form av olika åtgärder för att minska förekomsten av diskriminering. Ett större regionalt arbete efter- frågas också av bl.a. olika intressegrupper på diskrimineringsområ- det. Det kräver dock ett politiskt beslut om en satsning på anti- diskrimineringsarbete. Vi återkommer längre fram (kapitel 20) till vad en sådan satsning skulle kunna kosta. 13Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering Vi har i kapitel 9 lämnat förslag om DO:s uppdrag. I kapitel 12 har vi lämnat förslag som rör arbetet mot diskriminering på lokal och regional nivå och hur detta kan komplettera DO:s mer övergrip- ande uppdrag. Huvudsyftet med de förslag som vi har lämnat i dessa kapitel är att skapa bättre möjligheter att motverka diskriminering och kanske främst att stärka de individer som utsätts för diskrimi- nering. Vi ska enligt våra direktiv även ta ställning till behovet av åtgärder i övrigt för att säkerställa goda förutsättningar för de indi- vider som utsätts för diskriminering att ta till vara sina rättigheter. En sådan åtgärd, som vi har föreslagit i kapitel 10, är att det inrättas en diskrimineringsnämnd som enkelt och kostnadsfritt kan pröva anmälningar om diskriminering. I detta kapitel behandlar vi olika möjligheter att underlätta för enskilda som utsatts för diskrimi- nering att föra talan i domstol. I avsnitt 13.1 redogör vi för olika tänkbara åtgärder. I avsnitt 13.2 finns våra överväganden i dessa delar. 13.1Kostnader för rättegången är ett hinder Kostnader för rättegången och de ofta begränsade möjligheterna att få hjälp med sådana kostnader är faktorer som har lyfts fram som hinder mot att den som utsatts för diskriminering ska kunna få upprättelse och tillgång till rättslig prövning. FRA1 har gjort under- sökningar i ett antal medlemsstater av förfarandet för att få rättelse vid diskriminering. Resultatet av undersökningarna visar att det finns brister i de strukturer och förfaranden som utnyttjas för att kräva 1 Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter som vi har beskrivit i kapitel 4. Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering grundläggande rättigheter och oklarheter i fråga om praktiskt stöd åt offren. FRA konstaterar att utbudet av tjänster behöver förstär- kas när det gäller tillgången till rättslig prövning i diskriminerings- ärenden. Det man pekar på är bl.a. vikten av att överbrygga det fysiska avståndet till de första kontaktpunkterna (nära samarbete mellan likabehandlingsorgan och lokala myndigheter, icke-statliga organisationer eller samhällsorganisationer). Man pekar också på möjligheten för den som utsatts för diskriminering att få juridisk rådgivning och stöd av hög kvalitet. Förbättringar av tillgången till rättshjälp eller försäkring är något som kan vara avgörande för om den enskilde får tillgång till rättslig prövning och är ytterligare en faktor som man tar upp. FRA konstaterar vidare att i flera med- lemsländer kan rädslan för att behöva betala höga rättegångskost- nader vara en avgörande faktor när den som har utsatts för diskrimi- nering ska bestämma sig för att väcka talan eller inte, särskilt med hänsyn till den förhärskande principen inom EU att ”förloraren beta- lar”. Enligt FRA bör medlemsstaternas rättshjälpssystem utformas så att de som inte har tillräckliga ekonomiska resurser tillförsäkras tillgång till adekvat hjälp. Medlemsstaterna bör därför överväga att utvärdera de ekonomiska trösklar som satts för att avgöra vem som ska ha rätt till sådant stöd samt de övriga krav som ställs i syfte att garantera tillgång till rättslig prövning för alla. FRA anför bl.a. också att medlemsstaterna bör överväga alternativa eller komplette- rande åtgärder som att införa bestämda tak för advokatkostnader, att avstå från att ta ut domstolsavgifter för dem som har ekono- miska svårigheter och att införa rättsskyddsförsäkringar.2 Att en domstolsprövning skulle vara alltför kostsam för den en- skilde kan vidare enligt utgöra en faktisk begräns- ning av rätten till domstolsprövning.3 DO lämnade in en skrivelse4 till regeringen i vilken myndigheten begärde att regeringen skulle tillsätta en utredning 2Rapporter från FRA, Access to in Europe: an overview of challenges and opportunities (2011) och Access to in cases of discrimination in the EU – steps to further equality (2012). Se även FRA, Opinion of for Fundamental Rights on the situation of equality in Union 10 years on from initial implementation of the equality direc- tives, s. 3 och 26 ff. 3Se t.ex. mål C-260/11, och Pallikaropoulos. 