sou · H4B382 · 2016-11-29 00:00:00 — Vi bedömer emeller- tid inte att en sådan beräkning är rättvisande (jfr fotnot nr 1). 31Tidsbesparingen för åklagare och övriga personalkategorier innefattar även eventuell pröv- ning i hovrätt och . 32Vid beräkningen har vi utgått från att den genomsnittliga årliga kostnaden för en åklagare, inklusive sociala avgifter, uppgår till , att den genomsnittliga årliga kostnaden för övriga personalkategorier, inklusive sociala avgifter, uppgår till samt att den genomsnittliga årsarbetstiden uppgår (x ). Ett alter- nativt sätt att beräkna besparingarna för åklagarväsendet skulle kunna vara att uppskatta bespa- ringarna enligt genomsnittskostnaden för brottsmisstankar. Besparingarna för åklagarväsendet skulle i sådana fall, mot bakgrund av att den stora merparten av alla företagsbotsfrågor handläggs av , uppskattas till (5 x 2 688). Vi bedömer emellertid inte att en sådan beräkning är rättvisande (jfr fotnot nr 1). 14.4Ikraftträdande och eventuella informationsinsatser De lagändringar som följer av utredningens förslag föreslås träda i kraft (se avsnitt 15.1). Förslagen innebär att Åklagar- myndigheten och kan komma att behöva uppdatera de riktlinjer och vägledningar som finns beträffande företagsbot. Vi bedömer inte att det är nödvändigt att vidta några ytterligare informationsåtgärder med anledning av förslagen. 15.1Lagändringarna bör träda i kraft Förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Skälen för vårt förslag Mot bakgrund bl.a. av den kritik som har riktats mot från är det angeläget att våra förslag genomförs . Med hänsyn till den tid som krävs för remissförfarande, beredning i samt riksdagsbehandling torde dock inte lagändringarna kunna träda i kraft före . 15.2Det behövs inte några övergångsbestämmelser Bedömning: Det behövs inte några övergångsbestämmelser. Skälen för vår bedömning Av 2 kap. 10 § regeringsformen, 5 § lagen (1964:163) om införande av (promulgationslag) och artikel 7 i den europeiska konventionen om skyddet för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna (Europakon- ventionen) följer att en straffbestämmelse inte får ges retroaktiv tillämpning till den enskildes nackdel (förbudet mot retroaktiv straff- lagstiftning). Denna princip bör tillämpas även i fråga om företags- böter, eftersom en företagsbot i praktiken framstår som jämförbar med ett straff. Detta får till följd att den utvidgning av tillämpnings- området för bestämmelserna om företagsbot som föreslås, lik- som den föreslagna domsrättsbestämmelsen, bara bör gälla för brott som har begåtts efter ikraftträdandet. Av förbudet mot retroaktiv strafflagstiftning följer också att straff normalt ska bestämmas efter den lag som gällde när gärning- en företogs men att, om en annan lag gäller när dom meddelas eller strafföreläggande utfärdas, den lagen ska tillämpas om den leder till ett lindrigare straff. Motsvarande bör gälla i fråga om företagsbot. Vårt förslag innebär bl.a. att grunderna för att bestämma företags- botens storlek ändras. I fråga om särskilt klandervärd brottslighet som har begåtts i utövningen av ett större företags verksamhet kom- mer ändringarna regelmässigt att leda till högre företagsbotbelopp. När det gäller företagsbot för annan brottslighet är det emellertid inte säkert att så är fallet. En företagsbot bestämd enligt vårt förslag kan bli lägre än en företagsbot som bestäms enligt den nuvarande regleringen. Också när det gäller frågan om sanktions- kumulation beror utfallet av prövningen på omständigheterna i det enskilda fallet. Det är därför inte möjligt att lämna några mera pre- cisa anvisningar om hur domstolar och åklagare ska bedöma enskilda situationer. Av regeringsformen, promulgationslag och följer emellertid att de föreslagna bestämmel- serna inte ska tillämpas på gärningar som har begåtts före ikraft- trädandet, om detta skulle leda till mer ingripande effekter för före- taget än de tidigare bestämmelserna hade föranlett. Om något av de brott som