sou · H4B358 · 2016-09-15 00:00:00 — annan databas (i praktiken genom fiktionen att webbplatsen anses uppdelad i två skilda delar), blev frågan vad som i det enskilda fallet krävs för att den anslutande informationen ska betraktas som en annan samling information skild från den databas vars innehåll inte kan påverkas av annan. kom fram till att omode- rerade användarkommentarer kan ses som en egen databas. När det gällde kraven för att det ska vara fråga om flera databaser framhöll att detta får avgöras efter hur förhållandena naturligen uppfattas och inte t.ex. efter hur informationen i data- basen är systematiserad eller tekniskt lagrad. Genom dessa rättsfall framgår att det är möjligt att ett visst inne- håll på en webbplats kan anses utgöra en egen databas, i den större databasen, förutsatt att det är naturligt att betrakta innehållet som en enhet, skild från resterande innehåll på webbplatsen. Avgöran- dena berörs ytterligare i bl.a. avsnitt 10.2.2. 12.3.3Kan innehållet ändras endast av den som driver verksamheten? En ytterligare förutsättning för grundlagsskydd enligt databas- regeln är att innehållet kan ändras endast av den som driver verk- samheten. Bakgrunden till denna förutsättning är det ensamansvar som databasens utgivare har. Detta bygger på att han eller hon ska ha möjlighet att granska material och fatta beslut om vad som ska publiceras. Teknikutvecklingen har lett till att massmedieföretagen publice- rar sig på flera olika plattformar på internet och använder en rad olika internettjänster. Dessa internettjänster kan innefatta allt från s.k. webbhotell till att skaffa konton på olika sociala medier. Inter- nettjänsterna ser olika ut och fungerar på skilda sätt. Oavsett om det är fråga om webbhotelltjänster eller om att skaffa ett konto på t.ex. Facebook finns det användarvillkor av olika slag som reglerar det juridiska förhållandet mellan tillhandahållaren och användaren. Begreppet sociala medier omfattar en stor mängd webbplatser och även dessa skiljer sig åt i fråga om hur de fungerar och hur användar- villkoren ser ut. Nedan nämns några aktörer och exempel på deras användarvillkor. Det ska dock framhållas att villkoren nedan är standardvillkor. Villkoren kan i det enskilda fallet givetvis se annor- lunda ut, beroende på vad parterna har kommit överens om. Massmedieföretagens avskilda ytor på sociala medier YouTube är en webbplats med videoklipp som laddas upp av dess användare, med tillhörande diskussioner och sociala mediefunktioner. Twitter är en social nätverkstjänst och mikroblogg där man skriver meddelanden, s.k. tweets. YouTube och Twitter tillämpar snarlika användarvillkor. I villkoren anges bl.a. att kontoinnehavaren beviljar tillhandahållaren en världsomfattande, icke-exklusiv, kostnadsfri och överlåtbar licens (med rätt att underlicensera) att använda, repro- ducera, sprida, göra bearbetningar av, visa och framföra innehållet. YouTube och Twitter förbehåller sig även rätten att ta bort innehåll som är i strid med villkoren. Facebook är en social nätverkstjänst där användarna kan skapa en personlig profil, lägga till andra användare som vänner och utbyta meddelanden, samt få automatiska meddelanden när någon postar meddelanden eller media på deras profil. Även Facebook förbehåller sig rätten att ta bort innehåll och uppgifter som publiceras på Facebook i strid med villkoren. Vidare anges i villkoren bl.a. att kontoinnehavaren (under vissa förutsättningar) beviljar Facebook en icke-exklusiv, överföringsbar, ”vidarelicensierbar”, royaltyfri, global licens att använda innehåll som skyddas av upphovsrätten, t.ex. foton eller filmklipp, som kontoinnehavaren publicerar på eller i anslutning till Facebook. En stor aktör är WordPress. Detta är ett publiceringsverktyg för webbplatser och används i både av privata bloggare och olika företag, bl.a. massmedieföretag. Av WordPress användarvillkor följer bl.a. att företaget har rätten att radera eller redigera inlägg som strider mot förhållningsreglerna eller