sou · H4B370 · 2016-10-26 00:00:00 — Principerna kan beskrivas så att straffet ska stå i proportion till brottets allvar, så att svårare brott bestraffas strängare än mindre allvarliga brott (proportionalitet) och att lika allvarliga brott bestraffas lika strängt (ekvivalens). Straffet ska alltså spegla hur allvarligt samhället ser på den brottsliga gärningen. En- ligt bestämmelsen i 29 kap. 1 § BrB ska straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet ska vidare beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inne- burit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Det ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Principerna om proportionalitet och ekvivalens gör sig gällande såväl när straffskalans minimum och maximum bestäms som när gränserna för de olika graderna av ett visst brott ska utformas. Det följer emellertid inte av proportionalitets- och ekvivalensprinciperna vilken straffskala ett visst brott ska tilldelas, dvs. vilket abstrakt straffvärde det kan anses ha.105 Lagstiftaren måste göra en värdering av hur svårt ett visst brott ska anses vara i relation till andra brott. Det finns därmed ett utrymme för straff- skärpningar eller andra justeringar i straffnivån för olika brotts- typer, så länge dessa sker på ett enhetligt sätt och kan motiveras utifrån brottslighetens förkastlighet. Straffskalan kan som nämnts sägas ange brottets abstrakta straff- värde, dvs. hur lagstiftaren värderar brottstypens svårhet i relation till andra brott. De i angivna straffskalorna är, i vart fall delvis, resultatet av kriminalpolitiska överväganden. De fastslås vidare efter de förhållanden och värderingar som rådde vid tiden för 104SOU 1986:14 s. 153. 105SOU 2008:85 s. 245 och , Att bestämma påföljd för brott, 2 uppl., s. 32. Straffskalorna för människohandel och koppleri deras tillkomst eller senaste lagändring och efter en jämförelse med övriga straffbud. Synen på hur allvarlig en brottstyp är kan dock komma att förändras till följd av samhällsutvecklingen. Ett skäl för att skärpa straffen för en viss brottstyp skulle teo- retiskt kunna vara att en skärpning skulle kunna bidra till minskad brottslighet genom att människor under ett hot om strängare straff i högre utsträckning skulle avhålla sig från att begå brott. Det finns dock inte något empiriskt stöd för att generellt skärpta straff skulle medföra minskad brottslighet.106 Detta gäller i synnerhet för brott som i stor utsträckning begås impulsivt. När det gäller sådan brotts- lighet som typiskt sett föregås av ett kalkylerat risktagande, som t.ex. vid ekonomisk brottslighet, kan det dock inte uteslutas att straffnivån har mer direkt betydelse för benägenheten att begå brott. Straffnivån skulle således teoretiskt kunna bidra till minskad brotts- lighet av sådant slag. Det finns emellertid inte anledning att tro att detta kommer ha mer än marginella effekter. Det finns också prin- cipiella skäl emot att låta allmänpreventiva överväganden påverka straffskalorna för enskilda brottstyper. På ett övergripande plan kan utgångspunkten sägas vara att allmänpreventiva överväganden visserligen har viss betydelse när man bestämmer den allmänna rep- ressionsnivån, men inte bör läggas till grund för riktade straffskärp- ningar. Generellt kan vidare sägas att en höjning av maximistraffet i första hand får betydelse för de allra allvarligaste brotten inom den aktuella brottstypen. Om det är en skärpt syn på den stora mer- parten av brotten som är i fokus för en reform är det snarare straff- minimum som bör ändras. Människohandel är ett brott som innefattar ett hänsynslöst och cyniskt utnyttjande av andra människor. Människohandel är vidare en allvarlig kränkning av den enskilde individens människovärde och rätt att få bestämma över sitt liv och sin kropp. Mot denna bakgrund har bestämmelsen förenats med en sträng straffskala, fäng- else i lägst och högst . 