företagsboten ska avse har begåtts före ikraftträdandet, ska således den för företaget mest fördelaktiga lagstiftningen väljas. Vad som har sagts får anses följa av allmänna principer och några särskilda övergångsbestämmelser är därför inte nödvändiga. lag om ändring i 2 kap. 3 b § Talan om företagsbot som grundas på brotten givande av muta, grovt givande av muta eller handel med inflytande enligt 10 kap. 5 d § 2 prövas efter svensk lag och vid svensk domstol om brottet har begåtts utom riket i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet även om svensk domsrätt inte föreligger enligt bestämmelserna i 2 §, 3 § eller 3 a §. Första stycket gäller inte om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten. Talan om företagsbot enligt första stycket får inte väckas utan att regeringen eller den myndighet som regeringen har bemyndigat har förordnat om det. Paragrafen är ny. Bestämmelserna har utformats efter förebild av 2 och 5 §§ och anger förutsättningar för svensk domstol att pröva en talan om företagsbot efter svensk lag, trots att förutsättningar för domsrätt enligt bestämmelserna i 2 §, 3 § eller 3 a § inte är uppfyllda. Frågan har behandlats i avsnitt 12.4.4. I första stycket föreskrivs att svensk domstol är behörig att pröva en talan om företagsbot enligt svensk lag även om domsrätt saknas enligt 2 §, 3 § eller 3 a § när talan grundas på brotten givande av muta, grovt givande av muta eller handel med inflytande enligt 10 kap. 5 d § 2 och brottet har begåtts utom riket i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet. Det här innebär att åklagare i vissa situa- tioner kan yrka att ett företag ska åläggas företagsbot vid en svensk domstol även om domsrätt inte föreligger enligt 2 §, 3 § eller 3 a §. En första förutsättning för att bestämmelsen ska vara tillämplig är att brottet är givande av muta, grovt givande av muta eller handel med inflytande enligt 10 kap. 5 d § 2. Bestämmelsen är således inte tillämplig exempelvis om det misstänkta brottet är tagande av muta eller vårdslös finansiering av mutbrott. Som andra förutsättning för att bestämmelsen ska vara tillämplig gäller att brottet har begåtts i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet. Med svenska företag avses enskilda näringsidkare som är bosatta i eller bedriver sin huvudsakliga verksamhet i riket samt juridiska personer som på grund av registrering eller, om registrering saknas, platsen för styrelsens säte eller någon annan sådan omständighet är att anse som svenska juridiska personer. Saknar den juridiska personen sty- relse får man se till andra omständigheter, såsom att den huvudsak- liga verksamheten bedrivs i . Om företaget inte är svenskt, gäller inte bestämmelsen. Detta innebär att svensk domsrätt inte föreligger enligt bestämmelsen om brottet har begåtts i utövningen av näringsverksamhet som bedrivs inom en i etablerad filial till ett utländskt bolag eller i ut- övningen av näringsverksamhet som bedrivs av ett utländskt dotter- bolag till ett svenskt företag. I det senare fallet bör framhållas att det överhuvudtaget inte är möjligt att ålägga ett företag företagsbot, om det inte har begåtts ett brott i utövningen av det företagets verk- samhet (jfr 36 kap. 7 a §). Med begreppet ”näringsverksamhet” avses varje yrkesmässigt be- driven verksamhet av ekonomisk art, oavsett om denna är inriktad på vinst eller inte. I kravet på yrkesmässighet ligger att verksamheten måste vara av tämligen varaktig karaktär men det är inte nödvändigt att verksamheten bedrivs i någon större omfattning. Ett brott ska anses begånget i utövningen av näringsverksamhet, om det ingår som ett led i denna verksamhet. Endast näringsidkaren eller dennes ställ- företrädare,1 anställda eller uppdragstagare, kan begå brott i utöv- ningen av näringsverksamhet. Om näringsverksamheten bedrivs i eller utomlands eller både i och utomlands är utan betydelse. Av andra stycket följer att en förutsättning för talan om före- tagsbot enligt första stycket är att gärningen är straffbelagd även på gärningsorten. Bestämmelsen har sin förebild i 2 § andra stycket. 