sou · H4B352 · 2016-08-22 00:00:00 — Våra förslag om alternativ till häktning innebär att det, utöver de befintliga alternativen reseförbud och anmälningsskyldighet, tillkommer två alternativ till häktning, nämligen hemarrest och områdesarrest. Hemarrest och områdesarrest innebär att den misstänkte förbjuds att lämna bostaden eller ett visst geografiskt område annat än vid vissa bestämda tider och för särskilda ändamål. Utgångspunkten är att den misstänkte ska kunna behålla eventuellt arbete, utbildningsplats eller annan dagverksamhet. Efterlevnaden av förbudet ska övervakas elektroniskt och Kriminalvården ska ansvara för övervakningen. För att hemarrest eller områdesarrest ska komma i fråga ska det bedömas lämpligt. Som underlag för den bedömningen ska åklagaren eller rätten begära in en utredning från Kriminalvården. Det är rätten som, efter förhandling, meddelar beslut i saken. Om åtal inte väcks ska rätten, med högst , hålla ny förhandling i frågan. Överträdelse ska som huvudregel leda till att den misstänkte anhålls eller häktas. För hemarrest eller områdesarrest ska samma tidsfrist för huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt gälla som när den tilltalade är häktad, det vill säga som huvudregel från åtals för tingsrättens dom. Utöver den av oss valda lösningen har vi övervägt att förena de befintliga alternativen till häktning, reseförbud och anmälningsskyldighet, med en föreskrift om skyldighet för den misstänkte att underkasta sig provtagning för kontroll av nykterhet och drogfrihet. Vi har även övervägt möjligheten att ställa ekonomisk säkerhet för att undvika häktning samt att införa kontaktförbud som ytterligare ett alternativ till häktning. Vi har i avsnitt 6.3.3 redovisat för- och nackdelar med dessa alternativ. Vilka berörs av de föreslagna ändringarna och på vilket sätt? Personer som misstänks för brott Genom vårt förslag kan personer som med gällande lagstiftning skulle vara häktade i stället bli föremål för hemarrest eller områdesarrest. Vi bedömer att hemarrest och områdesarrest främst kommer att bli aktuellt som alternativ till mer långvarig häktning och vanligtvis först efter att den misstänkte suttit häktad . Detta beror dels på att Kriminalvården först måste göra en lämplighetsbedömning, dels på att hemarrest och områdesarrest inte är ett fullgott alternativ till häktning så länge det föreligger kollusionsfara. Av den kartläggning av mycket långa häktningstider som vi har låtit göra följer att av totalt 9 056 personer som var häktade 2015 var 486 frihetsberövade i minst . För dessa anser vi att alternativen hemarrest och områdesarrest kan fylla ett viktigt syfte. Hemarrest och områdesarrest är ett avsevärt mer humant alternativ än häktning och den negativa inverkan som ett långt frihetsberövande har torde därmed kunna undvikas eller lindras. Genom hemarrest eller områdesarrest kan den misstänkte upprätthålla ett vardagsliv och de nära relationerna bättre än i häktet och den som har arbete eller studier att återgå till kan göra det. Därmed minskar även risken för att de som är föremål för tvångsåtgärder hamnar i utanförskap. Även för anhöriga till den misstänkte får hemarrest och områdesarrest som huvudregel positiva effekter genom att den misstänktes vardagsliv och sociala kontakter kan upprätthållas bättre än i häktet. Detta gynnar särskilt barn eftersom de, i än högre grad än vuxna, är beroende av kontinuitet i kontakten med nära anhöriga. Positiva konsekvenser förutsätter naturligtvis att förhållandena i hemmet är någorlunda goda. För brottsutsatta kan hemarrest och områdesarrest upplevas som ett mer otryggt alternativ än häktning. Är recidivfaran eller kollusionsfaran stor ska dock dessa alternativ inte vara möjliga att använda. I övriga fall bör de geografiska begränsningar som tvångsmedlen innebär, tillsammans med möjligheten att få till stånd ett kontaktförbud, erbjuda tillräcklig trygghet för den brottsutsatte. Eftersom en överträdelse som huvudregel ska leda till anhållande eller