sou · H4B336 · 2016-05-16 00:00:00 — För de ansökningar om uppehållstillstånd som handläggs av gäller avgiftsbestämmelserna i 8 kap. 5 § UtlF. Avgiftsnivåer och undantag från avgiftsskyldighet motsvarar i huvudsak de i förordningen om avgifter vid utlandsmyndigheterna. I övrigt gäller 11–14 §§ avgiftsförordningen (1992:191) för prövningen av ansökan (se 8 kap. 4 § UtlF). 5Den svenska regleringen avseende arbetstillstånd Utlänningars rätt att arbeta i regleras i UtlL och UtlF samt i föreskrifter som meddelats med stöd av dessa författningar. Enligt huvudregeln i 2 kap. 7 § UtlL ska en utlänning som arbetar i ha ett arbetstillstånd. Det har ingen betydelse om utlänningen är anställd i eller utomlands, vilket innebär att även de som är anställda utomlands men ska arbeta i ska ha ett arbetstillstånd. Kravet på arbetstillstånd gäller enligt 2 kap. 8 c § UtlL inte för en utlänning som är medborgare i något av de nordiska länderna är EES-medborgare eller familjemedlem till en sådan person med uppehållsrätt i har permanent uppehållstillstånd i . De grundläggande bestämmelserna om arbetstillstånd finns i 6 kap. UtlL. Av dessa bestämmelser framgår bl.a. att ett arbetstillstånd alltid är tidsbegränsat (6 kap. 1 § UtlL) och att arbetstillstånd som huvudregel ska ha beviljats före inresan i (6 kap. 4 § UtlL). I detta kapitel lämnas en kortfattad beskrivning av reglerna för arbetstillstånd. I 6 kap. 2 § UtlL anges de grundläggande förutsättningarna för att arbetstillstånd ska beviljas. Av bestämmelsen följer bl.a. att sökanden måste ha ett anställningserbjudande från en arbetsgivare och att inkomsten från anställningen måste vara av sådan storlek att det är Den svenska regleringen avseende arbetstillstånd möjligt för utlänningen att försörja sig på den under vistelsen i landet. Dessutom får lönen, försäkringsvillkoren och övriga anställningsvillkor inte vara sämre än vad som följer av svenska kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen. Berörd facklig organisation ska dessutom ges tillfälle att yttra sig över löne- och anställningsvillkoren. Av 6 kap. 2 § UtlL framgår vidare att arbetstillstånd endast får beviljas om rekryteringsförfarandet är förenligt med de åtaganden som gjort inom Europeiska Unionen. Av detta följer att arbetsgivarens rekrytering måste vara förenligt med principen om unionsföreträde, vilket innebär att anställningen måste annonseras ut inom EU/EES för att det härigenom ska vara möjligt för befolkningen i och EU/EES att söka tjänsten. Arbetsgivaren kan dock anställa en tredjelandsmedborgare även om det finns sökande från eller andra EU/EES-stater. Arbetstillstånd får också ges vid internationella utbyten eller om det annars följer av internationella avtal eller ett avtal med ett annat land. 5.3Särskilda regler för vissa länder och yrken I UtlL och UtlF finns en rad undantag från kravet på arbetstillstånd (se 2 kap. 8 c och 10 §§ UtlL och 5 kap. 1–4 §§ UtlF). Av 2 kap. 8 c § UtlL följer bl.a. att medborgare i de nordiska länderna är undantagna från kravet på arbetstillstånd. Detsamma gäller EU/EES- medborgare och deras familjemedlemmar med uppehållsrätt i och utlänningar som har permanent uppehållstillstånd i . För en del yrken finns också särskilda regler avseende arbetstillstånd, t.ex. artister, au pairer, idrottare och tränare, praktikanter och vid ansökan om ett EU-blåkort1. har vidare avtal med en del länder som innebär att det kan finnas särskilda typer av tillstånd för medborgare i ett visst land, t.ex. , , och . 