106 SOU 2008:85 s. 256. Straffskalorna för människohandel och koppleri Som nämnts ovan är den grundläggande utgångspunkten för påföljdsbestämningen brottets allvar. Straffet ska återspegla hur all- varligt eller klandervärt det brott som den tilltalade döms för är. Enligt gällande principer ska allvarligare brott bedömas strängare än mindre allvarliga brott och lika allvarliga brott ska bedömas lika strängt. Även inom en och samma brottstyp ska olika gärningar bedömas olika strängt när det funnits försvårande eller förmild- rande omständigheter i det enskilda fallet. Straffskalan för människohandel med ett lägsta straff om fängelse och ett högsta straff om fängelse ger ett stort utrymme att bestämma stränga straff. Det finns endast ett mindre antal domar där gärningsmän dömts för människohandel, vilket innebär att under- laget är begränsat för bedömningen av om domstolarna utnyttjar straffskalorna på ett sätt som medför att brottets allvar avspeglas i straffet. Av vår genomgång av praxis framgår emellertid att det förekommer utdömda straff från fängelse till fängelse (där mindre grova fall inte är inkluderade). En stor del av domarna har vidare resulterat i fängelsepåföljder mellan tre till fäng- else. Detta innebär att en stor del av den befintliga straffskalan används av domstolarna , särskilt mot bakgrund av att dom- stolar generellt tenderar att reservera den högsta tredjedelen av straffskalan för de allra mest allvarliga fallen. Vidare framgår att domstolarna har beaktat försvårande eller förmildrande omständig- heter i det enskilda fallet. Den praxis som finns utvisar en tillämp- ning av straffskalan som framstår som nyanserad. Enligt vår uppfattning saknas det därför skäl för att skapa ytter- ligare utrymme för en än mer nyanserad straffvärdebedömning. Det finns således inte anledning att höja maximistraffet för brottet, för att därigenom ge utrymme för att straffmäta de allvarligaste fallen av människohandel. Ett tillräckligt sådant utrymme finns . I sammanhanget måste vidare poängteras att det föreskrivs fängelse i högst för brottet, vilket är en mycket hög straff- skala i jämförelse med de allra flesta andra brottsbestämmelser i . Endast ett fåtal brottsbestämmelser innehåller än strängare maximistraff, nämligen fängelse eller på livstid, t.ex. mord, människorov och vissa allmänfarliga brott samt grova brott mot rikets säkerhet. Även om ett människohandelsbrott kan innefatta ett hänsynslöst utnyttjande av en annan människa är vi av uppfattningen att den befintliga straffskalan ger utrymme för be- Straffskalorna för människohandel och koppleri aktande av mycket försvårande omständigheter. I praxis förekom- mer även att fängelsestraff har dömts ut, vilket i samman- hanget får anses utgöra ett långt och kännbart straff. I än mer straff- värda fall finns det, som nämnts, utrymme i den befint- liga straffskalan för än mer kännbara straff. Som ovan nämnts är det främst en höjning av ett brotts minimi- straff som får genomslag i form av en generell skärpning av straff- värdet för ett brott. Enligt vår uppfattning saknas det skäl för att höja straffminimum för människohandelsbrottet. Utifrån vår genom- gång av praxis finner vi att straffen för människohandel generellt står i proportion till brottens allvar. Vidare är tillämpningsområdet för mäniskohandelsbestämmelsen stort och kan träffa en rad olika gärningar av varierande svårig- hetsgrad. En höjning av det lägsta straffet från fängelse till t.ex. fängelse i högst skulle riskera att medföra att färre gärningar än skulle rubriceras som människohandel, något som vore synnerligen olyckligt. Anledningen härtill är att en så pass sträng straffskala skulle kunna medföra att än strängare krav än skulle komma att ställas för att gärningar ska bedömas som män- niskohandel. Det bör dessutom poängteras att minimistraff över- stigande fängelse är förbehållna vissa synnerligen allvarliga brott såsom t.ex. människorov, grov