om innehållet anses opassande. och () är två företag som tillhandahåller webbhotelltjänster. Ett webbhotell är en tjänst som möjliggör för den som inte vill upprätthålla en egen offentlig webbserver att publicera sig på World . Av användarvillkor följer att bolaget har rätt att kontrollera informa- tion som hanteras inom webbhotellet, under vissa förutsättningar, samt rätt att ta bort eller flytta information som hanteras inom webbhotellet om denna information riskerar att orsaka skada för Bineros kunder, servrar eller nätverk. VMI har å andra sidan inte något sådant förbehåll. VMI förbehåller sig i användarvillkoren endast rätten att stänga webbplatsen om abonnenten publicerar grovt anstötligt material. Massmedieföretagens avskilda ytor på sociala medier Det har ännu inte prövats av domstol hur strikt tolkning som ska gälla av databasregelns krav att endast den som driver verk- samheten ska kunna ändra dess innehåll. Frågan vilken betydelse användarvillkor av nu nämnt slag har i det sammanhanget är således inte avgjord. tog upp frågan om grundlagsskydd kan gälla för material som publiceras av redaktionen för ett massmedie- företag på en särskild för redaktionen eller massmedieföretaget av- sedd ”yta” under den övergripande tjänsten (Ny yttrandefrihetsgrund- lag – presenterar tre modeller, SOU 2010:68 och En översyn av tryck- och yttrandefriheten, SOU 2012:55). angav att det med utgångspunkt från bl.a. Högsta domstolens dom i NJA 2007 s. 309 inte är otänkbart att informationen på ett enskilt Twitter-konto eller Youtube-konto skulle kunna dels anses tillhandahållen av kontoinnehavaren, dels anses utgöra en egen databas inom den större övergripande data- basen. En förutsättning var att innehållet framstod som en väl avgränsad och sammanhållen enhet i förhållande till annat innehåll i den större övergripande databasen. angav vidare att en förutsättning för grundlagsskydd enligt databasregeln dock är att innehållet i databasen kan ändras endast av ”den som driver verksamheten”. Kommittén konstaterade att i flertalet fall innebär de användarvillkor som sätts upp av tillhandahållaren av den övergripande tjänsten att denne, i förhållande till innehavaren av respektive konto, förbehåller sig rätten att ändra i eller i vart fall av- publicera material som har publicerats av kontoinnehavaren. Frågan uppkom då om ett sådant förbehåll, även om det i praktiken inte utnyttjas, i sig innebär att grundlagsskydd är uteslutet. kom till slutsatsen att svaret vid en strikt tolkning av databasregeln enligt dess ordalydelse troligtvis var jakande (SOU 2010:68 s. 71 f.). Någon ändring av databasregeln som skulle ha direkt betydelse för den rättsliga bedömningen av massmedie- företagens yttranden på avskilda ytor som t.ex. sociala medier föreslogs inte av . Massmedieföretagens avskilda ytor på sociala medier Vår bedömning: Det har inte framkommit tillräckligt starka skäl för att ändra den nuvarande lagstiftningen när det gäller frågor rörande massmedieföretagens yttranden på avskilda ytor på sociala medier. Frågan om ett massmedieföretags yttranden på avskilda ytor på t.ex. sociala medier kan omfattas av grundlagsskydd beror på vilken bedömning som görs av databasregelns krav att innehållet dels ska tillhandahållas av kontoinnehavaren (dvs. i detta fall massmedie- företaget) och anses utgöra en egen databas och dels kunna ändras endast av den som driver verksamheten. När det gäller kravet att innehållet ska tillhandahållas av konto- innehavaren och anses utgöra en egen databas gör vi följande över- väganden. Högsta domstolens domskäl i målen NJA 2007 s. 309 och NJA 2014 s. 128 talar för att ett massmedieföretags yttranden på en avskild yta på sociala medier kan anses tillhandahållna av konto- innehavaren och utgöra en egen databas i YGL:s mening. Detta förutsätter dock att det med hänsyn till hur innehållet är ordnat på webbplatsen är naturligt att betrakta massmedieföretagets innehåll som en enhet, skild från övrigt innehåll. Möjligheten för