sou · H4B334 · 2016-04-29 00:00:00 — Frågan är om det ändå kan finnas skäl att, som ett sätt att motverka en ansvarsförskjutning från bolagsledningen till revisorn, uttryckligen i jämkningsregeln föreskriva att ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen ska beaktas vid jämkning. Syftet med ett sådant tillägg skulle vara att tydligare klargöra att det vid fråga om jämkning bör beaktas vilket uppdrag den ersättningsskyldiga haft på grund av hans eller hennes organställning och på vilket sätt andra organledamöter samverkat till skadan. Mot ett sådant förtydligande av jämkningsregeln kan anföras att det kan finnas en risk för att åtgärden skulle innebära ett ingrepp i de skadelidandes rättigheter motsvarande det som skulle följa av en ändring av det solidariska ansvaret, dvs. att man bakvägen för in ett delat ansvar. De skäl som anförts ovan mot en begränsning av det solidariska ansvaret skulle då göra sig gällande även här. Denna invändning förutsätter dock att en sådan justering av jämkningsregeln 28 Se även NJA II 1946 s. 187 och avsnitt 4.9.1 ovan. får till effekt att skadeståndsansvaret för den som inte ansvarat för att upprätta underlaget utan för granskningen av detsamma mera regelmässigt blir föremål för jämkning. Detta är emellertid inte avsikten och risken för att ett förtydligande av regeln skulle leda till en sådan tillämpning måste enligt utredningens mening bedömas som liten. Det nu diskuterade tillägget skulle alltså inte förändra jämkningsregelns karaktär av undantagsbestämmelse. Syftet med ett tillägg om att ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen ska beaktas skulle i stället endast vara att förtydliga att detta är en omständighet bland andra att beakta när det ska avgöras om det finns skäl för jämkning. Av motiven till jämkningsregeln är det vidare tydligt att det var en sådan tillämpning som avsågs när regeln infördes. Som framgått har också bekräftat att bestämmelsen ska tillämpas på detta sätt. Ett tillägg i jämkningsbestämmelsen om att ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen ska beaktas kan därmed närmast betraktas som en kodifiering av gällande rätt, vilket i sig kan tala emot att det finns ett behov av att tillägget införs. Utredningen har dock ändå stannat för att det av tydlighetsskäl, och för att säkerställa att de nu diskuterade hänsynen verkligen får genomslag i rättstillämpningen, kan finnas ett värde i att detta uttryckligen framgår av bestämmelsen. Utredningen föreslår därför att ett sådant tillägg införs. Förslag: Det införs en möjlighet för revisorn att genom avtal med bolaget begränsa det interna skadeståndsansvaret gentemot bolaget. Ansvarsbegränsningen ska inte gälla för skador som vållats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Vidare krävs att ansvarsbegränsningen är skälig och har godkänts av bolagsstämman. Enligt gällande rätt är det inte ens beträffande det interna ansvaret gentemot bolaget möjligt för en revisor att avtalsvägen friskriva sig från det associationsrättsliga skadeståndsansvaret. Däremot har det ansetts möjligt att genom avtal med bolaget begränsa ansvaret när det gäller revisorns roll som rådgivare och en sådan begränsning av ansvaret finns också i de allmänna villkor som tillhandahålls av FAR.29 Enligt dessa villkor är ansvaret, i den mån detta inte regleras i lag, begränsat till ett maximibelopp uppgående till det högsta av antingen två gånger erlagt arvode för uppdraget eller tio gånger prisbasbeloppet. Begränsningen gäller inte när skadan orsakats genom uppsåt eller grov vårdslöshet. När det gäller förhållandet till tredje man anges i samma villkor att revisorn ska hållas skadelös av uppdragsgivaren för varje form av krav på ersättning som tredje man riktar mot revisorn. Om det kan visas att revisorn uppsåtligen handlat felaktigt eller förfarit grovt vårdslöst blir dock inte uppdragsgivaren ansvarig för krav från tredje man. En möjlighet för revisorn att träffa avtal med revisionsklienten om begränsning