1 EU-blåkort är ett kombinerat uppehålls- och arbetstillstånd för tredjelandsmedborgare som har eller har erbjudande om en högkvalificerad anställning i en EU-stat. EU-blåkorten regleras huvudsakligen i 6 a kap. UtlL. Den svenska regleringen avseende arbetstillstånd En ansökan om arbetstillstånd kan göras via webbplats eller vid en utlandsmyndighet. Vid ansökan ska sökanden fylla i ett frågeformulär och även bifoga relevanta bilagor, såsom t.ex. anställningserbjudande. Därutöver behövs normalt ingen ytterligare utredning. Ytterligare utredning om bl.a. sökandens utbildning eller yrkeserfarenhet kan dock bli aktuell om t.ex. särskilda omständigheter pekar på att syftet med vistelsen är ett annat än att arbeta eller ansökningshandlingarna är ofullständiga. har ansvaret för bedömningen av arbetstillståndsärenden (6 kap. 5 § UtlL). Enligt 6 kap. 7 § UtlL får regeringen eller – efter regeringens bemyndigande – meddela föreskrifter om att andra myndigheter har rätt att besluta om arbetstillstånd. Enligt 5 kap. 13 § UtlF får ge en svensk beskickning (ambassad) eller ett svenskt konsulat rätt att besluta om arbetstillstånd. har med stöd av ovan nämnda bestämmelser delegerat beslutanderätten i vissa arbetstillståndsärenden till utlandsmyndigheterna (se t.ex. MIGRFS 05/2006 och MIGRFS 04/2008). Även den instans som prövar överklagande av beslut om avvisning och utvisning får i vissa fall också besluta om arbetstillstånd (6 kap. 6 § UtlL). Arbetstillstånd ska enligt 6 kap. 1 § UtlL ges . Tillståndet ska också begränsas till att gälla för ett visst yrke och inledningsvis också en viss arbetsgivare. Om arbetet och vistelsen i ska vara krävs också ett uppehållstillstånd. Ett sådant tillstånd får ges till en utlänning som har fått ett arbetstillstånd (5 kap. 10 § UtlL). Viseringspliktiga utlänningar som ska vistas än i måste i stället ha en visering. Viseringsfria utlänningar behöver i motsvarande fall emellertid endast sitt arbetstillstånd. Den svenska regleringen avseende arbetstillstånd Uppehålls- och arbetstillstånd beviljas som huvudregel eller den som anställningen varar. Tidsbegränsade tillstånd får beviljas under sammanlagt . Därefter kan ett permanent uppehållstillstånd beviljas. begränsas arbetstillståndet till ett visst yrke hos en viss arbetsgivare. begränsas tillståndet bara till ett visst yrke (6 kap. 2 a § UtlL). Vid de ansökningar om uarbetstillstånd som ges in till en svensk beskickning (ambassad) eller ett svenskt konsulat tillämpas förordningen (1997:691) om avgifter vid utlandsmyndigheterna. Enligt förordningen ska ansökningsavgiften betalas när ansökan ges in. Avgiften ska som regel betalas i verksamhetslandets valuta. Ansökningsavgiften för arbetstillstånd är normalt . Vid en ansökan som rör au pairer, idrottsutövare, praktikanter, artister eller feriearbetare är avgiften i stället . Vissa arbetstagare behöver inte betala någon ansökningsavgift. Vid en samtidig ansökan om uppehålls- och arbetstillstånd utgår endast en avgift. För de ansökningar om arbetstillstånd som handläggs av gäller avgiftsbestämmelserna i 8 kap. 5 § UtlF. Avgiftsnivåer och undantag från avgiftsskyldighet motsvarar i huvudsak bestämmelserna i förordningen om avgifter vid utlandsmyndigheterna. I 8 kap. 4 § UtlF anges att bestämmelserna i 11–14 §§ avgiftsförordningen (1992:191) i övrigt gäller för prövningen av ansökan. Enligt 2 kap. 1 § UtlL ska en utlänning som reser in i eller vistas i ha ett pass. Flyktingar och statslösa har oftast inte möjlighet att vända sig till sitt hemlands myndigheter för att få en passhandling. I de internationella konventioner som reglerar förhållandena för dessa grupper1 finns det därför föreskrifter om att det land, där flyktingen eller den statslöse lovligen vistas, ska utfärda ett resedokument för honom eller henne. Enligt 4 kap. 4 § UtlL får en särskild passhandling för resor utanför , ett s.k. resedokument, utfärdas för den som är flykting eller statslös. Av 4 kap. 6 § UtlL framgår att beslut om resedokument meddelas av . Enligt 2 kap. 7 § UtlF ska resedokument utfärdas i de fall som regleras i de i bestämmelsen angivna konventionerna. Enligt 2 kap. 8 § UtlF ska ett resedokument utfärdas och får, då det utfärdas, förses med en anteckning om att innehavarens identitet inte är styrkt. För den utlänning som inte har någon handling som gäller som pass och saknar möjlighet att skaffa en sådan handling kan i stället enligt 2 kap. 1 a § första stycket UtlL utfärda ett s.k. främlingspass. Ett främlingspass kan också vara provisoriskt. I följande avsnitt kommer utredningen lämna en översiktlig redogörelse för den svenska regleringen om främlingspass. 