våldtäkt och synnerligen grov misshandel (se avsnitt 5.4 för en närmare redogörelse för dessa brott). Vid en jämförelse med dessa brott och tillämpningsområdet för dessa, framstår det befintliga minimistraffet för människo- handel som väl avvägt. Enligt vår uppfattning markerar det nuvar- ande minimistraffet att det rör sig om ett mycket allvarligt brott. Som vi redogjort för i avsnitt 5.4 återfinns minimi- straff om fängelse i straffbestämmelser som föreskriver an- svar för allvarliga brott i , såsom våldtäkt, mordbrand och allmänfarlig ödeläggelse. ger människohandelsbestämmelsen utrymme att, i de fall ett brott är mindre grovt, bestämma straffet till fängelse i högst . Vår uppfattning är att det även fortsättningsvis finns ett behov av möjligheten att bedöma ett människohandelsbrott som mindre allvarligt brott. Som har påpekats i tidigare lagstiftnings- arbeten kan människohandelsbestämmelsen komma att tillämpas på gärningar med liten risk för att offret skulle komma att utnyttjas eller då det åsyftade utnyttjandets omfattning eller intrånget i offrets Straffskalorna för människohandel och koppleri frihet varit sådant att ett lägsta föreskrivet straff om fängelse framstår som alltför strängt. Den nuvarande straffskalan för mindre allvarliga fall av människohandel, nämligen fängelse lägst och högst , framstår som väl avvägd. Den gällande straffskalan för koppleri av normalgraden är fängelse i högst . Fängelse får som lägst sättas till fängelse (26 kap. 2 § BrB), vilket medför att minimistraffet för koppleri av normalgraden i praktiken är fängelse . Som nämnts ovan är syftet med koppleribestämmelsen att mot- verka prostitution. Bestämmelsen tar därför sikte på den som antingen på något sätt främjar eller på ett otillbörligt sätt ekonomiskt utnyttjar att en person har tillfälliga sexuella förbindelser mot ersättning. Ett sådant främjande eller ekonomiskt utnyttjande kan utgöras av en mängd olika gärningar, vilka kan vara av varierande allvar. När det gäller främjande förutsätts för straffansvar att gärnings- mannen främjat mer än en sexuell förbindelse. Ett koppleribrott kan i dessa fall vara av sådant slag att det har ett begränsat straffvärde, t.ex. en chaufför vars främjande uteslutande består i att han eller hon vid ett fåtal tillfällen kör kvinnor som av- ser att ha tillfälliga sexuella förbindelser mot ersättning (se genom- gången av praxis, avsnitt 5.3.2). Av statistik från Brå och genom vår genomgång av praxis fram- kommer att domstolarna i ganska stor utsträckning bestämmer påföljden för koppleri av normalgraden till kortare fängelsestraff. Det förefaller enligt vår uppfattning som rimligt att påföljden för en person, vars främjande framstår som förhållandevis begränsat, ska kunna bestämmas till ett kortare fängelsestraff eller en frivårds- påföljd. Ett sådant straff torde framstå som proportionerligt i för- hållande till brottets allvar, dvs. i förhållande till det mer begrän- sade främjandet av att en annan person har tillfälliga sexuella för- bindelser mot ersättning. Med beaktande av att straffbestämmelsen omfattar en rad olika gärningar, med varierande svårighetsgrad, ser vi att det fortsatt finns behov av ett utrymme för att bestämma straffvärdet för koppleri av normalgraden till fängelse och Straffskalorna för människohandel och koppleri Mot denna bakgrund framstår minimistraffet för koppleri- brott av normalgraden som motiverat. Vi har i avsnittet 5.4 ovan gått igenom ett antal relevanta brotts- bestämmelser för att jämföra med koppleribrottet, med fokus på straffskalorna. Enligt vår uppfattning är jämförbara brott bl.a. miss- handel, sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande av person i beroende- ställning. Lägsta föreskrivet straff för samtliga dessa brott är fäng- else (, se ovan). Brott med strängare minimistraff är t.ex. grov misshandel, olaga frihetsberövande, grovt sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning och grov utpressning. Gemensamt för dessa brott är att de avser mer kvalificerade gärningar jämfört med de minst allvarliga med de kopplerigärningarna, där ett straff omkring minimistraffet skulle bli aktuellt. Sammantaget finner vi även efter en sådan jämförelse att minimistraffet för koppleri av normalgraden framstår som väl avvägt. Vidare kan det vid en jämförelse med övriga nordiska länders straffskalor för koppleri konstateras att och har straff- skalor som föreskriver böter som lägsta straff medan och har fängelse som lägsta föreskrivet straff. Sammantaget föreligger det enligt vår uppfattning inte något behov av att höja minimistraffet för koppleri av normalgraden. När det gäller högsta föreskrivet straff för koppleri av normal- graden anges i bestämmelsen ett fängelsestraff . För det fall det rör sig om fall som bedöms ha ett straffvärde överstigande fängelse bör det rimligtvis vara fråga om ett brott av sådant allvar att brottet i stället borde rubriceras som grovt brott, för vilket straffskalan är fängelse till . Vår genomgång av praxis visar också att domstolarna ofta beaktar föreliggande försvårande omständigheter och använder sig av straffskalan upp till fängelse . Detta talar för att det nuvarande maximistraffet för kopp- leri av normalgraden är väl avvägt. Vid en jämförelse med övriga nordiska länder kan vidare konsta- teras att , där koppleribrottet är gradindelat, har motsvar- ande koppleri av normalgraden ett straffmaximum om fängelse högst . Övriga nordiska länder saknar gradindelning av koppleri- brottet, men i sammanhanget kan ändå nämnas att har ett föreskrivet högsta straff för koppleri medan koppleri- bestämmelsen i och har ett motsvarande högsta straff om fängelse . Straffskalorna för människohandel och koppleri Som nämnts ovan framkommer av vår genomgång av praxis att domstolarna beaktar föreliggande försvårande och förmildrande omständigheter på ett nyanserat sätt. Det framstår därmed inte som att det saknas utrymme för att göra en nyanserad bedömning av straffvärdet, tvärtom gör domstolarna väl balanserade bedöm- ningar i fråga om straffvärdet inom den gällande straffskalan. Det finns således inte skäl att av den anledningen göra förändringar i straffskalan, vare sig av lägsta eller högst föreskrivna straff. Det framstår således som att den befintliga straffskalans utformning är väl förenlig med principerna om proportionalitet och ekvivalens. Sammantaget bedömer vi att straffskalan för koppleri av normal- graden framstår som väl avvägd. Något behov av att förändra den befintliga straffskalan föreligger inte enligt vår uppfattning. Straffskalan för grovt koppleri är fängelse i lägst och högst . I bestämmelsen anges att vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om brottet avsett en verksamhet som be- drivits i större omfattning, medfört betydande eller inne- burit ett hänsynslöst utnyttjande av annan. Av statistik från Brå och våra nedslag i praxis framkommer att påföljden för grovt koppleri som regel bestäms till fängelse, vilket är naturligt med hänsyn till brottets art och straffvärde. Fängelse- straffens längd har i de domar vi studerat närmare varierat mellan fängelse två och . Gärningarna som domstolarna haft att pröva har varit av olika svårhetsgrad och de gärningar som de tilltalade har dömts för har också haft olika karaktär och omfattning. Minimistraffet för grovt koppleri är detsamma som för människo- handelsbrottet. Att det lägsta straffet för brottet är satt till fängelse markerar att brottet är allvarligt (jfr andra relevanta brott, t.ex. våldtäkt m.m.). Vi har ovan konstaterat att vi anser att minimi- straffet för människohandel framstår som väl avvägt. Vi finner på motsvarande sätt att minimistraffet för grovt koppleri framstår som rimligt. Utifrån vår genomgång av statistik och praxis finner vi även att de utdömda straffen för grovt koppleri framstår som proportio- nerliga