av ansvaret var ett av de alternativ som kommissionen lade fram i sin rekommendation 2008 (se avsnitt 3.3). En sådan möjlighet att avtala om en ansvarsbegränsning i fråga om det lagstadgade revisionsarbetet har vidare införts i . Som beskrivits i avsnitt 5.3 har den närmare utformningen av ansvarsbegränsningen i brittisk rätt överlämnats åt parterna att bestämma, men det ansvarsbegränsande avtalet får inte gälla för mer än ett räkenskapsår i taget. Även i är det möjligt för revisorn att med bolaget avtala om ansvarsbegränsning i fråga om ansvar för lagstadgad revision (se avsnitt 5.2). En möjlighet att begränsa ansvaret genom avtal mellan parterna skulle motverka risken för att bolagsledningens ansvar övervältras på revisorn. En sådan möjlighet bör också kunna leda till att fler aktörer blir aktuella för revisionsuppdrag i större bolag eftersom riskerna sänks. I och för sig kan även när det gäller en avtalsrättslig ansvarsbegränsning hävdas att en sådan riskerar att påverka skadeståndsansvarets preventiva funktion. På motsvarande sätt som när det gäller andra begränsningar av skadeståndsansvaret kan dock mot denna invändning anföras att det civilrättsliga ansvaret bara utgör en del av revisorns ansvar. En fördel med att ansvarsbegränsningen görs beroende av att avtal om detta träffas mellan revisorn och revisionsklienten är att det överlåts åt parterna, som får anses ha bäst insikt i vilka risker som är förknippade med uppdraget och den egna ekonomiska förmågan att bära ett eventuellt ersättningskrav, att bestämma ansvarets yttersta 29 FAR:s Allmänna villkor – version 2014:1, Rådgivningstjänster. En nackdel med en avtalslösning är dock att vissa revisionsbyråer kan komma att i konkurrenssyfte avstå från att kräva att en sådan begränsning införs i avtalet. Det har gjorts gällande att möjligheten att avtala om ansvarsbegränsning inte utnyttjas särskilt frekvent i just på grund av att det upplevs som en konkurrensnackdel. Däremot synes avtal om ansvarsbegränsning i vara huvudregeln när det inte är fråga om lagstadgad utan frivillig revision. som det är möjligt att vissa revisionsbyråer inte kommer att använda sig av möjligheten att begränsa ansvaret genom avtal är det inte osannolikt att den minskade riskexponering som ett sådant avtal innebär kan påverka revisionsarvodet, något som också torde påverka konkurrensen. Det är inte heller otänkbart att avtalsvillkor som begränsar revisorns ansvar gentemot bolaget även påverkar försäkringspremien för revisorns ansvarsförsäkring, vilket även det kan fungera som ett incitament för revisorn att ingå sådana överenskommelser. Enligt utredningens mening finns det goda skäl för att införa en möjlighet för revisorn att genom avtal med bolaget begränsa ansvaret för skador även i revisionsverksamheten. Uppgörelser mellan bolaget och den som är ersättningsskyldig enligt 29 kap. 1–3 §§ ABL kan enligt 29 kap. 8 § endast träffas av bolagsstämman. Även beslut om att ingå avtal om ansvarsbegränsning bör godkännas av bolagsstämman med det majoritetskrav som följer av 7 kap. 40 § ABL. I kan ett avtal om ansvarsbegränsning som nämnts ingås bara för ett räkenskapsår i taget. Utredningen har övervägt om en motsvarande tidsmässig begränsning bör gälla även här. Skälet för att knyta ansvarsbegränsningen till räkenskapsåret är att ägarkretsen i bolaget kan komma att ändras, och att det då kan framstå som motiverat att de nya ägarna inte blir bundna av en ansvarsbegränsning som godkänts av en tidigare bolagsstämma. I allmänhet förändras dock varken giltigheten av avtal som ett aktiebolag ingår eller avtalsinnehållet som sådant av att bolagets aktier byter ägare.30 Enligt utredningens bedömning finns det inga tungt vägande skäl för att just ett avtal om ansvarsbegränsning skulle kräva bolagsstämmans årliga godkännande i de fall då revisionsuppdraget är längre än . 