1 Se t.ex. konventionen angående flyktingars rättsliga ställning (SÖ 1954:55), konventionen angående statslösa personers rättsliga ställning (SÖ 1965:54) och konventionen angående flyktingar som äro sjömän (SÖ 1959:16). Bestämmelser om främlingspass finns bl.a. i UtlL och UtlF. Om en utlänning inte har någon handling som gäller som pass och även saknar möjlighet att skaffa en sådan handling (dvs. ett hemlandspass eller en annan resehandling), får enligt 2 kap. 1 a § första stycket UtlL utfärda ett främlingspass för honom eller henne. Av 2 kap. 1 a § tredje stycket UtlL framgår att får utfärda främlingspass även i andra fall, om det finns särskilda skäl. Främlingspass kan enligt tredje stycket t.ex. utfärdas för inresa för de flyktingar som tagits ut inom ramen för den svenska flyktingkvoten. Bestämmelserna i 2 kap. 1 a § första och tredje stycket UtlL är fakultativa. har således ingen skyldighet att utfärda ett främlingspass i ovan angivna fall. Om en utlänning har beviljats uppehållstillstånd enligt 4 kap. 2 eller 2 a §§ UtlL eller fått skyddsstatusförklaring enligt 4 kap. 3 c § UtlL ska enligt 2 kap. 1 a § andra stycket UtlL utfärda ett främlingspass för utlänningen, om han eller hon inte kan få ett nationellt pass. Bestämmelsen är således tvingande till skillnad från regleringen i första och tredje stycket i samma paragraf. Ett främlingspass ska dock inte utfärdas om tvingande hänsyn till den nationella säkerheten eller den allmänna ordningen kräver att så inte sker. Den berörda personens beteende måste dock utgöra ett verkligt och faktiskt hot mot ett grundläggande samhällsintresse eller ett grundläggande intresse för den berörda medlemsstaten för att ett främlingspass ska kunna vägras. Ett sådant hot kan enligt i migrationsärenden2 föreligga om utlänningen har dömts för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse eller annan frihetsberövande påföljd eller mera eller om det finns grundad anledning att anta att utlänningen har begått grova brott. Om en utlänning har ett behov av att resa till eller från , får enligt 2 kap. 14 § UtlF utfärda ett provisoriskt främlingspass. Ett provisoriskt främlingspass gäller bara för eller en enstaka resa. Alla länder accepterar inte provisoriska främlingspass. 2 /download/18.5e83388f141c129ba63109a5/1409065683964 /handbok_migrationsarenden.pdf. ger personal råd och vägledning i ärendehanteringen. kan provisoriskt främlingspass beviljas i ett flertal fall, t.ex. för en utlänning som nekats främlingspass eller resedokument på grund av missbruk av tidigare utfärdat pass eller grov brottslighet, och som behöver företa en mycket angelägen resa. För att ska utfärda ett främlingspass till en utlänning utanför krävs normalt att identiteten är styrkt. En- ligt 2 kap. 13 § andra stycket UtlF får ett främlingspass emellertid, då det utfärdas, förses med en anteckning om att innehavarens identitet inte är styrkt. En ansökan om främlingspass ska enligt 2 kap. 15 § UtlF ges in till eller, om utlänningen inte befinner sig i , till en utlandsmyndighet. Närmare bestämmelser om och utlandsmyndigheternas handläggning av ärenden gällande främlingspass finns i föreskrifter om främlingspass och resedokument (MIGRFS 10/2011). En ansökan om främlingspass kan aktualiseras i samband med en ansökan om uppehållstillstånd, då den som ansöker om tillstånd saknar en handling som gäller som pass och inte heller kan skaffa en sådan handling. En ansökan om främlingspass kan aktualiseras för tillståndsärendet eller sedan tillstånd beviljats. Som framgått ovan i avsnitt 6.2 är det som fattar beslut i ärenden om främlingspass (se 2 kap. 1 a § UtlL). Ett främlingspass ska enligt 2 kap. 13 § första stycket UtlF utfärdas med en giltighetstid av högst och får, antingen då det utfärdas eller senare, förses med en anteckning som begränsar dess giltighetsområde. Innehavaren