mass- medieföretaget att ordna webbplatsen så att dess innehåll är avskilt från övrigt innehåll på webbplatsen ser dock olika ut för olika internettjänster. På t.ex. Facebook kan kontoinnehavaren inte själv styra över hur dess material ska vara avskilt från övrigt material på webbplatsen utan detta styrs helt av Facebook som bestämmer hur layouten på webbplatsen ska se ut. Många andra sociala medier fungerar på samma sätt. Detta torde dock inte hindra att innehållet skulle kunna anses tillhandahållet av kontoinnehavaren och att det kan vara tillräckligt avskilt och därmed kunna utgöra en egen data- bas i den betydelse begreppet har fått i praxis i anslutning till data- basregeln. En bedömning måste dock göras i varje enskilt fall. Vi delar således bedömning i denna del. När det gäller kravet att innehållet kan ändras endast av den som driver verksamheten kan till en början konstateras att användar- villkoren skiljer sig åt mellan olika internettjänster. Det är dock klart att det inte enbart är vid registrering av konton på olika sociala Massmedieföretagens avskilda ytor på sociala medier medier som det finns användarvillkor med förbehåll. Även vid t.ex. webbhotelltjänster kan det i användarvillkoren finnas förbehåll av olika slag. Frågan är då om sådana förbehåll alltid utesluter grund- lagsskydd. Den närmare frågan är hur kravet i databasregeln att innehållet kan ändras endast av den som driver verksamheten ska tolkas. Ett förbehåll om att tillhandahållaren av internettjänsten i efter- hand kan redigera eller ta bort innehåll kan, så som anförde, vid en strikt tolkning av databasregeln enligt dess ordalydelse anses innebära att verksamheten kan ändras av annan och att grundlagsskydd därför är uteslutet eftersom konto- innehavaren inte råder över innehållet. Det finns än så länge inget domstolsavgörande i frågan och det är oklart om kravet ska tolkas så strängt. Det finns omständigheter som talar både för och emot en sådan strikt tolkning. Bakgrunden till kravet att innehållet helt ska styras av avsändaren är det ensamansvar som databasens utgivare har. Ensamansvaret är en av de tryck- och yttrandefrihetsrättsliga grundprinciperna. Ända sedan databasregelns tillkomst har förutsättningen att innehållet inte ska kunna ändras av annan haft stor betydelse. I förarbetena till YGL diskuterades ensamansvaret och det angavs att sådan interaktiv kommunikation vid vilken mottagaren kunde ändra innehållet i den källa från vilken information hämtas skulle falla utanför grundlags- skyddet (prop. 1990/91:64 s. 66 f.). Att mottagaren inte skulle ha möjlighet att påverka innehållet var alltså avgörande vid införandet av databasregeln och frågan om vilka medier som regeln skulle omfatta. Vid införandet av YGL formulerades således kravet på så sätt att mottagaren inte skulle kunna ändra innehållet. omformulerades detta till ett krav på att endast den som driver verksamheten ska kunna ändra innehållet. Syftet var att klar- göra att bestämmelsen inte heller omfattar sådana databaser där t.ex. en extern informationsleverantör kan ändra innehållet utan före- gående åtgärd av databasinnehavaren (prop. 2001/02:74 s. 98 f.), se vidare avsnitt 11.1.2 i detta betänkande. Ändringen 2003 kan ses som en åtstramning av förutsättningen att innehållet helt ska styras av avsändaren. Användarvillkor med förbehåll kan innebära att ut- givarens ansvar kan komma att omfatta även material som han eller hon inte har haft möjlighet att granska i förväg, vilket alltså är i strid med den grundläggande tanken bakom ensamansvaret. Massmedieföretagens avskilda ytor på sociala medier står som ett starkt argument för en strikt tolkning av kravet att innehållet ska kunna ändras endast av den som driver verksamheten. Mot detta kan invändas att användarvillkoren innebär att till- handahållaren av internettjänsten först i efterhand kan redigera eller ta bort visst innehåll. I praktiken torde användarvillkoren sällan innebära att tillhandahållaren faktiskt ändrar i innehållet