30 och , Aktiebolagets grundproblem, 5 uppl., 2015, s. 49. Utredningen anser i stället att det är mer naturligt och ändamålsenligt att ansvarsbegränsningen kan ingås för revisorns hela mandatperiod. Eftersom huvudregeln är att en revisor väljs (9 kap. 21 § första stycket ABL) innebär en koppling till mandatperioden dessutom i praktiken ofta ingen annan ordning än om ansvarsbegränsningen skulle vara kopplad till räkenskapsåret. I de fall då revisionsuppdraget ingås för (se 9 kap. 21 § andra stycket ABL) är det således enligt utredningens mening lämpligt att de villkor som avtalas för uppdraget kan gälla för hela mandatperioden. Utredningen föreslår därför ingen tidsmässig begränsning av avtal om ansvarsbegränsningar. Möjligheten att avtala om ansvarsbegränsning bör i enlighet med vad som i allmänhet gäller för ansvarsbegränsningar inte kunna avse revisorns ansvar för sådana skador som vållats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. För att ett avtal om ansvarsbegränsning ska vara bindande gentemot bolaget bör vidare krävas att begränsningen är skälig. Oskäliga ansvarsbegränsningar kan visserligen generellt angripas med stöd av 36 § avtalslagen.31 För att göra kravet på att ansvarsbegränsningen ska vara skälig tydligt, och se till att kravet verkligen får genomslag i rättstillämpningen, bör det emellertid anges direkt i bestämmelsen i aktiebolagslagen att begränsningen ska vara skälig. Liksom enligt brittisk rätt bör det i övrigt överlämnas åt parterna själva att närmare bestämma utformningen av ansvarsbegränsningen. Taket för skadeståndsskyldigheten kan således anges genom en beloppsmässig begränsning eller genom någon annan parameter som parterna kommer överens om. Frågan är slutligen om ett avtal om ansvarsbegränsning bör kunna göras gällande bara gentemot bolaget självt eller även mot dess konkursbo. Som redogjorts för i avsnitt 5.2 kan en ansvarsbegränsning enligt dansk rätt inte göras gällande gentemot bolagets konkursbo. När det gäller denna fråga kan inledningsvis konstateras att konkurslagen inte innehåller någon allmän bestämmelse som binder konkursboet till konkursgäldenärens avtal. Utgångspunkten är i stället att konkursboet såsom egen juridisk person i princip står fritt utan massaansvar för de förpliktelser som kan följa av konkursgäldenär- 31 Se närmare , JT 2010-11 nr 4 s. 918 ff. om jämkning av ansvarsbegränsning med stöd av 36 § avtalslagen. ens avtal.32 Det sagda gäller dock inte undantagslöst. Ett konkursbo kan under vissa förutsättningar vara bundet av konkursgäldenärens avtal (se t.ex. NJA 1993 s. 641 angående frågan om ett konkursbos bundenhet av en skiljeklausul). Det skulle således inte vara helt systemfrämmande att föreskriva att ett avtal om ansvarsbegränsning binder även bolagets konkursbo. Det som talar för att ansvarsbegränsningen ska kunna göras gällande även gentemot bolagets konkursbo är främst att den då blir ett mer effektivt medel för att uppnå de eftersträvade effekterna för ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen och för revisionsmarknaden. handlar det också om en begränsning endast av det interna ansvaret. Bolagets borgenärer skulle ändå, även i en konkurssituation, kunna föra en egen skadeståndstalan mot revisorn. Enligt utredningens mening går det dock inte att bortse ifrån att en regel om att konkursboet är bundet av en ansvarsbegränsning minskar utsikten för borgenärerna att erhålla utdelning i konkursen, eftersom konkursförvaltarens möjlighet att föra en skadeståndstalan för konkursboets räkning begränsas. Med tanke på att en möjlighet att avtalsvägen begränsa det associationsrättsliga skadeståndsansvaret ännu så länge är oprövad i svensk rätt kan det vidare finnas skäl för en viss inledande försiktighet. Utredningen anser därför att möjligheten till ansvarsbegränsning, i vart fall som ett första steg, bör införas endast i förhållande till bolaget självt men inte i förhållande till dess konkursbo. Det kan dock finnas skäl att, efter att möjligheten till ansvarsbegränsande avtal har funnits , ompröva detta ställningstagande om det visar sig att denna möjlighet inte leder till att de eftersträvade effekterna uppnås i tillräcklig utsträckning. Utredningen föreslår därmed sammanfattningsvis att en möjlighet införs för revisorn att genom avtal begränsa det interna skadeståndsansvaret gentemot bolaget. Ansvarsbegränsningen ska inte gälla för skador som vållats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Vidare krävs att ansvarsbegränsningen är skälig och har godkänts av bolagsstämman. 