av ett främlingspass ska under en resa kunna visa upp bevis på att personen har tillstånd att vistas i , dvs. ett uppehållstillståndskort (se vidare i avsnitt 4.8). Regler om avgifter för passärenden som handläggs hos finns i UtlF och avgiftsförordningen (1992:191). Vid en ansökan om främlingspass som ges in till tar verket ut en avgift i enlighet med 8 kap. 4 § UtlF. Ansökningsavgiften för ett främlingspass är och för ett provisoriskt främlingspass . Någon ansökningsavgift ska inte tas ut för en ansökan om främlingspass för en utlänning som tagits emot i inom ramen för ett beslut som regeringen har meddelat om överföring av skyddsbehövande till . Vid de ansökningar om främlingspass som ges in till en svensk beskickning (ambassad) eller ett svenskt konsulat tillämpas i stället förordningen (1997:691) om avgifter vid utlandsmyndigheterna. Enligt förordningen ska ansökningsavgiften betalas när ansökan ges in. Avgiften ska vidare i regel betalas i verksamhetslandets valuta. Ansökningsavgiften är densamma som vid en ansökan som ges in till , dvs. för ett främlingspass och för ett provisoriskt främlingspass. Vid en ansökan om främlingspass för en utlänning som med stöd av ett särskilt regeringsbeslut ska överföras till tas ingen avgift ut. 7Den svenska regleringen på viseringsområdet Visering är ett tillstånd att resa in i och vistas i under en viss . En utlänning som reser in i eller vistas i ska enligt huvudregeln i 2 kap. 3 § UtlL ha en Schengenvisering eller en nationell visering (en s.k. D-visering). Bestämmelser om Schengenviseringar finns i och rådets förordning (EG) nr 810/2009 av om införande av en gemenskapskodex om viseringar (viseringskodex). De nationella viseringarna regleras i stället i UtlL och UtlF. Med stöd av UtlF har dessutom utfärdat föreskrifter om handläggningen av vissa viseringsärenden (MIGRF 05/2011). Från kravet på visering finns ett flertal undantag. Enligt 2 kap. 8 a § UtlL är bl.a. EES-medborgare, en utlänning som har uppehållskort eller ett permanent uppehållskort som har utfärdats i eller av en behörig myndighet i en annan EES-stat och en utlänning som har uppehållstillstånd eller ställning som varaktigt bosatt i undantagna från kravet på visering. Av 2 kap. 9 § UtlL följer vidare att regeringen får föreskriva ytterligare undantag från kravet på visering. Sådana föreskrifter finns i 3 kap. 1 § UtlF. För diplomater och avlönade konsulära tjänstemän som är anställda i av främmande stater samt deras familjer och anställda finns särskilda bestämmelser i 2 kap. 10 § första stycket UtlL och 3 kap. 9 § UtlF. I detta kapitel lämnas en kortfattad beskrivning av regleringen om viseringar. Den svenska regleringen på viseringsområdet 7.2Schengenvisering och nationell visering viseringar gäller normalt för hela Schengenområdet. Med en Schengenvisering kan en tredjelandsmedborgare resa in i ett Schengenland och sedan fritt resa omkring i hela Schengenområdet, då personkontrollerna vid inre gränser är avskaffade. En nationell visering (D-visering) ger rätt att resa in i och vistas i och omfattas inte av viseringskodexen. Enligt och rådets förordning (EU) nr 265/2010 om ändring av konventionen om tillämpning av och av förordning (EG) nr 562/2006 vad gäller rörlighet för personer med visering för en längre vistelse följer vidare att en tredjelandsmedborgare som innehar en nationell visering som utfärdats av en medlemsstat har rätt att resa till de andra medlemsstaterna . Schengenviseringar regleras uteslutande i viseringskodexen. Med visering avses enligt viseringskodexen ett tillstånd som utfärdas av en medlemsstat för transitering genom eller en planerad vistelse inom medlemsstaternas territorium som inte varar mer än från och med dagen för första inresa till medlemsstaternas territorium (artikel 2.1). Med visering avses vidare transitering genom de internationella transitområdena på flygplatser i medlemsstaterna. En Schengenvisering kan utfärdas som en enhetlig visering, en visering med territoriellt