1 Även faktiska företrädare är i detta sammanhang att anse som ställföreträdare. Frågan om gärningens straffbarhet enligt lagen på gärningsorten ska bedömas enligt de bestämmelser i gärningsortens lag som gäller när domen meddelas (och således inte enligt de bestämmelser som gällde vid gärningstillfället). Detta innebär emellertid inte att svensk doms- rätt föreligger om gärningen var fri från ansvar enligt lagen på gär- ningsorten vid gärningstillfället även om gärningen till följd av en lagändring senare har blivit straffbar. Innebörden är i stället att pre- skriptionsregler och ändringar som har skett i strafflagstiftningen på gärningsorten efter gärningstidpunkten ska beaktas vid bedömningen av om gärningen är fri från straff. Om preskriptionstiden har gått ut i gärningslandet utan att preskriptionsavbrott har skett, är gärningen fri från ansvar på gärningsorten och kan därmed inte ligga till grund för en talan om företagsbot enligt första stycket. Detta gäller även om preskription på gärningsorten inträder först under målets hand- läggning i domstol i . En talan om företagsbot enligt första stycket kan inte vinna bifall under sådana förutsättningar.2 Motsva- rande bedömning ska göras i det fallet att en lagändring i gärnings- landet medför att gärningen kan straffas. Kravet på dubbel straffbarhet innebär inte att det ställs upp något krav på att juridiska personer ska kunna hållas ansvariga för brott enligt lagstiftningen på gärningsorten för att bestämmelsen ska vara tillämplig. Det utgör inte heller något hinder för en svensk domstol att ålägga ett företag en högre företagsbot än vad som motsvarar den sanktion som eventuellt kan dömas ut på gärningsorten. Enligt tredje stycket får talan om företagsbot enligt första stycket väckas endast efter förordnande av regeringen eller den myndighet som regeringen har bemyndigat att meddela sådana förordnanden. Regeln har sin förebild i 5 § andra stycket. Som har framgått av av- snitt 12.4.4 är syftet med lagändringen främst att åstadkomma doms- rättsregler som är ändamålsenliga för att bekämpa internationella mutbrott i mening. Bedömningen av om till- stånd att föra talan om företagsbot ska beviljas bör avgöras med beaktande av detta syfte och med utgångspunkt i omständigheterna i det enskilda fallet. 2 Jfr NJA 2008 s. 930. 36 kap. 7 § Under de förutsättningar som anges i 7 a och 7 b §§ ska, på yrkande av allmän åklagare, ett företag åläggas företagsbot. avses enskilda näringsidkare och juridiska personer. Paragrafen anger, i förening med 7 a och 7 b §§, i vilka situationer som företagsbot ska åläggas. Frågorna har behandlats i avsnitten 9.8 och 9.9. Ändringarna i 7 § och förslagen till nya bestämmelser i 7 a och 7 b §§ innebär att förutsättningarna att ålägga företagsbot utvidgas bl.a. genom att även juridiska personer som inte bedriver närings- verksamhet kan bli föremål för en talan om företagsbot. Det införs nya bestämmelser som innebär att företagsbot kan åläggas även för dels brott som har begåtts i utövningen av sådan offentlig verksam- het som kan jämställas med näringsverksamhet, dels brott som har begåtts i utövningen av annan verksamhet som en juridisk person bedriver, om brottet har varit ägnat att bereda den juridiska per- sonen en ekonomisk fördel. Enligt paragrafens första stycke ska, på yrkande av allmän åklagare, företagsbot åläggas företag under de förutsättningar som anges i 7 a och 7 b §§. Av andra stycket framgår att det i lagen med företag avses enskilda näringsidkare och juridiska personer. Det innebär bl.a. att företagsbegreppet omfattar även juridiska personer som inte utgör företag i ordets mera vardagliga bemärkelse, däribland ideella för- eningar som inte bedriver någon näringsverksamhet samt staten, kom- munerna och landstingen. Begreppet omfattar även dödsbon och kon- kursbon (jfr dock den begränsning i dödsbons ansvar som följer av 7 a § andra stycket). 