sou · H4B350 · 2016-08-17 00:00:00 — Eventuella nationella övre gränser för utbetalningar förutsätter att sådana inte är lägre än vad som är förenlig med direktivets sociala målsättning. Direktivet innehåller också bestämmelser om förmåner enligt nationella socialförsäkringssystem eller kompletterande pensionssystem (artikel 6–8). Om den insolventa arbetsgivaren bedrev verksamhet på minst två medlemsstaters territorium ska institutionen i det land där arbetstagaren normalt arbetar vara ansvarig för betalning av utestående fordringar (artikel 9). Direktivet ska inte påverka medlemsstaternas rätt att tillämpa en ordning som är mer gynnsam för arbetstagarna och genomförandet av direktivet får inte försämra den allmänna skyddsnivån för arbetstagare inom det område som direktivet omfattar (artikel 11). Direktivet hindrar inte nationella regleringar i vissa särskilt utpekade situationer, såsom åtgärder för att förhindra missbruk eller begränsningar för fall då arbetstagaren ensam eller tillsammans med nära anförvant är ägare till en väsentlig del av arbetsgivarens företag eller verksamhet och har ett betydande inflytande över verksamheten (artikel 12). Lönegarantilagen (1992:497) innebär att staten svarar upp till ett visst belopp för betalning av en arbetstagares löne- och pensionsfordringar hos en arbetsgivare som (1) har försatts i konkurs i eller i annat nordiskt land, (2) är under rekonstruktion enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion, eller (3) i ett annat land i EU eller inom EES än är föremål för ett sådant insolvensförfarande som avses i lönegarantidirektivet (2008/94/EG).16 I det senare fallet (3) krävs att arbetstagaren utför eller utförde sitt arbete främst i för att statlig lönegaranti ska utgå.17 Lönegarantin är knuten till att arbetstagarens fordran är förenad med förmånsrätt enligt 12 eller 13 §§ förmånsrättslagen (1970:979), FRL, och kan göras gällande i konkurs. Betalning enligt garantin utgår dock även för fordran på uppsägningslön för tid från konkursbeslutet (trots att den delen av fordran inte omfattas av förmånsrätt). Det senare förutsätter att arbetstagaren är anmäld som arbetssökande hos offentlig arbetsförmedling.18 Handläggningen av ärenden om lönegaranti ska ske skyndsamt. För att försättas i konkurs måste arbetsgivaren vara insolvent. Enligt 1 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) avses med begreppet insolvens att gäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inte är endast tillfällig. För beslut om företagsrekonstruktion krävs enligt 6 § lagen om företagsrekonstruktion att det kan antas att gäldenären inte kan betala sina förfallna skulder eller att sådan oförmåga inträder och att det finns anledning att anta att syftet med en företagsrekonstruktion kan uppnås. En arbetstagares krav på ersättning på grund av anställning har allmän förmånsrätt enligt FRL. Det ger företräde till betalning ur 16Sverige har till kommissionen anmält konkurs och företagsrekonstruktion som sådana insolvensförfaranden som direktivet träffar. (Utredningen om EU:s reviderade insolvensförordning m.m., SOU 2016:17, tar upp förslag om att skuldsanering ska omfattas av de där aktuella reglerna i vissa fall.) 172 a § lönegarantilagen. Jfr lönegarantidirektivets artikel 9, som talar om att det insolventa företaget är verksamt på minst två medlemsstaters territorium och att staten på vilkens territorium arbetstagaren normalt utför eller utförde sitt arbete ska stå för betalningen av utestående fordringar på arbetsgivaren. 