begränsad giltighet eller för flygplanstransitering. Med enhetlig visering avses enligt artikel 2.3 en visering som gäller inom medlemsstaternas hela territorium. Med en visering med territoriellt begränsad giltighet avses enligt artikel 2.4 i stället en visering som är giltig inom en eller flera – men inte alla – medlemsstaters territorium. En sådan visering får undantagsvis utfärdas om det bedöms nödvändigt att avvika från de annars gällande inresekraven av t.ex. humanitära skäl, av hänsyn till nationella intressen eller på grund av internationella förpliktelser. Den svenska regleringen på viseringsområdet för flygplatstransitering avses slutligen en visering som är giltig för transitering genom de internationella transitområdena på en eller flera av medlemsstaternas flygplatser (artikel 2.5). För vistelser i som överstiger kan sökanden ansöka om en nationell visering (D-visering). En sådan visering beviljas än , dock högst . Sådana viseringar omfattas inte av viseringskodexen. För att beviljas en nationell visering krävs det särskilda skäl (3 kap. 4 § UtlL). Det kan t.ex. röra sig om nära släktingar som önskar vistas här i landet för släktbesök än eller affärsbesök (se prop. 2010/11:121 s. 36). Villkoren för beviljande av Schengenviseringar finns i viseringskodexen. I 3 kap. 1 § UtlL finns endast en hänvisning till bestämmelserna. Grunderna för beviljande av nationella viseringar (D-vise- ringar) regleras i stället i 3 kap. 4 § UtlL. Vid en ansökan om visering ska sökanden ha ett gällande pass eller annan handling som godtas som pass. Han eller hon ska vidare – på begäran – kunna visa upp dokument av vilka syftet med och förutsättningarna för den planerade vistelsen framgår. Sökanden ska också ha en medicinsk reseförsäkring för vistelsen och tillräckliga medel för sitt uppehälle under såväl vistelsen som återresan, eller på laglig väg kunna skaffa sig sådana medel. En ansökan om Schengenvisering ska bl.a. avslås om sökanden ger in en resehandling som är en förfalskning, om sökanden inte kan styrka ändamålet med och villkoren för den planerade vistelsen eller inte tillhandahåller bevis på att han eller hon har tillräckliga medel för sitt uppehälle under den planerade vistelsen och för återresan. En ansökan om Schengenvisering ska också avslås om sökanden finns på en spärrlista i SIS i syfte att vägras inresa, om sökanden anses vara ett hot mot medlemsstaternas allmänna ordning, inre säkerhet, folkhälsa eller internationella förbindelser eller om det finns rimliga tvivel när det gäller tillförlitligheten hos sökandens utsagor eller dennes avsikt att lämna medlemsstaternas territorium innan den sökta viseringen löper ut (artikel 32). SIS står för Schengens Den svenska regleringen på viseringsområdet informationssystem och är ett gemensamt system för de länder som deltar i . I systemet kan myndigheter lägga in och söka fram uppgifter om handlingar och personer som är efterlysta eller på annat sätt eftersökta eller som ska nekas inresa i Schengenområdet. Grunderna för att neka en nationell visering överensstämmer i stort med de materiella grunderna för avvisning, dvs. att utlänningen kan antas komma att sakna medel för sin vistelse och återresa, kan antas komma att försörja sig på ett oärligt sätt eller arbeta utan arbetstillstånd eller kan antas komma att begå brott eller ägna sig åt samhällsfarlig verksamhet (se prop. 1988/89:86 s. 58). Ytterligare en förutsättning för att få visering är att utlänningen inte kan antas ha för avsikt att bosätta sig här. En nationell visering kan dock beviljas, trots att det finns risk för att sökanden inte kommer att lämna landet vid viseringstidens utgång, om det finns mycket starka humanitära skäl eller om det är fråga om deltagande i seminarier, idrottsligt eller kulturellt utbyte eller seriösa affärsbesök med stora ekonomiska intressen. Som huvudregel ska en sökande inställa sig personligen vid en ansökan om visering. Sökanden ska då ge in ett ifyllt ansökningsformulär, resehandlingar