36 kap. 7 a § Företagsbot ska åläggas för brott som har begåtts i utövningen av 2.sådan offentlig verksamhet som kan jämställas med näringsverk- samhet, eller 3. annan verksamhet som en juridisk person bedriver, om den brottsliga handlingen eller, i förekommande fall, underlåtenheten har varit ägnad att bereda den juridiska personen en ekonomisk fördel. Första stycket 3 gäller inte verksamhet som ett dödsbo bedriver. Den föreslagna regleringen innebär, liksom den hittillsvarande, att förutsättningarna för åläggande av företagsbot är beroende av arten av den verksamhet som företaget bedriver. Frågor kring detta har behandlats i avsnitten 9.8 och 9.9. Paragrafen ska läsas tillsammans med 7 b § som anger ytterligare förutsättningar för åläggande av företagsbot. Första stycket, punkten 1 Enligt punkten 1 gäller, liksom , att företagsbot kan åläggas för brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet. En motsvarande bestämmelse har funnits i 7 § första stycket. Be- greppet näringsverksamhet är inte avsett att ha någon annan inne- börd än tidigare och omfattar alltså all yrkesmässigt bedriven verk- samhet av ekonomisk art. Vilket slag av rättssubjekt som bedriver näringsverksamheten – enskild näringsidkare, bolag, offentligrättsligt rättssubjekt etc. – saknar betydelse. Första stycket, punkten 2 Av punkten 2 – som saknar tidigare motsvarighet – följer att före- tagsbot även kan åläggas för brott som har begåtts i utövningen av sådan offentlig verksamhet som kan jämställas med näringsverksam- het. Med ”offentlig verksamhet” avses i det här sammanhanget enbart verksamhet som utövas direkt av staten, kommuner eller landsting i egen regi och som utgör en del av det offentliga åtagandet gentemot medborgarna. Verksamhet som utövas i statliga, kommunala eller landstingskommunala bolag ska inte bedömas enligt andra kriterier än verksamhet som utövas i privata bolag och faller därför, typiskt sett, in under punkten 1. Punkten 2 avser inte all offentlig verksamhet utan endast sådan ”som kan jämställas med näringsverksamhet”. Härmed avses sådan verksamhet som visserligen är en del av det offentliga åtagandet gentemot medborgarna – och som därför tidigare bedrevs nästan uteslutande av staten eller av kommuner eller landsting – men som kan utövas även av privata aktörer. Till sådan verksamhet hör vård, skola och omsorg. Hit hör även verksamhet som ofta, men inte alltid, utförs av kommunala organ, t.ex. snöröjning, asfalts- läggning och parkering som handhas av ett kommunalt gatukontor. Vid bedömningen av om offentlig verksamhet kan jämställas med näringsverksamhet ska hänsyn framför allt tas till om verksamheten kan utövas av eller överlämnas till privata näringsidkare. Huruvida verksamheten till någon del faktiskt har överlämnats till en privat näringsidkare saknar däremot betydelse. Vidare har verksamhetens finansiering inte någon avgörande betydelse för frågan om verk- samheten kan jämställas med näringsverksamhet. Bestämmelsen innebär t.ex. att en kommun kan åläggas före- tagsbot för brott som har begåtts i utövningen av verksamhet som bedrivs i en skola eller ett kommunalt hem för vård eller boende, medan ett landsting kan åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av verksamheten på en av bedriven vårdinrättning. Genom bestämmelsen förlorar rättsfallet NJA 2016 s. 429 sin betydelse när det gäller frågan om vilken offent- lig verksamhet som omfattas av tillämpningsområdet för företags- botsregleringen. Brott som har begåtts i utövningen av sådan offentlig verksamhet som inte kan jämställas med näringsverksamhet, t.ex. statens eller kommunernas interna förvaltning eller i sådan verksamhet som inte kan överlämnas till privata rättssubjekt, t.ex. kriminalvård, kan inte föranleda företagsbot enligt förevarande bestämmelse. Sådana brott kan däremot leda till att företagsbot åläggs enligt punk- ten 3. Det sagda innebär bl.a. att frågan om ett arbetsmiljöbrott bör föranleda