4Skrivelse till Regeringen, , , Ärende LED 2012/54 (dnr A2012/2076/DISK). Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering med uppdrag att se över vilka åtgärder som behöver vidtas för att dels förbättra möjligheterna för den som utsatts för diskriminering att ta till vara sina rättigheter, dels möjliggöra för flera aktörer att vara med och driva på den rättsliga utvecklingen inom diskrimi- neringsområdet. I skrivelsen pekar DO bl.a. på utformningen av rättshjälpssystemet och fördelningen av rättegångskostnader. För att juridiken ska vara ett väl fungerande verktyg behöver enligt DO rättshjälpssystemet utformas så att det bidrar till fler vägar till upp- rättelse för individer som utsatts för diskriminering. Vidare bör enligt DO reglerna om rättegångskostnader ses över.5 13.1.1Beskrivning av reglerna om rättshjälp och rättsskydd Diskrimineringslagen är en civilrättslig lagreglering. Det innebär att ett mål som rör diskrimineringsersättning handläggs som ett tviste- mål och att talan förs av parterna.6 På diskrimineringsområdet har staten inrättat DO som en myndighet som kan bidra till att på- skynda utvecklingen mot att nå lagens mål genom att t.ex. driva fram rättspraxis. Som diskuterats i kapitel 7 är det endast ett ganska litet antal av de individanmälningar som ges in till DO som leder till att DO väcker talan i domstol. Hjälp att föra talan i domstol kan också ges av fackliga organisationer och av ideella organisa- tioner (i praktiken i första hand antidiskrimineringsbyråerna, se vidare 12 kap.) Men för de individer som inte får hjälp av DO, fackliga organisationer eller av någon annan organisation finns två andra sätt att få hjälp att betala de rättegångskostnader som man som part i en tvistemålsprocess kan bli skyldig att betala, nämligen genom rättsskyddsförsäkringar eller annat rättsskydd och den statliga rätts- hjälpen. Nedan beskriver vi dessa. 5Här kan nämnas att har behandlat frågan om särskilda rättegångskostnadsregler i diskrimineringstvister med anledning av en motion från (se bet. 2012/13:AU1). avslog dock motionsyrkandet. Utskottet ansåg att bestämmelsen om att vardera parten ska bära sin rättegångskostnad i mål där parten hade ”skälig anledning att få tvisten prövad” uppfyller de krav på riskbegränsning som avsågs i motionen. Utskottet anförde vidare att ”möjligheten för enskilda att med låg risk driva sin sak inte bör utsträckas för långt”. 6När någon åtalas för att han eller hon har gjort sig skyldig till brottet olaga diskriminering gäller helt andra regler. Det är en åklagare som för talan, målet handläggs som ett brottmål och det gäller helt andra regler om kostnaderna för rättegången. Men detta är inte frågor som hör till vårt uppdrag. Se vidare om olaga diskriminering i avsnitt 3.2.5. Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering Rättshjälp innebär bl.a. att staten betalar delar av kostnaden för en rättegång. Den enskilde betalar dock alltid själv en viss andel av kostnaden. Rättshjälpslagen (1996:1619) innehåller bestämmelser om rättshjälp och rådgivning. Rättshjälp kan beviljas i rättsliga ange- lägenheter, t.ex. mål vid domstol. Om ett mål eller ärende pågår vid en domstol, beslutar domstolen i frågor om rättshjälp. I annat fall beslutar . Den som har en rättsskyddsförsäkring eller något annat liknan- de rättsskydd kan som huvudregel inte få rättshjälp. Rättshjälpen är alltså subsidiär till rättsskyddet i försäkringar (9 § rättshjälpslagen). Den som saknar rättsskydd, men som borde ha haft det med hän- syn till sitt övriga