häktning finns starka incitament för den misstänkte att följa rörelseförbudet. Kriminalvården kommer att beröras av regleringen på det sättet att förslaget innebär att ett antal personer som med gällande lagstiftning skulle vara häktade i stället får hemarrest eller områdesarrest. Det är svårt att uppskatta hur många som kan tänkas bli föremål för hemarrest eller områdesarrest. Av vår kartläggning följer att av totalt 9 056 personer som var häktade 2015 var 486 () frihetsberövade i minst ett halvår.1 En genomgång av dessa 1 var 8 439 personer häktade och 487 () frihetsberövade i minst . personers totala häktningstid ger vid handen att de i genomsnitt var häktade i sammanlagt cirka sju och en halv månad. Vår uppskattning är att hälften av dessa, dvs. cirka 250 personer, sannolikt skulle kunna komma i fråga för hemarrest eller områdesarrest efter i vart fall fem månaders häktning. Det skulle innebära en årlig besparing med cirka 75 häktningsdygn för 250 personer, dvs. Beräkningen är gjord utifrån Kriminalvårdens uppgifter om att dygnskostnaden för elektronisk övervakning är och för häktning . De avser kostnaden för Kriminalvårdens utredning och beslut samt den kontroll som genomförs lokalt av frivårdsinspektörer. Beräkningen ovan tar enbart sikte på de som är häktade . Vi bedömer dock att hemarrest och områdesarrest bör kunna bli aktuellt även för de som inte behöver vara frihetsberövade så . av de som suttit häktade i saknar restriktioner, vilket i sig borde innebära att andra frihetsberövanden än häktning kan bli aktuellt. För att kunna beakta även dessa kortare häktningar kan avstamp i stället göras i den dagliga medelbeläggningen på häktena. 2015 var i snitt cirka 1 500 personer häktade . Om man tänker sig att av dessa, dvs. 60 personer, i stället skulle få hemarrest eller områdesarrest skulle det innebära en årlig kostnadsmässig besparing för Kriminalvården med . Det ska dock tilläggas att vi är medvetna om att de beräknade besparingarna är svåra för Kriminalvården att tillgodogöra sig fullt ut i ett inledande skede. Vissa kostnader för exempelvis lokaler och personal kvarstår trots minskad beläggning men bör samtliga besparingar kunna hämtas in. Eventuellt kan förslaget leda till viss ökning av antalet dygn på anstalt eftersom hemarrest och områdesarrest inte ska tillgodoräknas som tid för verkställighet av påföljd utan i stället beaktas vid straffmätningen. Om den nu pågående statliga utredningen modern brottmålsprocess anpassad även för stora mål (Ju 2016:10) kommer att leda till förändringar som förbättrar möjligheten till bevissäkring i ett tidigt skede av utredningen finns det goda skäl att tro att användningen av hemarrest och områdearrest ytterligare kan öka. Kriminalvården berörs även av förslaget på det sättet att Kriminalvården dels ska genomföra lämplighetsutredningarna, dels ska sköta den elektroniska övervakningen. Lämplighetsutredningarna motsvarar i princip vad som gäller för verkställighetsformen intensivövervakning med elektronisk kontroll (fotboja). Viss utbildningsinsats kommer dock sannolikt trots det att behövas men vi bedömer att dessa kostnader ryms inom de befintliga anslagen. Kostnaden för att utföra cirka 300 lämplighetsutredningar är medräknad i den genomsnittliga dygnskostnaden om för elektronisk övervakning. Resursåtgången för den centrala övervakningen av larm bedömer vi vara marginell. Övervakningen av de i genomsnitt 400 personer som har intensivövervakning med elektronisk kontroll (fotboja) sköts av två årsarbetskrafter. För att åklagaren ska kunna reagera på eventuell misskötsamhet är det viktigt att det för ändamålet upprättas effektiva kommunikationskanaler mellan Kriminalvården och åklagarmyndighet. Även detta bör rymmas inom de befintliga anslagen. För domare, åklagarväsendet och de offentliga försvararna innebär förslagen en ny regeltillämpning som kan föranleda vissa utbildningsinsatser. Utbildningsinsatserna för domare och åklagarväsendet bedöms rymmas inom de befintliga