sou · H4B379 · 2016-11-09 00:00:00 — Varu- märkeslagen omfattar all återgivning av ett registrerat varumärke, medan direktivet avser sådana återgivningar som ger intryck av att varumärket utgör en generisk benämning för varorna eller tjänsterna. Det kan diskuteras om lagen här har ett något vidare tillämpnings- område än direktivet. I praktiken lär det hur som helst inte röra sig om någon beaktansvärd skillnad. Enligt utredningens mening finns det flera fördelar med att ha enhetliga regler inom EU om återgivning i uppslagsverk. Dessa an- vänds ofta i flera länder, särskilt de internetbaserade. Utredningen föreslår därför att lagens bestämmelser om återgivning av varumärk- en i lexikon, handböcker och andra liknande skrifter ändras så att de utformas i nära anslutning till direktivet. Det kan tilläggas att det förekommer att varumärken återges i olika slags skrifter på ett deskriptivt sätt, t.ex. att ett ordmärke skrivs med gemener. Den aktuella bestämmelsen tar sikte bara på använd- ning i uppslagsverk eller liknande skrifter. Men det är naturligtvis allmänt sett önskvärt att varumärken även i andra sammanhang så långt lämpligt återges på ett sådant sätt att det framgår att det är fråga om ett skyddat varumärke. 7 Registrering av varumärken 7.1Handläggningen av ansökningar om registrering Förslag: En ansökan om registrering av ett varumärke ska inne- hålla en tydlig förteckning över de varor eller tjänster som varu- märket avser och vilka klasser dessa tillhör. I förteckningen ska sökanden ange de klassnummer som varorna eller tjänsterna hör till enligt Niceklassificeringen. Varorna eller tjänsterna ska anges i den ordning som följer av klassnumreringen. ska få meddela närmare före- skrifter om återgivningen av ett varumärke i en ansökan om regi- strering. För att en ansökan ska anses ingiven till Patent- och registre- ringsverket ska den innehålla en uppgift om att det som har getts in är en ansökan om registrering, uppgifter som gör det möjligt för att avgöra vem sökanden är, en tydlig återgivning av varumärket och en förteckning över de varor eller tjänster som varumärket avser. ska få meddela föreskrifter om i vilka fall en handling ska vara undertecknad med en elektronisk underskrift och vilka elektroniska underskrifter som får använ- das. Handläggningen av en ansökan om registrering av ett varumärke regleras i 2 kap. 1–3 §§ varumärkeslagen. Kompletterande bestäm- melser finns i den svenska varumärkesförordningen. varumärkesdirektiv finns ingen reglering av förfaran- det vid registreringen av varumärken. I det nya direktivet finns nu regler om vad en ansökan ska innehålla (artikel 37) och när den ska anses ingiven (artikel 38), liksom om klassificering (artikel 39), del- ning av ansökningen eller registreringen (artikel 41) och klassav- gifter (artikel 42). Ansökningens innehåll (artikel 37) En ansökan om registrering ska enligt direktivet åtminstone inne- hålla en begäran om registrering, uppgifter om sökandens identitet, en förteckning över de varor eller tjänster för vilka registrering begärs och en återgivning av varumärket som kan tas in i registret på ett sätt som gör det möjligt för de behöriga myndigheterna och allmänheten att klart och tydligt avgöra föremålet för skyddet (artikel 37). Sökan- den ska dessutom betala en ansökningsavgift, som bestäms av med- lemsstaten. Artikeln har sin motsvarighet i 2 kap. 1 § varumärkeslagen. Den som vill registrera ett varumärke ska ansöka om detta hos . Ansökningen ska innehålla uppgifter om sökandens namn eller firma och adress, uppgifter om ombuds namn och adress, en tydlig återgivning av varumärket samt en förteckning över de varor eller tjänster som varumärket avser och vilka klasser dessa tillhör (varu- eller tjänsteförteckning). Sökanden ska också be- tala en ansökningsavgift. Enligt utredningens bedömning uppfyller dessa bestämmelser direktivets krav. Lagens krav på en tydlig återgivning av varumärket