försäkringsskydd eller sina ekonomiska och personliga förhållanden kan få rättshjälp endast om det finns sär- skilda skäl. Om det finns särskilda skäl bedöms med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse för den rättssökande. Enligt för- arbetena finns det som regel inte behov av biträde om juridisk hjälp lämnas genom det rättsskydd som ges genom fackliga organisa- tioner eller när intresseorganisationer, t.ex. hyresgästorganisationer, bistår sina medlemmar.7 Förutsättningarna för att erhålla rättshjälp anges i 6–8 §§ rätts- hjälpslagen. Rättshjälp kan beviljas för en fysisk person vars eko- nomiska underlag inte överstiger 260 000 kr.8 Rättshjälp får beviljas om den enskilde behöver juridiskt biträde. Vid behovsbedöm- ningen ska ärendets svårighetsgrad vägas mot den rättssökandes personliga kvalifikationer. Rättshjälp får beviljas endast om det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna med hänsyn till angelägen- hetens art och betydelse, tvisteföremålets värde och omständig- heterna i övrigt. Ytterligare en förutsättning för att rättshjälp ska kunna beviljas är att rådgivning lämnats enligt 4 § i men med sammanlagt högst . Rådgivning sker mot en avgift som betalas av den enskilde själv. Avgiften motsvarar den s.k. timkostnadsnormen (se vidare nedan). Har rådgivning lämnats med mer än och rättshjälp därefter beviljas kan ersättning läm- nas för kostnaden för överstigande rådgivning. 1996/97:9, Ny rättshjälpslag, s. 115. 8Det ekonomiska underlaget beräknas med hänsyn tagen till årsinkomst, försörjningsbörda, tillgångar och skulder enligt 38 § rättshjälpslagen. Kostnader för rättegångar i mål om diskriminering Enligt 1 kap. 3 d § första stycket (RB) ska tings- rätten i tvistemål där förlikning om saken är tillåten alltid bestå av en lagfaren domare, om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ social- försäkringsbalken. Prisbasbeloppet är vilket inne- bär att de mål där värdet av vad som yrkas inte uppenbart överstiger ska handläggas som s.k. förenklat tvistemål. Med värde avses det värde som kan antas gälla vid tiden för talans väckande (1 kap. 3 d § tredje stycket RB). Enligt 11 § rättshjälpslagen krävs särskilda skäl för att rättshjälp ska beviljas i en angelägenhet som i tingsrätt ska avgöras av en lagfaren domare enligt 1 kap. 3 d § RB. Om rättshjälp beviljas förordnar domstolen eller Rättshjälps- myndigheten ett rättshjälpsbiträde som har rätt till skälig ersätt- ning för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget krävt (26 och 27 §§). Ersättningen för arbete bestäms med tillämpning av en timkostnadsnorm som regeringen beslutar om (27 §). Den enskilde betalar själv en rättshjälpsavgift som beräknas med hänsyn till hans eller hennes ekonomiska underlag och kostnaden för rättshjälps- biträdet. Timkostnadsnormen är avsedd att innefatta ersättning för lönekostnader, kontorskostnader, fortbildning och andra kostnader för en advokatbyrå.9 Den som har rättshjälp och förlorar ett mål i en domstol får som regel betala sina egna rättshjälpskostnader (dvs. rådgivnings- och rättshjälpsavgift) och motpartens kostnader. I AD 2006 nr 116 prövade Arbetsdomstolen frågan om rätts- hjälp för tvist som hade samband med dåvarande jämställdhets- lagen. En arbetssökande A ansåg sig ha blivit utsatt för könsdiskri- minering i samband med ett anställningsförfarande. A väckte talan mot arbetsgivaren vid tingsrätten utan att först ha vänt sig till Jäm- ställdhetsombudsmannen (JämO). Tingsrätten avslog A:s ansökan om rättshjälp. Målet överklagades till Arbetsdomstolen. Arbets- domstolen fastställde tingsrättens beslut med motiveringen att det som regel bör krävas att den rättssökande i första hand söker ut- nyttja det rättsskydd som JämO tillhandahåller. Som skäl för beslu- tet anförde Arbetsdomstolen bl.a. följande. Vid en tillämpning av dessa bestämmelser i rättshjälpslagen vid tvist rörande könsdiskri- 9 Timkostnadsnormen uppgår till exkl. mervärdesskatt för enligt förordning (2009:1237) om timkostnadsnorm inom rättshjälpsområdet.