32 och , Konkurslagen, en kommentar (version , Zeteo), kommentaren till 3 kap. 1 § konkurslagen. Förslag: De författningsändringar som föreslås ska träda i kraft . Den nya bestämmelsen om utökad informationsskyldighet i bolagsstyrningsrapporten ska tillämpas första gången för det räkenskapsår som inleds närmast efter . Utredningens förslag avser bland annat en möjlighet för företag och företagets revisor att träffa avtal om ansvarsbegränsning och en utökad informationsskyldighet för sådana företag som enligt reglerna i årsredovisningsslagen ska upprätta en bolagsstyrningsrapport. En vedertagen princip på redovisningsområdet är att de bestämmelser som företagen har att följa inte ändras under löpande räkenskapsår. Lagändringar träder som regel i kraft ett visst datum och tillämpas på räkenskapsår som inleds eller . Det finns inte anledning att avvika från denna princip när det gäller den föreslagna ändringen i årsredovisningslagen. Med beaktande av den tid som beräknas åtgå för bland annat remittering och beredning inom , föreslås att ändringarna ska träda i kraft . Lagändringarna avseende jämkning blir tillämpliga i fråga om skadestånd till följd av skadefall som inträffar efter ikraftträdandet. Detta följer av allmänna rättsgrundsatser och behöver inte regleras i särskilda övergångsbestämmelser (se prop. 1972:5 s. 593). Utredningen föreslår att företag och företagets revisor ska kunna träffa avtal om ansvarsbegränsning avseende revisorns skadeståndsansvar. Utredningen föreslår också att de associationsrättsliga jämkningsreglerna ska förtydligas genom att det i bestämmelserna uttryckligen anges att ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen är en omständighet som kan beaktas vid bedömningen av om skadeståndet ska jämkas. Slutligen föreslår utredningen att sådana företag som är skyldiga att upprätta en bolagsstyrningsrapport i rapporten ska lämna upplysning om tecknade VD- och styrelseansvarsförsäkringar. De övergripande syftena med förslagen är dels att minska risken för samhällsskadligt stora skadestånd, dels att motverka en ansvarsförskjutning från bolagsledningen till revisorn (se närmare avsnitt 6.1). I detta kapitel lämnas utredningens bedömning avseende de konsekvenser som förslagen kan förväntas få. Utredningen har följt de bestämmelser om konsekvensbeskrivningar som finns i 14–16 §§ kommittéförordningen (1998:1474). De föreslagna ändringarna berör bland annat revisorer, revisionsbyråer och de granskade företagen. 8.2Konsekvenser för företag och enskilda Genom utredningens förslag ges parterna en möjlighet att genom avtal begränsa revisorns skadeståndsansvar gentemot bolaget. Det är frivilligt för parterna att ingå avtal om ansvarsbegränsning och det ligger i sakens natur att konsekvenserna av detta förslag är beroende av i vilken utsträckning sådana avtal kan tänkas bli aktuella. Det är svårt att på förhand göra någon närmare bedömning av i vilken omfattning sådana avtal kommer att träffas. Därmed är det också svårt att dra några säkra slutsatser beträffande förslagets konsekvenser. I den mån möjligheten att avtala om ansvarsbegränsning utnyttjas bör emellertid förslaget leda till i huvudsak positiva konsekvenser för både revisorer och företag. Ett avtal om ansvarsbegränsning gör det möjligt att undvika att skadeståndsanspråken blir ohanterligt stora. Sådana avtal leder också till ökad förutsebarhet, på så sätt att de gör det möjligt för revisorn eller revisionsbyrån att förutse och bedöma storleken på ett eventuellt framtida skadeståndsanspråk från bolagets sida. Denna