18Se 7 a § och 7 § andra stycket lönegarantilagen. JO 2008/09 s. 231 resp. s. 234 om krav på skyndsam handläggning av myndighet, inklusive av konkursförvaltaren, vars beslut om lönegaranti utgör myndighetsutövning. ett konkursbo framför fordringar utan förmånsrätt (så kallade oprioriterade fordringar, till exempel leverantörs- eller skatteskulder). Beträffande sjöfolks lönefordringar gäller dessutom att de har ett särskilt starkt skydd genom den så kallade sjöpanträtten. Enligt 3 kap. 36 § sjölagen (1994:1009) gäller att lön och annan gottgörelse som tillkommer befälhavaren eller annan ombordanställd på grund av anställning på fartyget är förenad med sjöpanträtt. Sjöpanträtten hör till de särskilda förmånsrätterna (4 § 1 FRL) vilka som regel har företräde framför den allmänna förmånsrätt. Rätten medföljer fartyget vid överlåtelse till ny ägare, förutom i fall av exekutiv auktion (3 kap. 38 och 41 §§ sjölagen). Kvarstad kan läggas på fartyg som är behäftad med sjöfordran i form av lönekrav (4 kap. 3 § sjölagen jämfört med 15 kap. ). Sjöpanträtten gäller därtill mot redaren, medan den allmänna förmånsrätten gäller gentemot arbetsgivaren. Det har betydelse i situationer där arbetsgivaren är annan än fartygsägaren, exempelvis en bemanningsagent. Förmånsrätten för lönefordran enligt 12 § FRL är begränsad dels till vad som är skäligt (2 § jfr med 5 kap. 2 § konkurslagen), dels tids- och beloppsmässigt.20 Endast lönekrav som gäller tid före och inom efter ett konkursbeslut omfattas. Lönen får emellertid inte ha intjänats tidigare än konkursansökningen kom in till allmän domstol. Det finns undantag till fristen, till exempel när lönefordran ska bestämmas enligt särskild beräkningsgrund såsom provision. Då är fordringen förmånsberättigad om den förfallit till betalning inom fristen. Särskilda regler gäller också för fordran på semesterlön och pension. Är gäldenären näringsidkare undantas från förmånsrätt fordringar av sådana arbetstagare som själva äger andel i företaget under vissa villkor (se 12 § sjätte stycket FRL). Betalning enligt lönegarantin lämnas till att börja med för arbetstagares fordringar som är förenade med förmånsrätt enligt 12 § FRL. Detta omfattar, som huvudregel, lönefordringar vilka har intjänats före det att konkursansökningen kom in till rätten och efter konkursbeslutet. Lönegaranti lämnas också för fordran på uppsägningslön för tid från 20 Förmånsrätt enligt 12 § FRL är för varje arbetstagare begränsad till tio prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ SFB. Från beloppet ska avräknas vad som betalats av lönegarantin. konkursbeslutet, under förutsättning att arbetstagaren inte längre utför arbete åt konkursgäldenären eller konkursboet samt att arbetstagaren är anmäld som arbetssökande hos den offentliga arbetsförmedlingen (7 a § lönegarantilagen). Om arbetstagaren fortsätter att utföra arbete efter beslutet om konkurs genom att konkursboet inträder i anställningsavtalet eller nyttjar arbetskraften under arbetstagarens uppsägningstid ska lön för detta arbete betalas av konkursboet, se 5 kap. 18 § konkurslagen. Ersättning enligt garantin lämnas alltså inte, utan lönefordran anses i stället utgöra en så kallad massafordran mot konkursboet som sådant. Av 8 § lönegarantilagen följer att arbetstagares kostnader för att försätta arbetsgivaren i konkurs omfattas av garantin. Betalning enligt garantin är begränsad (9 § lönegarantilagen). För varje arbetstagare kan ersättning utgå med högst ett belopp som motsvarar fyra gånger det prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken (2010:110), SFB, som gällde vid beslutet om konkurs eller företagsrekonstruktion. Garantin gäller för en sammanlagd anställningstid . Lönegaranti utgår inte alls om fordran är oskälig.21 Det är i de flesta fall en konkursförvaltare som säger upp arbetstagarna och hanterar frågan om lönegaranti (se 11 och 15–16 §§ lönegarantilagen).22 Efter beslut om garantibelopp betalas detta ut av , när arbetstagarens fordran har förfallit till betalning (22 och 23 §§ lönegarantilagen). För att få ut uppsägningslön måste arbetstagaren visa att denne varit anmäld som arbetssökande hos arbetsförmedlingen (25 § lönegarantilagen). Staten övertar arbetstagarens lönefordran mot arbetsgivaren när lönegaranti utgått, dock utan att inträda i förmånsrätten. är tillsynsmyndighet vid konkurs, vilket omfattar konkursförvaltarens hantering av ett lönegarantiärende. Såväl arbetstagaren som myndigheten kan väcka talan i 21Av 7 b § lönegarantilagen jämförd med 5 kap. 2 § konkurslagen följer att så gäller vid missbruk av garantin enligt lönegarantidirektivet, se vidare NJA 2010 s. 434 och ställningstagande nr 5/14/TSM. 22Närmare om administrationen av lönegarantiärenden se prop. 2004/05:128 s. 11. domstol om ett lönegarantibesluts riktighet.23 Till myndighetens uppgifter hör även att besluta i ärenden om lönegaranti i gränsöverskridande situationer.24 Även i dessa fall betalas garantibeloppet ut av . 