och fotografi och – i tillämpliga fall – även tillåta upptagande av fingeravtryck. Det går också att ansöka om visering via internet. Vid en sådan webbansökan går ansökan elektroniskt direkt till den utlandsmyndighet som ansvarar för ärendet. kan sökanden boka för att visa upp eller lämna in pass och lämna biometri (ansiktsfotografi och fingeravtryck). Sökanden ska som huvudregel även betala en viseringsavgift och tillhandahålla adekvata handlingar samt också visa att han eller hon har en tillräcklig och giltig medicinsk reseförsäkring. I ansökningsblanketten för såväl en Schengenvisering som en nationell visering efterfrågas uppgifter om bl.a. sökandens identitet, pass, civilstånd och syftet med resan. I bilagor till ansökan ska den sökande lämna närmare uppgifter om familjeförhållanden och syftet med resan, t.ex. om vistelsen avser affärs- eller konferensbesök, släkt- eller vänbesök eller besök för turiständamål, genomresa eller medicinsk behandling. Vid en ansökan om en nationell visering och Den svenska regleringen på viseringsområdet vid en ansökan om en Schengenvisering för släkt- eller vänbesök krävs dessutom att den person som sökanden ska besöka lämnar kompletterande uppgifter. Sökanden och den han eller hon ska besöka ska bl.a. ange hur länge de har känt varandra, avsikten med besöket, vem som ska bekosta resa och uppehälle samt om det finns andra skäl som gör besöket särskilt angeläget. I vissa fall genomförs även kompletterande intervjuer med sökanden. Vilka myndigheter som är behöriga att handlägga ansökningar om Schengenvisering regleras i viseringskodexen. Ansökningar handläggs som huvudregel av ambassader och konsulat – i viseringskodexen gemensamt betecknade konsulat – som också ska fatta beslut med anledning av dem (jfr artikel 4.1). Vid medlemsstaternas yttre gränser får ansökningar emellertid också prövas och beslut fattas av myndigheter som ansvarar för personkontroller vid sådana gränser (artikel 4.2). I medlemsstaternas utomeuropeiska territorier får ansökningar dessutom prövas av och beslut fattas av de myndigheter som den berörda medlemsstaten utser (artikel 4.3). Medlemsstaten kan därtill begära att andra myndigheter än de som anges i artiklarna 4.1 och 4.2 ska medverka vid prövningen av och vid beslut om ansökningar (artikel 4.4). Enligt artikel 8 kan en medlemsstat också välja att representeras av en annan medlemsstat i viseringsärenden. Enligt samma bestämmelse har medlemsstaterna också möjlighet att samarbeta med externa tjänsteleverantörer i viseringsärenden. I 3 kap. 5 § UtlL stadgas att beslut om nationell visering meddelas av och (). Enligt samma bestämmelse framgår också att beslut om Schengenviseringar får meddelas av . Regeringen och – efter regeringens bemyndigande – får enligt 3 kap. 6 § UtlL ge andra myndigheter rätt att besluta om visering. Enligt 3 kap. 12 § första stycket UtlF får ge en svensk beskickning (ambassad) eller ett svenskt konsulat rätt att besluta i Den svenska regleringen på viseringsområdet ärenden om nationella viseringar. har med stöd av ovan nämnda bestämmelser bemyndigat svenska beskickningar och konsulat att bevilja och avslå ansökningar om nationell visering (se MIGRFS 05/2011). Enligt 3 kap. 6 § tredje stycket UtlL får regeringen ingå en överenskommelse med en Schengenstat om att den statens behöriga myndigheter får meddela beslut om Schengenviseringar. Denna bestämmelse innebär att en annan Schengenstat kan utfärda en Schengenvisering för räkning, t.ex. om saknar diplomatisk representation i det land där viseringen söks. har ingått en rad sådana överenskommelser. En Schengenvisering är giltig för vistelse . Giltighetstiden beror på längden och avsikten med vistelsen i och Schengenområdet. Viseringen kan i sig vara giltig för flera korta vistelser . Viseringen gäller normalt för inresa i alla Schengenländer (enhetlig visering). I undantagsfall kan den bara gälla för vistelse i det land som utfärdat den (en visering med territoriellt begränsad giltighet).