innebär att detta ska återges på ett sätt som gör det möjligt för och allmänheten att klart och tydligt avgöra föremålet för skyddet. Enligt direktivet får medlemsstaterna ställa ytterligare krav när det gäller ansökningens innehåll. Utöver vad som följer av artikel 37 krävs enligt lagen uppgifter om ombuds namn och adress samt en varu- eller tjänsteförteckning. Utredningen anser att det finns skäl att behålla kravet på att sökanden ska ange ett ombuds namn, efter- som detta i väsentliga avseenden underlättar Patent- och registre- ringsverkets handläggning. Frågan om varu- eller tjänsteförteckning regleras i artikel 39, se i det följande avsnittet om klassindelning. Det bör ankomma på att meddela närmare föreskrifter om återgivningen av varumärket i ansökningen Vidare bör verket – för att underlätta handlägg- ningen – få meddela föreskrifter om i vilka fall en handling ska vara undertecknad med en elektronisk underskrift och vilka elektroniska underskrifter som får användas. Ingivningsdag (artikel 38) I direktivet finns en bestämmelse om vad en ansökan ska innehålla för att den ska anses ingiven till varumärkesmyndigheten (artikel 38). Ingivningsdagen är avgörande för registreringens giltighetstid och frågan om företräde vid kolliderande rättigheter. Den har även be- tydelse för den som vill registrera ett varumärke i ett annat land och vill göra gällande prioritet. För att ansökningen ska anses ingiven ska den enligt direktivet innehålla en begäran om registrering, upp- gifter om sökandens identitet, en förteckning över de varor eller tjänster för vilka registrering begärs och en tydlig återgivning av varumärket. Varumärkeslagen saknar en uttrycklig bestämmelse om ingivnings- dag motsvarande den som finns i direktivet. Lagen bygger på prin- cipen att ansökningen anses ingiven den dag då den faktiskt gavs in till . Enligt den handläggningspraxis som har utvecklats är kraven låga. Om den handling som har getts in är möjlig att uppfatta som en ansökan, behandlas den som detta även om den innehåller formella eller materiella brister. Om sökan- den därefter ger in nödvändiga kompletteringar, behåller ansökningen sin ursprungliga ingivningsdag. Enligt utredningens mening bör det nu införas en bestämmelse om ingivningsdag i lagen. I enlighet med direktivet bör alltså ansök- ningen – för att den ska anses ingiven – innehålla en uppgift om att det som har getts in är en ansökan om registrering, uppgifter som gör det möjligt för att avgöra vem sökanden är, en tydlig återgivning av varumärket och en förteck- ning över de varor eller tjänster som varumärket avser. Enligt artikel 38.2 får medlemsstaterna föreskriva att ingivnings- dagen ska vara beroende av om sökanden har betalat föreskriven ansökningsavgift. är anslutet till Singaporekonven- tion om varumärkesrätt. Enligt konventionen får en stat kräva att ansökningsavgiften ska vara betalad för att en ansökan ska anses En förutsättning för detta är dock att kravet fanns redan när staten blev part till konventionen. Eftersom ett sådant krav inte gällde när tillträdde konventionen, går det inte att nu införa det. Klassindelning (artikel 39) I artikel 39 i direktivet finns bestämmelser om hur varor och tjänster ska betecknas och klassificeras vid registreringen av ett varumärke. Bestämmelserna innebär att medlemsstaterna ska tillämpa Niceöver- enskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid registrering av varumärken av (Niceöverens- kommelsen). har tillträtt överenskommelsen. Enligt 2 kap. 13 § varumärkeslagen registreras varumärken i en eller flera klasser av varor eller tjänster. Närmare regler för detta finns i den svenska varumärkesförordningen. Av 3 kap. 3 § varumärkes- förordningen följer att Niceöverenskommelsen ska tillämpas vid klassindelningen. Dessa bestämmelser uppfyller således artikel 39.1, som slår fast att varumärken ska klassificeras i enlighet med Nice- överenskommelsen. I artikel 39.2 anges att sökanden tydligt och exakt ska ange de varor eller tjänster för vilka varumärkesskydd söks så att behöriga myndigheter och ekonomiska aktörer kan avgöra omfattningen av skyddet enbart utifrån den informationen. Bestämmelsen är en kodi- fiering av praxis i målet om ”” (dom i mål nr C-307/10, ). Systematiken i direktivet – där artikel 39 finns i avsnittet om för- faranderegler – talar för att kravet på tydlighet är en formell förut- sättning för registrering och inte ett materiellt krav. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 4 varumärkeslagen ska en ansökan om registrering av ett varumärke innehålla en förteckning över de varor eller tjänster som varumärket avser eller vilka klasser dessa tillhör. Bestämmelsen i artikel 39.2 bör genomföras så att det klargörs att förteckningen måste vara tydlig. I artikel 39 sägs att de allmänna beteckningar som ingår i klass- rubrikerna till Niceklassificeringen, eller andra allmänna uttryck, får användas om de uppfyller kraven på tydlighet (artikel 39.3). anges att användningen av sådana allmänna beteckningar eller ut- tryck ska anses avse endast sådana varor och tjänster som tydligt och klart omfattas av beteckningen eller uttryckets bokstavliga innebörd (artikel 39.5). Dessa principer är i enlighet med dom i mål nr C-307/10 och tillämpas av . Utredningen gör bedömningen att vad som sägs i direktivet ligger redan i kravet på att en ansökan ska innehålla en tydlig förteckning över de varor eller tjänster som varumärket avser och vilka klasser dessa tillhör. Någon ytterligare reglering behövs därför inte. Om en ansökan inte uppfyller kraven, blir bestämmelserna i 2 kap. 17 och 18 §§ om prövning av ansökningen tillämpliga. ska förelägga sökanden att avhjälpa bristen eller yttra sig inom (2 kap. 17 § första stycket). Ifall bristen finns kvar även efter det att sökanden har yttrat sig, ska ansökning- en avslås helt eller delvis, om det inte finns skäl att förelägga sökan- den på nytt (2 kap. 18 §). Bestämmelserna uppfyller därmed arti- kel 39.4, enligt vilken myndigheten ska avslå en ansökan som är oklar eller otydlig om inte sökanden föreslår en godtagbar formulering inom den tidsfrist som myndigheten fastställer. I syfte att genomföra artikel 39.6 föreslår utredningen att det klargörs i den svenska varumärkesförordningen att sökanden ska ange de klasser som varorna eller tjänsterna hör till enligt Niceklassifi- ceringen. Sökanden bör också ange varorna eller tjänsterna i den ordning som följer av klassnumreringen. Det underlättar den vidare handläggningen av ansökningen och beslutet om registrering. Slutligen erinras i artikel 39.7 om att varor och tjänster inte ska anses likna varandra av det skälet att de förekommer i samma klass enligt Niceklassificeringen. Inte heller ska varor och tjänster anses skilja sig från varandra bara för att de förekommer i olika klasser. Utredningen bedömer att denna erinran inte kräver någon särskild reglering. Det framgår redan av utformningen av varumärkeslagens bestämmelser om ensamrättens omfattning när någon använder ett identiskt eller liknande tecken för varor eller tjänster av liknande slag (1 kap. 10 § första stycket 2). Av rättspraxis följer att förväxlingsrisken i dessa fall ska prövas utifrån en helhets- bedömning av samtliga relevanta faktorer i det enskilda fallet (se också skäl 16 till direktivet). Anmärkningar från andra (artikel 40) Enligt direktivet kan medlemsstaterna föreskriva att andra får göra skriftliga anmärkningar mot att den ansvariga myndigheten regi- strerar det sökta varumärket eller kollektiv-, kontroll- eller garan- timärket (artikel 40). Den som gör detta ska inte anses som part i förfarandet. Bestämmelsen är frivillig för medlemsstaterna att in- föra. Enligt svenska allmänna förvaltningsrättsliga principer är det möj- ligt för den som inte är part i registreringsärendet att ge in ett ytt- rande till i vilket man motsätter sig en registrering