6.4Behöver lönegarantilagen ändras? Bedömning: En fiskare omfattas av den statliga lönegarantin under förutsättning att han eller hon är arbetstagare. Det sagda utesluter inte att även beroende uppdragstagare i vissa fall bör kunna jämställas med arbetstagare i lönegarantilagens (1992:497) mening. bedöms således uppfylla sjöfolksdirektivets krav i det här avseendet. Lönegarantilagen behöver därför inte ändras. Sjöfolksdirektivet ([EU] 2015/1794) ändrar regleringen av lönegarantidirektivet (2008/94/EG) på det sättet att möjligheten att undanta fiskare som avlönas separat utgår. Dessa personer ska i stället som utgångspunkt omfattas av det minimiskydd för arbetstagares fordringar som gäller enligt lönegarantidirektivet. Den svenska lagstiftningen, särskilt lönegarantilagen men också förmånsrättslagen, är anpassad till den reglering som lönegarantidirektivet anger (se prop. 2004/05:128). hade vid genomförandet av lönegarantidirektivet inte utnyttjat möjligheten att göra undantag för eller infört särskilda bestämmelser avseende fiskare som avlönas separat. Fiskare som är anställda ombord på svenska fiskefartyg omfattas således av bestämmelserna i lönegarantilagen. Frågan är emellertid vad som gäller för den majoritet av fiskare som inte erhåller lön utan enbart får betalt utifrån en andel av fångsten. Lönegarantidirektivet i artikel 1 utgår från att ett anställningsförhållande föreligger och att den som arbetar ombord uppbär betalning i form av löneersättning (avlönas separat), medan i det svenska lottsystemet är utgångspunkten snarare ett jämlikt deltagande i själva fiskeverksamheten som sådan och att det handlar 23Se 29 och 30 §§ lönegarantilagen. Om återbetalningsskyldighet, se 34–36 §§ samma lag. 24Om en arbetsgivare är föremål för ett insolvensförfarande i annat land får arbetstagaren ansöka om utbetalning av garantibelopp hos tillsynsmyndigheten (21 § lönegarantilagen). om inkomst av näringsverksamhet genom delägarskap. Fiskelaget är i svensk rätt till sin konstruktion närmast att betrakta som ett enkelt bolag.25 Det grundläggande anställningsförhållande som sjöfolksdirektivet förutsätter vara det normala rättsliga förhållandet ombord på fartyg synes således saknas vad gäller de flesta yrkesfiskare i . I artikel 2.2 lönegarantidirektivet hänvisas till nationell rätt vad gäller fastställande av begreppen ”arbetstagare” och ”arbetsgivare”. En person omfattas alltså av tillämpningsområdet för lönegarantidirektivet dels om personen är att anse som arbetstagare enligt nationell rätt och inte omfattas av undantaget för ett likvärdigt skydd (artikel 1), dels om personens arbetsgivare ska anses vara insolvent i direktivets mening (artikel 2).26 gäller, enligt praxis, att artikel 2.2 ska tolkas mot bakgrund av de sociala målen för lönegarantidirektivet. Dessa är enligt domstolen att alla arbetstagare ska garanteras ett unionsrättsligt minimiskydd vid arbetsgivarens insolvens genom betalning av utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för . Domstolen har understrukit att lönefordringar till sin natur är av yttersta vikt för den enskilde. Medlemsstaterna kan följaktligen inte enligt egna bestämmelser definiera begreppet arbetstagare på ett sådant sätt att de sociala målen i fråga äventyras.27 Utrymmet för nationella regleringar begränsas således av de sociala mål som medlemsstaterna är skyldiga att iaktta. Det är i vanligt att yrkesfiskare driver sin verksamhet som företagare. Den struktur som råder inom fiskerinäringen har berörts i avsnitt 6.2 och konstruktionen med fiskelag nämnts. Fiskarna har av tradition betraktat sig som samverkande företagare. Även lagstiftaren synes i regel utgå från att lottfiskarna normalt sett utgör egenföretagare. I proposition 1974:115 s. 6 uttalar departementschefen följande: ”Både de svenska yrkesfiskarna som äger båt eller del däri och de fiskare som inte har sådan äganderätt betraktas som egna företagare. Detta beror på det speciella lott- 25Se NJA 1974 s. 176. Fallet finns kommenterat i SvJT 1983 s. 617. 