ökade förutsebarhet bör kunna påverka revisorers försäkringspremier, vilket i sin tur även bör påverka företagens kostnader för revisionstjänster på ett gynnsamt sätt. En avtalad ansvarsbegränsning får dock givetvis negativa konsekvenser för ett företag som åsamkats skada överstigande ansvarsbegränsningen. Förslaget om att det i de associationsrättsliga jämkningsbestämmelserna uttryckligen anges att ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen är en omständighet att beakta när frågan om jämkning ska avgöras utgör ett förtydligande av bestämmelsens innebörd. Syftet är att klargöra att det vid bedömningen av om skadeståndsansvaret ska jämkas ska tas hänsyn till vilka plikter som åvilat envar av de medverkande organledamöterna på grund av hans eller hennes organställning. I princip handlar det om en kodifiering av gällande rätt, men den föreslagna ändringen bör kunna leda till att frågan om ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen kommer något mer i fokus vid bedömningen av om jämkning ska ske. Det är dock förenat med svårigheter att göra några prognoser av huruvida ändringen kommer att leda till att skadestånd kommer att jämkas i flera fall . Skyldigheten för vissa företag att upprätta bolagsstyrningsrapport syftar till att bereda företagets intressenter bättre information om vilka principer för bolagsstyrning som tillämpas och hur dessa efterlevts. Förslaget om att de företag som är skyldiga att lämna upplysningar i bolagsstyrningsrapport också ska lämna upplysning om tecknade VD- och styrelseansvarsförsäkringar innebär enligt utredningens bedömning en högst försumbar ökad administrativ börda för företagen. Däremot kan upplysningen vara av stort värde för en revisor som enligt associationsrättsliga skadeståndsregler är solidariskt ansvarig med övriga organledamöter. En upplysning om VD- och styrelseansvarsförsäkringar kan t.ex. förväntas underlätta överväganden om regressanspråk. En upplysning av nu aktuellt slag får också antas vara intressant för t.ex. bolagets aktieägare och borgenärer. Även om det alltså är svårt att göra några säkra uttalanden när det gäller vilka konsekvenser förslagen kommer att få för företagen och deras revisorer är det utredningens bedömning att de sammantaget kan antas bidra till att uppnå de ovannämnda syftena att motverka samhällsskadligt stora skadestånd för revisorsbranschen och att upprätthålla den ansvarsfördelning mellan organledamöterna som följer av den associationsrättsliga lagstiftningen. Utredningen bedömer att förslagen inte får några ekonomiska konsekvenser för staten. Utredningen bedömer att de lämnade förslagen är neutrala i förhållande till sysselsättningen i olika delar av landet. Inte heller bedöms förslagen ha någon påverkan på jämställdheten mellan könen eller uppnåendet av de integrationspolitiska målen. De föreslagna åtgärderna avser att bidra till att den gällande ansvarsfördelningen mellan organledamöterna återspeglas vid fördelningen av skadeståndsansvaret. Det är osäkert i vad mån risken för skadestånd avhåller mindre och mellanstora revisionsbyråer från att ta sig an revisionsuppdrag i större företag. Det kan dock inte uteslutas att risken för stora skadestånd, som en av flera faktorer, kan ha betydelse för den rådande marknadskoncentrationen för revisionstjänster. Utredningen bedömer därför att förslagen i viss mån på ett positivt sätt kommer att påverka mindre företags konkurrensförmåga och villkor i övrigt gentemot större företag. 