anslagen. Utbildningsinsatserna för advokaterna torde rymmas inom utbildningsutbud. Även berörs av vårt förslag eftersom Kriminalvården, som ett led i lämplighetsutredningen, kan komma att begära in information från . Anställda vid behöver därför få information om innebörden av hemarrest och områdesarrest. Sådan informationsinsats torde dock inte föranleda annat än en marginell kostnadsökning för . Även arbetsgivare till misstänkt som kan komma i fråga för hemarrest eller områdesarrest samt utbildningsinstitut där den misstänkte studerar berörs av förslaget och ska informeras om vad hemarrest eller områdesarrest kan innebära för dem i samband med att lämplighetsutredningen genomförs. Enligt vår bedömning påverkar förslaget inte vare sig jämställdheten mellan kvinnor och män eller möjligheten att nå de integrationspolitiska målen. Förslaget medför inte heller några andra konsekvenser av det slag som anges i 15 § kommittéförordningen. Förslaget påverkar inte åtaganden till följd av medlemskapet i Europeiska unionen. Förslaget innebär att det införs tidsfrister för hur häktning får pågå. En misstänkt får, fram till dess att åtal väcks, vara frihetsberövad såsom häktad . Tiden får förlängas om det föreligger synnerliga skäl. Om den häktade var vid tiden för verkställigheten av häktningsbeslutet är tidsfristen i stället . Tiden får förlängas om det är absolut nödvändigt. Om åklagaren begär att frihetsberövandet ska pågå än tidsfristen medger ska rätten hålla förhandling senast den dag som fristen går ut. Ett häktningsbeslut får hävas av både rätten och åklagaren. Inför eller vid varje omhäktningsförhandling ska åklagaren redovisa en tidsplan för förundersökningen. Om tidsplanen redovisas muntligen bör den dokumenteras i rättens protokoll. Utöver den av oss valda lösningen för att begränsa häktningstiderna har vi övervägt en lösning som innebär att åklagare, som vill fortsätta att ha en misstänkt häktad, ska anmäla det till högre åklagare och få saken prövad där. Vi har även övervägt att föreslå andra tidsfrister samt att inte genomföra någon ändring alls. Vilka berörs av de föreslagna ändringarna och på vilket sätt? Personer som misstänks för brott För frihetsberövade personer innebär förslaget att tidsbegränsa häktning en möjlighet att överblicka hur långt frihetsberövandet sannolikt blir som allra längst. Det innebär även att de allra längsta häktningstiderna kortas. Förslaget kommer dessutom sannolikt att leda till en bättre planering och resursanvändning hos såväl åklagare som polis, vilket får till följd att utredningstiderna och frihetsberövandena blir kortare. Ur ett barnrättsperspektiv innebär de särskilda tidsfristerna för barn en stor förbättring av barnens situation. Ställt mot den alternativa lösningen att i stället införa en särskild prövning hos högre åklagare innebär vårt förslag att prövningen om en eventuell förlängning görs av en i ärendet opartisk instans, något som vi bedömer är bättre för den enskilde. Härtill kommer att en särskild prövning av en högre åklagare framstår som ett onödigt moment eftersom häktningsfrågan ändå måste överlämnas till rätten för avgörande. De positiva effekter som förslagen innebär för de häktade enligt vad som beskrivits ovan leder i sin tur till positiva effekter även för de anhöriga. Ur ett barnrättsperspektiv innebär förslaget att den frihetsberövades barn inte behöver vara skilt från sina föräldrar . Även för de brottsutsatta torde tidsfristerna i huvudsak innebära positiva konsekvenser. En skyndsammare process med kortare handläggning får till följd att tiden fram till lagakraftvunnen dom blir kortare. Detta upplevs vanligtvis som positivt för den brottsutsatte, som därmed kan lägga händelsen bakom sig. För åklagarväsendet och Polisen kan tidsfristerna inledningsvis upplevas som negativa, framför allt i större och mer komplicerade utredningar eftersom tidsfristerna ställer högre krav på utredningstakt och tillgängliga resurser. Konsekvensen torde dock i förlängningen bli att det skapas