26Se Stroumpoulis m.fl., C-292/14, EU:C:2014:0292. (Lydelsen av artikel 2 hänvisar till det nationella insolvensbegreppet. Även andra förfaranden än likvidationsförfaranden kan omfattas av direktivet. För del rör det sig om konkurs och företagsrekonstruktion.) 27Se Tümer, C-311/13, EU:C:2014:2337. system efter vilket inkomsten fördelas mellan fiskarna i ett fiskelag. Anställningsförhållande föreligger således inte och bestämmelserna om sjömansskatt gäller därför inte.”. I samband med att vissa artiklar i ett ändringsdirektiv till arbetstidsdirektivet (2003/88/EG) som berörde arbete ombord på sjögående fartyg genomfördes uttalade regeringen (prop. 2002/03:109 s. 136) att det ska noteras att fiskerinäringen hade en speciell struktur där fiskarna delade på vinsten genom ett andelssystem och dessa i regel betraktade sig som egna företagare. Endast i den mån fiskarna är arbetstagare skulle de komma att träffas av direktivets bestämmelser. Huruvida en fiskare var att anse som arbetstagare måste enligt regeringen avgöras utifrån en tolkning av begreppet arbetstagare.28 Av rättspraxis framgår också att fiskeriverksamhet i många fall har bedömts som näringsverksamhet. Det gäller såväl skatterättsligt som associationsrättsligt (se not 5, avsnitt 6.2). Även vid prövning av arbetslöshetsersättning och straffrättsligt har fiskare ansetts som företagare. I ett fall från Hovrätten för ansågs en fiskare som hade arbetat ombord på en annan fiskares båt mot betalning i form av manslott ha bedrivit näringsverksamhet och dömdes för bokföringsbrott eftersom han bland annat underlåtit att redovisa arbetsgivaravgifter.29 Emellertid jämställs i vissa fall så kallade beroende uppdragstagare med arbetstagare. Den beroende uppdragstagaren är en person som i formell mening är egenföretagare men vars ställning och arbetsinsats är jämförlig med en arbetstagares. I det ovan redovisade rättsfallet NJA 1972 s. 421 kom fram till att den så kallade manslotten kunde jämställas med lön medan detta inte var möjligt i fråga om den så kallade partslotten (båtlotten), det vill säga den andel av fångsten som tillkom partredarna. Motsvarande tankegångar har även kommit till uttryck i anställningsskyddssammanhang. Utgångspunkten är att en arbetstagare åtminstone delvis har rätt till en minsta garanterad ersättning (vilket inte hindrar att ersättningen är prestationsbaserad). 28En särreglering valdes i detta fall, jfr s. 139: ”Ändringsdirektivet kan därmed genomföras genom att vilotidslagen till viss del görs tillämplig för anställda ombord på fiskefartyg. Med anställd avses här detsamma som sedvanligen omfattas av begreppet ”arbetstagare”.” 29Hovrätten för , dom , B-4665-12. För ersättning enligt lönegarantidirektivet är det inte nödvändigt att arbetsgivaren i det enskilda fallet faktiskt betalat arbetsgivareavgifter, jfr artikel 5 c. rättsutvecklingen har framträtt en princip att tveksamma fall bör avgöras till arbetstagarens fördel, och att ett arbetstagarförhållande kan anses föreligga.30 Även om det är mindre vanligt i anställningsförhållanden att inte någon del av ersättningen är garanterad, är det inte helt oförenligt med att ett anställningsförhållande kan ett anses föreligga.31 Med tanke på de sociala målen för lönegarantidirektivet talar detta för att i situationer där fiskaren kan ses som beroende uppdragstagare även manslotten skulle kunna anses omfattas av lönegarantin. Sammantaget innebär detta att i fråga om