utan endast att material tas bort. Det främsta argumentet mot en alltför strikt tolkning är dock enligt vår bedömning att det inte bara är för sociala medier som det finns användarvillkor med någon form av förbehåll. Sådana villkor kan uppställas även vid tillhandahållande av bl.a. webbhotell och publiceringsverktyg. Frågan kan därför väckas om en tolkning med innebörden att grundlagsskydd alltid är uteslutet då det finns någon typ av förbehåll i användarvillkoren skulle kunna medföra att alla yttranden som massmedieföretag publicerar på internet riskerar att hamna utanför det automatiska grundlagsskyddet. En sådan effekt kan knappast vara önskvärd. Vi anser vid en sammantagen bedömning att den bestämda slut- sats som anges i direktiven, nämligen att massmedieföretagens avskilda ytor på sociala medier saknar grundlagsskydd, kan ifrågasättas. Det bör i stället finnas utrymme att göra en mer nyan- serad bedömning i varje enskilt fall. Det finns i det här avseendet inga tydliga gränser mellan olika internettjänster. Internetland- skapet är i ständig förändring och det dyker upp nya plattformar medan andra försvinner. Sociala medier omfattar en mängd olika tjänster med olika villkor och förutsättningar. En rad gränsdragningsfrågor kan uppstå. Enligt vår bedömning framstår det inte som uteslutet att massmedieföretagens avskilda ytor på sociala medier kan omfattas av det automatiska grund- lagsskyddet. Frågan måste dock bedömas från fall till fall och då med utgångspunkt i de rättsliga krav som allmänt sett anses gälla för att databasverksamhet ska omfattas av YGL. Detta är dock en fråga som kan och bör överlämnas till rättstillämpningen. Vi anser mot denna bakgrund att det inte har framkommit tillräckligt starka skäl för att ändra den nuvarande lagstiftningen. Massmedieföretagens avskilda ytor på sociala medier Om man i det enskilda fallet skulle finna att ett massmedie- företags yttrande på sociala medier omfattas av det automatiska grundlagsskyddet kan frågor uppkomma om ansvar för s.k. användar- kommentarer och konsekvenser vid bristande avskiljande från det redaktionella materialet. Frågor av det slaget får övervägas med utgångspunkt i de principer som beskrivs i avsnitt 11.2.2 i detta betänkande. och ansvar för databaser Ett viktigt inslag i skyddet för tryck- och yttrandefriheten är den särskilda ansvarsordning som gäller om tryck- eller yttrandefrihets- brott har förekommit i en framställning som omfattas av grund- lagarna. Ansvarsystemet består av flera olika komponenter. En princip om s.k. ensamansvar tillämpas som innebär att bara en person kan hållas straff- och skadeståndsrättsligt ansvarig för inne- hållet i ett grundlagsskyddat massmedium. Den ansvarige pekas ut i förväg enligt en särskild ansvarskedja. Tanken är att denna ordning ska främja yttrandefriheten men underlätta ingripanden mot tryck- och yttrandefrihetsbrott. Den som är ansvarig enligt tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) ansvarar för innehållet oavsett hur han eller hon har bidragit till framställningen och oberoende av faktisk vetskap om massmediets innehåll i förväg. Denna princip kallas ibland för ”uppsåtspresumtionen” och är central för att systemet med ensamansvar ska fungera. I vissa speciella fall kan det göras undantag från denna princip, t.ex. om en utgivare har utsetts för skens skull. En annan aspekt på ansvarsfrågorna rör reglerna om åtals- preskription vid tryck- och yttrandefrihetsbrott. Preskriptions- tiderna i TF och YGL är korta i syfte att den straffrättsliga be- dömningen ska ske enligt de samhällsvärderingar som gällde vid publiceringen. Som huvudregel börjar preskriptionstiden löpa från det att ett yttrande offentliggörs för allmänheten . Ett undantag från denna huvudregel rör tillhandahållanden av Preskriptionsregler och ansvar för databaser information ur grundlagsskyddade databaser. För dessa gäller att preskriptionstiden beräknas från den tidpunkt då den aktuella in- formationen inte längre tillhandahålls. Det