i förhållande till brottets allvar. Straffskalorna för människohandel och koppleri När det gäller maximistraffet för grovt koppleri skärptes detta , från fängelse till . Ett skäl för skärpningen av straffskalan var att gärningar som kunde komma att bedömas som grovt koppleri kan utgöras av människohandelsliknande situationer där gärningsmannen inte kunnat överbevisas om t.ex. kravet på otill- börlig påverkan. Lagstiftaren såg mycket allvarligt på denna då rela- tivt nya typ av brottslig verksamhet och uttalade att den ofta var noggrant planerad och organiserad samt inte sällan innebar att gärningsmannen skaffade sig genom att hänsynslöst ut- nyttja andra personer, ofta kvinnor och barn. För sådana särskilt hänsynslösa fall av koppleri kunde, enligt regeringens mening, den dåvarande straffskalan för grovt brott med ett maximistraff fängelse förefalla något för snäv. Vårt nedslag i praxis avseende människohandel och grovt kopp- leri tyder på att lagstiftarens avsikt angående fall av grova kopp- lerier med människohandelsliknande inslag har fått genomslag. I de mål där gärningsmän åtalas för människohandel, men där sådana åtal inte vinner bifall utan gärningsmannen i stället döms för grovt koppleri, har gärningen ofta bedömts ha ett högt straffvärde. Straff- värdet har i stort sett bestämts i nivå med vad som hade bestämts om åtalet för människohandel vunnit fullt bifall. Vidare framstår domstolarnas straffvärdebedömning vid tillämp- ning av bestämmelsen som väl nyanserad. Domstolarna beaktar de föreliggande omständigheterna och allvarligare fall bestraffas hårdare än fall som inte är lika allvarliga. Sammantaget framstår straffskalan för grovt koppleri enligt vår uppfattning som väl avvägd och det finns inom den befintliga straff- skalan ett utrymme för att ge de allvarligare gärningarna genomslag vid bestämmande av fängelsestraffets längd. Något skäl att ändra straffskalan för grovt koppleri föreligger inte. Förslag: De föreslagna lagändringarna ska träda i kraft . Det är angeläget att det förstärkta straffrättsliga skyddet mot män- niskohandel och utnyttjande av utsatta personer genomförs . Därmed bör också de författningsbestämmelser vi före- slår träda i kraft . Med hänsyn till den tid som kan beräknas gå åt för remissförfarande, fortsatt beredning inom , inhämtande av Lagrådets yttrande och riksdags- behandling bör de nya bestämmelserna kunna träda i kraft . Bedömning: De föreslagna lagändringarna kräver inte några sär- skilda övergångsbestämmelser. Av 2 kap. 10 § regeringsformen framgår att ingen får dömas till straff eller annan påföljd för en gärning som inte var straffbelagd när den begicks. Inte heller får det dömas ut en svårare brottspåföljd för en gärning än vad som var föreskrivet när den begicks. Den nu be- skrivna principen har också kommit till uttryck i 5 § lagen (1964:163) om införande av (BrP) där det stadgas att ingen får dömas för en gärning för vilken det inte var stadgat straff när den begicks. Enligt paragrafens andra stycke ska straff, med vissa undan- tag som här inte är av betydelse, bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs, om inte den lag som gäller när domen med- delas leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Denna be- stämmelse anses generellt tillämplig inom straffrätten om inte något annat har föreskrivits beträffande en viss författning. Vi gör bedömningen att någon annan övergångsbestämmelse än regleringen i 5 § BrP inte är nödvändig när det gäller våra ändrings- förslag. Enligt kommittéförordningen (1998:1474) ska en utredning redo- visa vilka konsekvenser som förslagen i ett betänkande kan få i en rad olika avseenden. Om förslagen i ett betänkande påverkar kost- naderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda ska en beräkning av dessa konsekvenser redo- visas i betänkandet (14 §). Om förslagen innebär samhällsekono- miska konsekvenser i övrigt så ska även dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminskningar för det allmänna ska en finansiering föreslås. Vidare ska eventuella konsekvenser för den kommunala självstyrelsen redovisas (15 §). Detsamma gäller even- tuella konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företag, för jämställd- heten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de inte- grationspolitiska målen. Om ett betänkande innehåller förslag till nya eller ändrade regler, ska förslagens kostnadsmässiga och andra konsekvenser anges i betänkandet (15 a §). Konsekvenserna ska anges på ett sätt som motsvarar de krav på innehållet i konsekvens- utredningar som finns i 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. I avsnitten nedan beskriver vi först de ekonomiska konsekven- ser som våra förslag kan innebära och därefter behandlar vi de övriga konsekvenser som ska redovisas enligt kommittéförordningen. Bedömning: I avsnitt 3 föreslår vi att bestämmelsen om män- niskohandel ska ändras för att tillämpningen av bestämmelsen ska bli mer ändamålsenlig. Ändringarna bör föranleda att fler polisanmälningar leder till åtal och fällande domar, vilket bör medföra ökade kostnader för rättsväsendet. Kostnadsökningen bedöms emellertid rymmas inom de befintliga anslagen för myn- digheterna. I avsnitt 4 föreslår vi att två nya straffbestämmelser om ut- nyttjande av utsatta personer ska införas. Detta innebär en utvidg- ning av det straffbara området, vilket kan komma att innebära merkostnader för rättsväsendet. Det är inte möjligt att med någon säkerhet uppskatta hur stora de tillkommande kostnaderna för staten kommer att bli, särskilt som utredningarna som kommer ligga till grund för det nya brottet i flertalet fall förmodligen kommer ha sin grund i andra brott (vanligtvis människohandel). Kostnadsökningen bedöms emellertid rymmas inom de befintliga anslagen för myndigheterna. De föreslagna ändringarna kan även antas medföra vissa kost- nader för information, utbildning och andra liknande insatser framför allt hos och . Även dessa kostnader bör dock rymmas inom befintliga anslag för respektive myndighet. I övrigt leder våra förslag inte i sig till några kostnadsökningar. 7.2.1Ändringen i människohandelsbestämmelsen m.m. Vi har i avsnitt 3 föreslagit att bestämmelsen om människohandel i 4 kap. 1 a § (BrB) ska ändras för att förtydliga bestäm- melsens egentliga tillämpningsområde. Ändringen innebär dock inte att det straffbara området i egentlig mening utvidgas. polis- anmäls och utreds endast ett begränsat fall av människohandels- brott och ännu färre lagförs. Ändringarna i bestämmelsen om män- niskohandel bör dock bidra till att rättsväsendets hantering av även sådana fall förbättras och medföra att fler polisanmälningar leder till åtal och fällande domar, vilket torde medföra vissa ökade kost- nader för rättsväsendet. Kostnadsökningen bedöms emellertid rym- mas inom de befintliga anslagen för myndigheterna, dvs. Polismyn- digheten, , de allmänna domstolarna och Krimi- nalvården. Fler åtal och fler rättegångar kan också föranleda ökade kost- nader för det allmänna gällande offentlig försvarare och målsägande- biträde. Vi bedömer dock att även dessa kostnader kommer att vara av relativt sett begränsad omfattning. Våra övriga förslag och synpunkter som rör de brottsbekämp- ande myndigheternas arbete mot människohandel leder inte i sig till ökande kostnader för de inblandade myndigheterna. Sådana kost- nader kan dock uppstå i senare led. Samtliga förslag kan enligt vår bedömning inledningsvis antas medföra vissa kostnader för information, utbildning och andra lik- nande insatser framför allt hos och Åklagarmyn- digheten. Även dessa kostnader bör rymmas inom befintliga anslag för respektive myndighet (jfr människohandel utgör ett prioriterat område inom ). Det är enligt vår bedömning lämpligt att följa upp konsekven- serna efter att bestämmelserna har varit i kraft .