företagsbot ska bedömas enligt punkten 2 om det på- stådda brottet har begåtts i den kommunala skolan, medan det ska bedömas enligt punkten 3 om det har begåtts i kommunens skol- förvaltning. På samma sätt som i fråga om punkten 1 förutsätter bestämmel- sen att brottet har begåtts ”i utövningen av” den aktuella verksam- heten. Gärningen måste därför, typiskt sett, ha en klar anknytning till den verksamhet som staten, kommunen eller bedriver. Såväl brottets som gärningsmannens anknytning till verksamheten är här av betydelse. Anknytningen måste i princip vara densamma som den anknytning som enligt punkten 1 ska finnas mellan brottet och näringsverksamheten. Därav följer att endast förtroendevalda, anställda och uppdragstagare inom staten, en kommun eller ett landsting kan begå brott i utövningen av verksamheten. Första stycket, punkten 3 Bestämmelsen i punkten 3 är ny. Den innebär att företagsbot kan åläggas för brott som har begåtts i utövningen av annan verksamhet som en juridisk person bedriver, om brottet har varit ägnat att be- reda den juridiska personen en ekonomisk fördel. Med ”annan verksamhet” avses all verksamhet som inte omfattas av punkten 1 eller punkten 2. Verksamheten behöver varken vara av ekonomisk art eller ha ett ekonomiskt syfte. Exempel på verksamhet som omfattas av bestämmelsen är insamling av pengar för ideella ända- mål, idrottsverksamhet, verksamhet inom vägföreningar och sam- fällighetsföreningar samt facklig, opinionsbildande eller partipolitisk verksamhet; uppräkningen kan göras mycket lång. Även sådan offent- lig verksamhet som inte kan jämställas med näringsverksamhet om- fattas av bestämmelsen. Ett brott som har begåtts i utövningen av annan verksamhet kan dock bara leda till företagsbot ”om den brottsliga handlingen eller, i förekommande fall, underlåtenheten har varit ägnad att bereda den juridiska personen en ekonomisk fördel”. Exempel på ett aktivt handlande som kan föranleda företagsbot är ett bidragsbrott, som begås genom att företrädare för den juri- diska personen lämnar felaktiga uppgifter i syfte att tillskansa den juridiska personen bidrag som denna inte har varit berättigad till. Ett annat exempel är en forskare som i sitt arbete vid ett forsknings- institut gör sig skyldig till subventionsmissbruk enligt 9 kap. 3 a § och därigenom berikar forskningsverksamheten. Ett ytterligare exem- pel är ett miljöbrott, bestående i att en företrädare för en juridisk person dumpar visst avfall i skogen. Exempel på brottslig underlåtenhet som kan föranleda företags- bot är ett arbetsmiljöbrott, som har sin grund i att företrädare för den juridiska personen, av okunnighet eller av annat skäl, under- låter att införskaffa nödvändiga skyddsanordningar. Den brottsliga handlingen eller underlåtenheten måste ha varit ”ägnad” att bereda den juridiska personen en ekonomisk fördel. Med ”ekonomisk fördel” avses en tillkommande intäkt eller en in- besparad kostnad. Det krävs inte att brottet har syftat till att åstad- komma en sådan fördel. I stället är det tillräckligt att gärningen vid en objektiv bedömning har kunnat förväntas leda till en ekonomisk fördel för den juridiska personen; så blir i det nämnda avfalls- exemplet fallet om föreningen genom företrädarens agerande besparas kostnader för avfallshantering. Det är inte heller nödvändigt att brottet faktiskt bereder den juridiska personen en ekonomisk fördel. Ett arbetsmiljö- eller miljöbrott behöver i sig inte leda till några eko- nomiska fördelar för huvudmannen; vid en inträffad olycka kan det vara huvudmannen som lider den största ekonomiska skadan och även drabbas av tillkommande kostnader, t.ex. skadestånd, admini- strativa sanktioner, förverkande eller goodwillförlust. Den brottsliga gärningen – t.ex. underlåtenhet att införskaffa tillräckliga säkerhets- anordningar – kan likväl ha varit ägnad att bereda den juridiska per- sonen en ekonomisk fördel och förutsättningarna för att ålägga företagsbot kan därmed vara för handen. Om