innebär att innehållet i en artikel på en grundlagsskyddad webbtidning preskriberas först efter det att artikeln har tagits bort. Genom Högsta domstolens avgörande i NJA 2013 s. 945 slås det fast att ansvarsystemet i fråga om publiceringar på internet innebär att en utgivare får ansvara även för äldre material på en webbplats som har publicerats efter beslut av en tidigare utgivare. Den nuvarande ordningen innebär alltså att utgivaren under straff- ansvar även ansvarar för material som har lagts ut på en webbplats utan att han eller hon har fattat beslut om eller haft möjlighet att fatta beslut om publiceringen. Avgörandet aktualiserar frågan om de nu gällande reglerna rörande ansvar och preskription för publiceringar på nätet är ända- målsenliga. 13.2Allmänna regler om preskription Bestämmelserna i svensk straffrätt innebär som huvudregel att alla brott förr eller senare preskriberas. gäller dock att vissa allvarliga brott aldrig preskriberas, om de har begåtts av någon som fyllt vid gärningstillfället (mord, dråp, grovt folkrättsbrott, folkmord eller vissa fall av terroristbrott). Preskriptionsreglerna i den allmänna straffrätten skiljer sig påtagligt från vad som gäller för tryck- och yttrandefrihetsbrotten (TF och YGL). De motiv och syften som ligger bakom utformningen av de olika reglerna skiljer sig också åt på ett tydligt sätt mellan de två regelsystemen. Här nedan redogörs översiktligt för de allmänna reglerna om preskription i och, i avsnitt 13.3, för motsvarande bestämmelser i och YGL. Vidare berörs vad som gäller i fråga om preskription av krav på skadestånd. Krav av det slaget före- kommer i form av yrkanden om ersättning för kränkning genom brott, antingen i samband med åtal eller som en fristående skade- ståndstalan. Även andra typer av skadeståndskrav kan dock före- komma i brottmål, t.ex. avseende personskada eller sakskada. Preskriptionsregler och ansvar för databaser De allmänna reglerna om preskription finns i huvudsak i 35 kap. (som har rubriken av påföljd). Det finns två huvudformer av preskription, åtalspreskription och på- följdspreskription. Innebörden av åtalspreskription är att den misstänkte inte får dömas till en påföljd om han eller hon inte har häktats eller fått del av åtal inom från brottet. Formellt ska ett åtal ogillas om åtalspreskription har inträtt. Den praktiska betydelsen är dock som regel att åtal då inte väcks. Om preskription inträder efter det att åtal har väckts och åtalet då inte delgetts den tilltalade, lägger åklagaren som regel ned åtalet. Målsäganden har rätt att begära skadestånd på grund av brottet, trots att åtalspreskription inträtt (se nedan). Med påföljdspreskription avses att en ådömd påföljd (t.ex. fängelse) bortfaller om den inte har verkställts från det att domen vunnit laga kraft. I detta sammanhang bör bestämmelserna om åtalspreskription uppmärksammas särskilt. Tiderna för åtalspreskription anges i en allmän bestämmelse som innebär att preskriptionstiderna bestäms med utgångspunkt i det aktuella brottets straffskala. Principen är att ju allvarligare brottet är, desto längre är preskriptionstiden. Som exempel kan nämnas förtal (), grovt förtal och hets mot folkgrupp (), spioneri (), uppror () och grovt spioneri (). Preskriptionstiden räknas då brottet begicks. Det innebär i första hand att tiden börjar löpa när brottet är fullbordat. Vid försöksbrott räknas tiden från när gärningen nått en punkt som innebär ett straffbart försök. Vid brott som förutsätter att en viss verkan inträder, räknas preskriptionstiden från när den effek- ten har inträtt. Några sådana exempel är brott som förutsätter att någon har dött av gärningen, t.ex. vållande till annans död. Vissa brott anses fortsätta att begås även efter det att de är full- bordade, s.k. perdurerande brott. Preskriptionstiden börjar då löpa först efter det att brottet har avslutats. Ett ”genom brottet upp- kommet tillstånd” ska i dessa fall ha upphört för att preskriptions- tiden ska påbörjas. Några exempel på