incitament till ökad effektivitet och bättre resursanvändning. Genom att varje ärende färdigställs snabbare frigörs dessutom resurser i ett tidigare skede, något som ger positiva följdeffekter. För Kriminalvården innebär förslaget att beläggningen på häktena minskar som en följd av kortare häktningstider, vilket dels beror på effektivare utredningsarbete, dels på att tidsfristerna går ut. Hur många som kommer att få häktningen hävd på grund av att tidsfristerna går ut är svårt att uppskatta, bland annat eftersom statistikuppgifter i vissa ärenden med mycket långa häktningstider är åtkomstskyddade. Av uppgifter som , Utvecklingscentrum , har tagit fram framgår dock att 49 personer var häktade eller mer innan åtal hade väckts. Om man tänker sig att häktningen av dessa 49 personer skulle hävas cirka än vad som annars hade blivit fallet skulle det innebära en minskning med cirka 2 900 häktesdygn . Kostnadsbesparingen för det skulle i så fall bli eftersom varje häktningsdygn kostar . Beräkningen är försiktigt gjord. I praktiken är det troligt att flera av dem annars hade suttit häktade betydligt än endast ytterligare eftersom det i större mål är vanligt att den som häktats förblir häktad fram till dess att domen vinner laga kraft. Härutöver innebär förslaget en minskning av antalet häktesdygn som en följd av ökad effektivitet och bättre resurshantering. Redan en minskning av medelbeläggningen i häktena (åtta personer ) innebär en kostnadsbesparing med . Eftersom de ekonomiska effekterna är svåra att förutse är en försiktig uppskattning att förslaget om tidsfrister sammanlagt leder till kostnadsbesparingar för Kriminalvården med i vart fall . Den besparing som uppkommer som en följd av att häktning i stället övergår i hemarrest eller områdesarrest redovisas under avsnitt 8.4.1. För domstolarna innebär förslaget att det blir nya regler att tillämpa och en ny absolut tidsfrist att bevaka utgången av. För detta krävs vissa utbildningsinsatser men framför allt nya rutiner för att säkerställa att tidsfristerna följs. En ytterligare effekt för domstolarna blir att omhäktningsförhandlingarna blir färre när häktestiderna blir kortare. I de fall häktningen övergår till hemarrest eller områdesarrest behöver visserligen en omprövning göras även av den åtgärden. Sådan omprövning ska dock göras mer sällan, nämligen en gång i stället för en gång . Förslaget torde därmed sammantaget leda till vissa kostnadsbesparingar även för domstolarna. Även de offentliga försvararna berörs genom att det blir nya regler att tillämpa samt en viss minskning av omhäktningsförhandlingar i enlighet med vad som beskrivits ovan. En viss besparing torde kunna uppstå genom att den offentlige försvararen behöver medverka vid färre förhandlingar. Besparingar uppkommer sannolikt även eftersom mötena mellan den offentlige försvararen och den misstänkte inte behöver hållas på häktena och därmed kan genomföras mer effektivt. Enligt vår bedömning påverkar förslaget inte vare sig jämställdheten mellan kvinnor och män eller möjligheten att nå de integrationspolitiska målen. Förslaget medför inte heller några andra konsekvenser av det slag som anges i 15 § kommittéförordningen. Förslaget påverkar inte åtaganden till följd av medlemskapet i Europeiska unionen. 8.4.3Färre restriktioner och minskad isolering av de häktade Förslaget innebär att rätten ska pröva om åklagaren ska få tillstånd att inskränka den häktades kontakter utifrån fyra särskilda restriktionskategorier. 