gärningsmannens age- rande å andra sidan enbart är ägnat att bereda för hans eller hennes egen skull eller om brottet av annat skäl saknar betydelse för den juridiska personens ekonomi, finns inte förutsättningar för att ålägga företagsbot. Liksom enligt punkterna 1 och 2 krävs också en klar anknytning mellan brottet och den aktuella verksamheten (… i utövningen av …). Såväl brottets som gärningsmannens anknytning till verksamheten är av betydelse. Detta innebär att endast brott som har begåtts av förtroendevalda, ställföreträdare, anställda, medlemmar eller upp- dragstagare inom en juridisk person kan föranleda företagsbot. Även faktiska företrädare är i detta sammanhang att anse som ställföre- trädare. För enskilda näringsidkare – som ju alltid är fysiska personer – innebär punkten 3 inte någon utvidgning av nu gällande ansvar. En- skilda näringsidkare kommer även fortsättningsvis att kunna åläggas företagsbot endast för brott som har begåtts i utövningen av närings- verksamhet. Som har framgått ovan innebär punkten 3 däremot ett utvidgat ansvar för juridiska personer. Punkten 3 får t.ex. betydelse i verksamheter som staten, landstingen eller kommunerna bedriver och som inte har omfattats av bestämmelser om företagsbot. Staten, ett landsting eller en kommun kan t.ex. åläggas företagsbot med anledning av arbetsmiljöbrott som har begåtts i utövningen av statlig, landstingskommunal eller under förut- sättning att brottet har varit ägnat att uppnå en ekonomisk fördel för verksamhetsutövaren. I andra stycket har införts en ny bestämmelse som innebär att ett dödsbo inte kan åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av ”annan verksamhet”. Däremot kan givetvis ett döds- bo som bedriver eller har bedrivit näringsverksamhet åläggas före- tagsbot för brott som har begåtts i den verksamheten. 36 kap. 7 b § Företagsbot ska åläggas om företaget inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottet. Företagsbot ska också åläggas om brottet har begåtts av en person med ledande ställning i företaget, grundad på befogenhet att företräda företaget eller att fatta beslut på dess vägnar, eller av en person som annars har haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksam- heten. Företagsbot ska dock inte åläggas, om 1.brottet har varit riktat mot företaget, eller 2.för brottet är föreskrivet enbart penningböter som straff. Om ett företag ska åläggas företagsbot med anledning av flera brott, ska det bestämmas en gemensam företagsbot. Paragrafen är ny och har behandlats i avsnitten 9.9 och 10.10. Såsom ytterligare förutsättning för åläggande av företagsbot föreskrivs i första stycket att företaget inte ska ha gjort vad som skä- ligen har kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. Bestäm- melsen motsvarar den hittillsvarande i 7 § första stycket 1 (jfr prop. 1985/86:23 s. 66 ff.) Av andra stycket framgår att företagsbot liksom tidigare också ska åläggas om brottet har begåtts av en person i ledande ställning, grundad på befogenhet att företräda företaget eller att fatta beslut på dess vägnar, eller av en person som annars har haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten. Bestämmelserna motsvarar hittillsvarande bestämmelser i 7 § första stycket 2 (jfr prop. 2005/06:59 s. 60 f.). Av tredje stycket 1 följer att företagsbot inte ska åläggas i anled- ning av brottslighet som har varit riktad mot företaget. Bestämmel- sen överensstämmer med den bestämmelse som har funnits i 7 § andra stycket (jfr prop. 1985/86:23 s. 66). Av tredje stycket 2 följer att en förutsättning för åläggande av företagsbot är att det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter. En motsvarande förutsättning för företagsbot har funnits i 7 § första stycket. I fjärde stycket behandlas den situationen att ett företag ska åläggas företagsbot med anledning av flera brott. Det ska då åläggas en gemensam företagsbot för samtliga brott. Storleken av denna ska bestämmas enligt de principer som framgår av 8–10 §§.