sjöfolksdirektivets genomförande det inte är möjligt att generellt kategorisera fiskare som utför arbete ombord på fiskefartyg som arbetstagare eller näringsidkare. I stället måste en bedömning i det enskilda fallet ske för att avgöra om en fiskare är att anse som arbetstagare. För det fall en tvist om tolkningen av lönegarantilagen skulle uppkomma ankommer det i sista hand på domstolarna att avgöra om någon är ”arbetstagare” i lagens mening eller inte. För sjöfolksdirektivets genomförande är det däremot tillräckligt att konstatera att lönegarantilagen är tillämplig för fiskare i den mån de är att bedöma som arbetstagare enligt denna. Någon genomförandeåtgärd är därför inte nödvändig. 30Se NJA 1996 s. 311. Jfr AD 1978 nr 7 och AD 1979 nr 12 om s.k. arrende av frisörsstolar. 31Se AD 1979 nr 155 (installatör utan garanterad minsta förtjänst men som normalt sett blev erbjuden arbete och reseersättning från samma uppdragsgivare). 7 Information och samråd I artikel 1.7 i och rådets direktiv /38/EG av om inrättande av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande i gemenskapsföretag och grupper av gemenskapsföretag för information till och samråd med arbetstagare (företagsrådsdirektivet) ges medlemsstaterna en möjlighet att undanta besättningsmedlemmar i handelsflottan från tillämpningen av direktivet. På samma sätt anges i artikel 3.3 i och rådets direktiv /14/ av om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen (samrådsdirektivet) att medlemsstaterna kan göra undantag från tillämpningen av direktivet genom särskilda bestämmelser för besättningar på fartyg som trafikerar öppet hav. Möjligheten att undanta sjöfolk från tillämpningen av företagsrådsdirektivet och samrådsdirektivet avskaffas nu och direktiven ska tillämpas fullt ut på sjöfolk i hela den Europeiska unionen, se artiklarna 2.1 och 3 sjöfolksdirektivet ([EU] 2015/1794). Enligt artikel 2 sjöfolksdirektivet kompletteras även artikel 10.3 i företagsrådsdirektivet med en bestämmelse med innebörden att en ledamot av ett särskilt förhandlingsorgan eller ett europeiskt företagsråd eller en suppleant i ett sådant organ eller råd ska vara behörig att delta i möten såvida inte ledamoten eller suppleanten befinner sig till sjöss eller i en annan hamn än där rederiet har sitt säte när mötet äger rum. har valt att inte göra bruk av de undantag som avskaffas i företagsrådsdirektivet och samrådsdirektivet.1 För utred- 1 Se prop. 2010/11:60 s. 46 och 2004/05:148 s. 23, och vad gäller lag (1996:359) om europeiska företagsråd, prop. 1995/96:163 s. 28. ningens del blir det därför en fråga om det genom avskaffandet av undantagen finns behov av att förtydliga detta i den svenska nationella lagstiftningen på området samt om den svenska lagstiftningen måste kompletteras med anledning av införandet av den nya bestämmelsen i företagsrådsdirektivet om deltagande i möten (artikel 10.3). Genom företagsrådsdirektivet (2009/38/EG) etableras ett förfarande för förhandlingar i så kallade gemenskapsföretag genom så kallade företagsråd, med arbetstagarrepresentanter.2 Syftet med företagsrådsdirektivet är att förbättra arbetstagarnas rätt till information och samråd i gemenskapsföretag (artikel 1). Bestämmelserna om information och samråd gäller gränsöverskridande frågor i dessa företag. Direktivet innebär att när ett företag eller en grupp av företag med minst 1 000 anställda bedriver verksamhet i två eller flera medlemsländer (nedan kallade gemenskapsföretag), ska den centrala ledningen arbeta för att ett företagsråd, eller ett förfarande för information till och samråd med arbetstagare inrättas (artikel 4). Information och samråd enligt direktivet ska avse gränsöverskridande frågor, det vill säga frågor som rör hela gemenskapsföretaget eller minst två driftställen eller företag som finns i olika medlemsländer. Förhandlingar om inrättandet av ett sådant ska inledas antingen på initiativ av den centrala ledningen i företaget eller företagsgruppen eller på begäran av minst 