29 kap. aktiebolagslagen (2005:551) 3 § En revisor, lekmannarevisor eller särskild granskare är ersättningsskyldig enligt de grunder som anges i 1 §. Han eller hon ska även ersätta skada som uppsåtligen eller av oaktsamhet vållas av hans eller hennes medhjälpare. I de fall som avses i 9 kap. 44 § och 46 § andra stycket samt 10 kap. 18 § andra stycket denna lag samt 3 kap. 1 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism svarar dock revisorn, lekmannarevisorn eller den särskilda granskaren endast för skada på grund av oriktiga uppgifter som han eller hon eller en medhjälpare har haft skälig anledning att anta var oriktiga. Om ett registrerat revisionsbolag är revisor eller särskild granskare, är det detta bolag och den som är huvudansvarig för revisionen eller granskningen som är ersättningsskyldiga. Genom avtal mellan bolaget och den som avses i första eller andra stycket kan ersättningsskyldigheten begränsas för skador som inte orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Ett sådant avtal är bindande för bolaget under förutsättning att ansvarsbegränsningen är skälig och har godkänts av bolagsstämman. I paragrafen regleras den associationsrättsliga skadeståndsskyldigheten för revisorer m.fl. Enligt gällande rätt saknas möjlighet för en revisor att friskriva sig från det aktiebolagsrättsliga ansvaret. I ett nytt tredje stycke införs nu en bestämmelse som möjliggör för revisorn och bolaget att träffa avtal om ansvarsbegränsning beträffande sådana skador som inte orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Övervägandena finns i avsnitt 6.6. Möjligheten för revisorer att begränsa sitt ansvar gäller enbart beträffande det interna ansvaret. Ett avtal om ansvarsbegränsning och är bindande gentemot bolaget under förutsättning att ansvarsbegränsningen är skälig och har godkänts av bolagsstämman. Det överlämnas åt parterna att närmare bestämma ansvarsbegränsningens En sådan begränsning kan vara beloppsmässig eller utgå från någon annan parameter. Det går inte göra några generella uttalanden om att endast ansvarsbegränsningar uppgående till vissa belopp etc. är skäliga. Frågan om ansvarsbegränsningens skälighet får i stället avgöras med utgångspunkt i en helhetsbedömning av vad som, med hänsyn till samtliga relevanta omständigheter, framstår som en rimlig riskavvägning. I övrigt får bedömningen av om begränsningen är skälig överlämnas åt rättstillämpningen. 5 § Om någon är ersättningsskyldig enligt 1–3 §§, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek, ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen och omständigheterna i övrigt. I paragrafen finns den associationsrättsliga jämkningsbestämmelsen. Genom ett tillägg i bestämmelsen förtydligas att ansvarsfördelningen mellan bolagsorganen är en omständighet att beakta vid bedömningen av om skadeståndet ska jämkas. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Som framgår där är syftet med tillägget i princip endast att kodifiera gällande rätt. När flera medverkat till samma skada gäller att den oaktsamhet som ligger var och en till last måste ställas i relation till vad uppdraget har bestått i (se NJA II 1946 s. 187 och NJA 2006 s. 136). Avsikten med tillägget är att göra detta tydligare, i syfte att motverka en ansvarsförskjutning från styrelse och VD till revisorn. Ett beaktande av ansvarsfördelningen ska dock inte göras bara när det gäller revisorns skadeståndsansvar utan också när det gäller frågan om jämkning av en enskild styrelseledamots eller VD:s skadeståndsansvar. Av aktiebolagslagen följer vilka olika uppdrag som åvilar revisorn respektive styrelse och VD. och VD ansvarar för räkenskapshandlingarna och förvaltningen samt för att årsredovisningen upprättas i laga ordning, har revisorn ett granskningsansvar. Som framhålls i allmänmotiveringen (se avsnitt 6.5.4) kan det inte generellt sägas att den som har granskningsansvar alltid är mindre klandervärd än den som har ansvarat för att upprätta underlagen. Genom tillägget att ansvarsfördelningen ska beaktas avses dock att åstadkomma ett förtydligande av att det kan finnas skäl för jämk- ning av skadeståndet i de fall revisorn medverkat till en skada för vilken han eller hon inte framstår som huvudansvarig. 13 kap. lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar 2 § En revisor är ersättningsskyldig enligt de grunder som anges i 1 §. Revisorn ansvarar även för skada som uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakas av revisorns medhjälpare.