perdurerande brott är olaga frihetsberövande, häleri och narkotikabrott (innehav). Det kan nämnas att brottet Preskriptionsregler och ansvar för databaser hets mot folkgrupp inte har ansetts vara ett perdurerande brott när gärningen avsett yttranden spridda på internet utanför det grund- lagsskyddade området (NJA 2007 s. 805). Däremot har frågan huruvida förtal på t.ex. en webbplats som inte omfattas av grund- lagarna är ett perdurerande brott inte prövats i högsta instans. Motiven för bestämmelserna om preskription har varierat histo- riskt sett och haft samband med den syn på straffrätten som gällt . I äldre tider (t.ex. landskapslagarna) var pre- skriptionsreglerna praktiskt inriktade och utgick bl.a. från möjlig- heterna att föra bevis om brott. Vår tids syn på preskription innebär i huvudsak att åtalspreskription motiveras av både allmänpreventiva och humanitära skäl. Detta framgår t.ex. av följande citat ur en kommentantar till (m.fl., – En kommentar, del II s. 35:1 f.): Skälen, varför lagen genom bestämmelser om åtalspreskription till- erkänner den brottslige ansvarsfrihet förflutit, är flera. Ett är, att det från allmänpreventiv synpunkt inte är lika angeläget att gamla brott blir bestraffade som att så sker med brott som ännu är aktuella i människors medvetande. Ett annat är det i och för sig önskvärda i att den som efter ett brott varit laglydig skall kunna känna sig trygg och inte behöva riskera att den existens han byggt upp åt sig går till spillo på grund av brottet. Sistnämnda skäl kan även anföras till stöd för att det finns bestämmelser om påföljds- preskription. För båda slagens preskription talar den i humanitet och levnadsvisdom grundade satsen, att man bör låta gömt vara glömt. I några lagstiftningsärenden om preskription förekommer det att praktiska motiv – t.ex. en verkningsfull brottsbekämpning – anses väga tyngre än allmänpreventiva och humanitära skäl. Ett viktigt exempel är sexualbrott mot barn där preskription i vissa fall räknas från när barnet fyller . Tanken är att lagföring ska vara möjlig även i fall när offret anmäler brottet först i vuxen ålder. Preskription av krav på skadestånd vid brott Krav på skadestånd på grund av brott följer i grunden de civilrätts- liga reglerna om preskription. Enligt preskriptionslagen (1981:130) preskriberas en fordran efter tillkomsten. Om den som ska betala skadestånd får en påminnelse om kravet, av- bryts preskriptionen och en ny tioårsperiod påbörjas. Preskriptionsregler och ansvar för databaser Denna bestämmelse tillämpas som huvudregel även i fråga om en målsägandes (brottsoffer) krav på skadestånd. Preskriptions- tiden räknas normalt från den dag då brottet begås, jfr dock vad som sagts ovan om perdurerande brott. Det finns en särskild bestämmelse som tar sikte på preskription av skadeståndskrav som grundar sig på allvarligare brottslighet, där tiden för åtalspreskrip- tion är längre än . Bestämmelsen innebär, i huvudsak, att den skadelidande i de fallen har möjlighet att begära skadestånd så länge en straffrättslig påföljd kan ådömas. 13.3Preskription enligt TF och YGL På det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området gäller en för- kortad preskriptionstid för Justitiekanslern att väcka allmänt åtal. Detta anses vara en viktig komponent i det särskilda grundlags- skyddet för tryck- och yttrandefriheten. Av den fortsatta framställ- ningen framgår att preskriptionsreglerna i fråga om allmänt åtal har en annan utformning än bestämmelser om åtals- preskription. Det bör också noteras att mer allmänna kriminal- politiska aspekter spelar endast en liten roll i sammanhanget. Regleringen präglas i stället i första hand av att yttrandefriheten ska skyddas. I TF tillämpas olika preskriptionstider beroende på vilken typ av tryckt skrift som är aktuell. När det gäller periodisk skrift med utgivningsbevis (t.ex. eller ) ska allmänt åtal väckas från det att skriften gavs ut. För andra skrifter (t.ex. romaner) ska allmänt åtal väckas från utgivningen.