1.kontakten med personer utanför häktet, 2.vistelse i gemensamhet med andra intagna, 3.samsittning med annan intagen, samt 4.möjligheten att följa vad som händer i omvärlden. Om åklagaren får tillstånd att meddela en viss sorts restriktioner ska rätten i sitt beslut redovisa skälen för det. Härutöver föreslår vi att en intagen ska ha rätt till minst två timmars vistelse tillsammans med annan , att Kriminalvården på häktena ska se till att det finns ett gemensamhetsutrymme per 15 häktade och att det, på avdelningar som inte är gemensamhetsavdelningar, ska finnas minst en heltidstjänst per 15 häktade som enbart ska ha till uppgift att arbeta med isoleringsbrytande åtgärder. Till var och en av dessa tjänster bör det dessutom inrättas ett särskilt aktivitetsutrymme. För att underlätta för den häktade att komma i kontakt med anhöriga och vänner föreslår vi att Kriminalvårdens rutiner för att inhämta samtycke från de personer som den häktade vill ha kontakt med ska förenklas och göras snabbare, att polisens avlyssning av häktads telefonsamtal normalt bör kunna ske genom flerpartssamtal och att häktade bör få möjlighet att ringa till och ta emot samtal från mobiltelefoner och telefoner som är anslutna till IP-telefoni. När det gäller domstolens prövning av om åklagaren ska få tillstånd att meddela restriktioner har vi, utöver den av oss valda lösningen, övervägt att låta domstolarna särskilt ta ställning till varje restriktion som kan komma i fråga enligt 6 kap. 2 § häkteslagen. Vi har även övervägt att inte genomföra någon förändring av restriktionsprövningen. Vilka berörs av de föreslagna ändringarna och på vilket sätt? Personer som misstänks för brott För de personer som är häktade innebär vårt förslag att domstolen särskilt ska ta ställning till varje restriktionskategori. Vår bedömning är att en sådan domstolsprövning kommer att leda till en mer restriktiv restriktionsanvändning där den häktade endast i undantagsfall får fullständiga restriktioner. Isoleringen av de häktade kommer därmed att minska. En ytterligare konsekvens av domstolsprövningen bör bli att utredningsarbetet effektiviseras genom att en restriktivare inställning till restriktioner skapar ett ökat behov av att påskynda utredningsåtgärder innan restriktionerna upphör. Härutöver tror vi att den praxisbildning som följer med domstolsprövningen kommer att skapa en mer enhetlig restriktionshantering. En enhetlig restriktionshantering är positivt för den enskilde eftersom det ökar förutsebarheten och därmed rättssäkerheten. Dessutom säkerställer praxisbildningen en likabehandling oavsett var i landet prövningen sker. När det gäller övriga förslag för att minska isoleringen för de häktade kommer samtliga dessa förslag att bidra till en bättre tillvaro för de häktade, dels genom ökad mänsklig kontakt med andra intagna och personal, dels genom ökade möjligheter till kontakt med anhöriga och vänner utanför häktet. Vårt förslag om att alla ska ha rätt till mänsklig kontakt och förslaget om ökade resurser för restriktionsbrytande åtgärder kommer att innebära positiva effekter för samtliga häktade. Effekten blir dock sannolikt störst för häktade kvinnor. Eftersom förhållandevis få kvinnor är häktade och huvudregeln är att en intagen inte ska vistas med andra intagna av motsatt kön leder det till att kvinnors möjlighet till samsittning och gemensamhetsumgänge blir begränsad. Genom förbättrad möjlighet till meningsfull och isoleringsbrytande kontakt med häktespersonal kommer kvinnors tillvaro på häktena att förbättras. Detta gäller på motsvarande sätt för de fåtal barn som fortsättningsvis kommer att förvaras på häkte. De positiva konsekvenser som förslagen innebär för de häktade enligt vad som beskrivits ovan leder i sin tur till positiva effekter för de anhöriga. För de brottsutsatta bedömer vi att förslaget inte får några konsekvenser. Även om vi generellt är av uppfattningen att Kriminalvården behöver arbeta mer isoleringsbrytande, innebär förslaget om domstolsprövning av varje restriktionskategori, allt annat oförändrat, att behovet av att arbeta med sådana åtgärder minskar. förslaget, enligt vår bedömning, kommer att leda till färre restriktioner. Förslaget om nya isoleringsbrytande tjänster och intagnas rätt till minst två timmars mänsklig kontakt samt förslagen om anpassningar av lokalerna för att dels möjliggöra mer gemensamhetsvistelse, dels skapa aktivitetsrum för isoleringsbrytande verksamhet, kommer att innebära kostnadsökningar för Kriminalvården. Vid beräkningen av dessa