100 arbetstagare eller deras representanter vid minst två företag eller verksamheter i minst två olika medlemsstater. Företagsledningen och ett särskilt förhandlingsorgan på arbetstagarsidan ska förhandla i syfte att sluta en överenskommelse om de närmare riktlinjerna för hur informationen till och samrådet med arbetstagarna ska hanteras. Direktivet anger bestämmelser om vad avtalet ska innehålla (artikel 6), bland annat ska förhållandet mellan information och samråd med företagsrådet och med 2 Råden kallas ibland EWC, efter den engelska termen . avses enligt direktivet företag som har minst ettusen arbetstagare i medlemsstaterna, varav minst etthundrafemtio arbetstagare i var och en av minst två medlemsstater. nationella arbetstagarorgan regleras. I en bilaga till direktivet återfinns detaljerade bestämmelser om de europeiska företagsrådens uppgifter, sammansättning och arbetsordning. Parterna kan avvika från bestämmelserna i avtalet. Om ledningen för gemenskapsföretaget eller företagsgruppen vägrar förhandla eller om parterna förhandlande ännu inte har kunnat komma överens ska bestämmelserna i bilagan tillämpas (artikel 7). Ledamöterna i det särskilda förhandlingsorganet och det europeiska företagsrådet ska ha det skydd som gäller för arbetstagarrepresentanter enligt nationell rätt i det land där de är anställda (artikel 10). De ska också ha möjlighet att delta i för sitt uppdrag relevant utbildning, med bibehållen lön. Det huvudsakliga syftet med samrådsdirektivet (2002/14/EG) är att etablera en allmän ram med minimikrav för arbetstagares rätt till information och samråd i företag eller driftställen inom gemenskapen (artikel 1). Formerna för information och samråd ska avgöras och genomföras i enlighet med nationell lagstiftning och den praxis som finns för relationerna mellan arbetsmarknadens parter och på ett sådant sätt att ändamålet med informationen och samrådet säkerställs. Direktivet avser också att främja dialogen mellan arbetsmarknadens parter. Samrådsdirektivet utgör ett minimidirektiv. Det framgår av artikel 4.1, som anger att de genom direktivet etablerade principerna inte ska påverka tillämpningen av gällande nationella bestämmelser och praxis som är mer gynnsamma för arbetstagarna. Medlemsstaterna kan välja mellan att reglerna ska gälla i företag som i en medlemsstat sysselsätter minst 50 arbetstagare eller vid driftställen som i en medlemsstat sysselsätter minst 20 personer (artikel 3.1). Medlemsstaterna kan under vissa förutsättningar undanta politisk, vetenskaplig, konstnärlig och opinionsbildande verksamhet (artikel 3.2). Dessutom får som ovan anmärkts undantag göras för besättningar på fartyg som trafikerar öppet hav (artikel 3.3). Direktivet innehåller grundläggande regler om information till och samråd med arbetstagare (artikel 4). formera om den senaste och den förväntade utvecklingen av företagets verksamhet och den ekonomiska situationen (artikel 4.2). Information och samråd ska även omfatta strukturen och den förväntade utvecklingen när det gäller sysselsättningen hos arbetsgivaren och om föregripande åtgärder planeras bland annat vid hot mot sysselsättningen. Utöver detta ska information lämnas och samråd ske avseende beslut som kan medföra väsentliga förändringar i arbetsorganisationen eller anställningsavtalen, inklusive beslut om övergång av verksamhet eller om kollektiva uppsägningar.3 Informationen ska lämnas vid ett sådant tillfälle, på ett sådant sätt och med ett sådant innehåll som gör det möjligt för särskilt arbetstagarrepresentanterna att granska informationen på ett adekvat sätt och vid behov förbereda samråd (artikel 4.3). Samråd ska ske med säkerställande av att tillfället, sättet och innehållet är lämpligt och genomföras på den lednings- och representationsnivå som är relevant med hänsyn till den fråga som behandlas (artikel 4.4). Samrådet ska genomföras på grundval av de uppgifter som arbetsgivaren lämnat och det yttrande arbetstagarrepresentanterna har rätt att avge.