kostnader har vi tagit utgångspunkt i statistikuppgifterna . Antalet häktesplatser är drygt 2 000, varav 1 200 är på restriktionsavdelningar. Medelbeläggningen av antalet intagna som är häktade uppgår till cirka 1 500 per dag. Ungefär hälften av de häktade har restriktioner. Detta innebär att det i genomsnitt är cirka 750 häktade per dag som har gemensamhetsrestriktioner. Om man vid kostnadsberäkningen utgår från det antal restriktionsplatser som finns på häktena skulle, enligt Kriminalvårdens beräkningar, kostnaden för de isoleringsbrytande tjänsterna och för att kunna garantera de intagna minst två timmars mänsklig kontakt uppgå till . Kriminalvården har bedömt att det krävs en ökning av antalet anställda med motsvarande en tredjedel av antalet restriktionsplatser, dvs. 1 200/3 = 400 ytterligare årsarbetskrafter à , dvs. I den beräkningen ryms även de särskilda isoleringsbrytande tjänster som vi föreslår ska inrättas, dvs. en tjänst per 15 häktade på avdelningar som inte är gemensamhetsavdelningar. Den beräkningsmetod vi väljer att använda oss av utgår i stället från hur många som i genomsnitt sitter häktade med gemensamhetsrestriktioner , dvs. cirka 750 personer. Vid beräkningen beaktar vi även att häktade med restriktioner samsitter i viss utsträckning samt har andra mänskliga kontakter. Härutöver utgår vi från att förslaget om domstolens utökade restriktionsprövning kommer att innebära minskad restriktionsanvändning och ökad samsittning och gemensamhetsvistelse. Mot bakgrund härav bör kravet på minst två timmars mänsklig kontakt och kravet på inrättande av de isoleringsbrytande tjänsterna kunna uppfyllas genom en ökning av antalet anställda med en ny årsarbetskraft per sex häktade med gemensamhetsrestriktioner. Det innebär att det behöver tillsättas 125 nya årsarbetskrafter (750/6 = 125) à , dvs. När det gäller lokalförändringarna torde dessa kunna hanteras genom förväntad minskning av beläggningen på häktena. Ombyggnation kan då ske av befintliga bostadsrum som inte längre behöver tas i anspråk. Kriminalvården bedömer att kostnaden för att bygga om två bostadsrum till ett aktivitetsrum uppgår till . Eftersom det ska finnas ett aktivitetsrum per 15 intagna på avdelningar som inte är gemensamhetsavdelningar och det finns 1 200 restriktionsplatser bör som mest 80 ombyggnationer ske till en total kostnad om (80 × ). Kostnaden är dock högt räknad eftersom antalet restriktionsavdelningar tycks kunna bli färre enligt vad som följer av redogörelsen för antalet häktade med restriktioner ovan. När det gäller kravet på ett gemensamhetsutrymme per 15 häktade har Kriminalvården uppskattat att det skulle behövas ombyggnader för att skapa ytterligare cirka 35 rum. Kostnaden för denna ombyggnation uppskattas till per rum, vilket innebär en total kostnad om (× 35).2 Sammanlagt beräknas därmed kostnaderna för ombyggnationerna uppgå till . De förslag som innebär förenklad hantering av samtyckesinhämtning innebär viss kostnadsbesparing för Kriminalvården eftersom sådan hantering, så snart de nya rutinerna har blivit inarbetade, innebär något mindre arbete för personalen. Möjligheten för den häktade att ringa och ta emot samtal från mobiltelefoner och telefoner anslutna till IP-telefoni kan dock leda till ett visst ökat behov av samtalsavlyssning. För åklagarväsendet innebär förslaget om domstolarnas prövning av varje restriktionskategori att åklagarna inte på samma sätt som kan styra över restriktionsanvändningen. Det innebär även att åklagarna i större utsträckning inför rätten kommer att behöva redogöra för brottsutredningen och argumentera för behovet av en eller flera restriktionskategorier. Detta kommer, framför allt , att kräva visst merarbete. När rutinerna kring den nya hanteringen har satt sig och praxis har utarbetats kommer merarbetet sannolikt att bli marginellt. Vi bedömer därför att det ryms inom de befintliga anslagen. 2 Kostnaden blir högre om gemensamhetsutrymmet ska rymma 15 personer. Detta torde dock inte vara nödvändigt.