eller anför omständigheter som verket bör ta hänsyn till (s.k. protest). När en protest kommer in, är det verkets praxis att handlingen läggs in i ärendet och beaktas vid prövningen i den mån det som anförs är relevant. Någon ändring i varumärkeslagen be- höver därmed inte göras. Delning av ansökningar och registreringar (artikel 41) Enligt direktivet ska en varumärkesregistrering eller en ansökan om registrering kunna delas i en eller flera separata ansökningar eller re- gistreringar. För varje delansökan eller delregistrering ska sökanden ange vilka varor eller tjänster i den ursprungliga ansökningen eller registreringen som ska omfattas av delansökningen eller delregistre- ringen (artikel 41). Enligt 2 kap. 3 § varumärkeslagen får en ansökan som avser flera varor eller tjänster delas i två eller flera ansökningar som varorna eller tjänsterna fördelas på. En motsvarande bestämmelse finns i 30 § när det gäller delning av en varumärkesregistrering. Efter delning ska ansökningarna eller registreringarna anses ha samma ingivningsdag och prioritet som den ursprungliga ansökningen eller registrering- en. Enligt 3 kap. 10 § första stycket 3 varumärkesförordningen ska en ansökan om delning innehålla en tydlig uppgift om hur varorna eller tjänsterna ska fördelas. Lagen ger alltså möjlighet till delning av en ansökan eller registre- ring på ett sätt som uppfyller direktivets krav. Av artikel 41 framgår visserligen inte uttryckligen – såsom är fallet i svensk rätt och enligt EU:s varumärkesförordning – att varorna och tjänsterna ska fördelas på ansökningarna respektive registre- ringarna; de separata ansökningarna och registreringarna får inte överlappa varandra. Artikeln är dock allmänt utformad och över- lämnar till nationell rätt att bestämma de närmare förutsättningarna för förfarandet. Att varorna och tjänsterna ska fördelas på ansök- ningarna respektive registreringarna följer dessutom av artikel 7 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt som , och en majo- ritet av EU-länderna, har tillträtt. Andra ändringar i fråga om delning? föreslår i en framställning till reger- ingen vissa ändringar när det gäller handläggningen av en invändning i samband med delning (ärende Ju2015/3440/L3). Verket anser sig inte kunna dela en registrering under ett invändningsförfa- rande utan att invändningen – och de grunder och omständigheter som åberopas – ”följer med” båda registreringarna. Skälet är att en invändare enligt praxis kan utveckla sin talan fram till dess att verket meddelar slutligt beslut i ärendet. Med hänsyn till syftet med del- ningsinstitutet menar verket att det bör förtydligas vid vilken tid- punkt en innehavare senast kan åberopa nya grunder och nytt mate- rial. Enligt verket skulle man kunna ha samma ordning som vid EUIPO, där huvudregeln är att grunder och material till stöd för åberopade grunder ska vara ingivna senast vid invändningsfristens utgång. Enligt 2 kap. 24 § andra stycket 4 varumärkeslagen ska en invänd- ning innehålla en uppgift om de omständigheter som åberopas till grund för invändningen. Det finns inga särskilda regler om när en invändare senast måste ha utvecklat sin talan fullständigt. Utred- ningen har övervägt frågan och anser att det är tveksamt om det finns tillräckliga skäl att föreskriva att endast sådana omständigheter som har angetts inom invändningsfristen ska få åberopas. Detta skulle begränsa invändarens möjligheter att utveckla sin talan hos på ett väsentligt sätt. Dessutom borde i så fall alla invändningar omfattas och inte endast sådana där delning aktua- liseras. En sådan reglering framstår som alltför långtgående för ett förfarande av detta slag. Ett annat sätt att effektivisera handläggningen är om kunde bereda invändaren tillfälle att slutföra sin Efter kommunikationen, där parterna underrättas om att ären- det kan komma att avgöras, skulle verket kunna avgöra invändning- en såvitt avser den delade registreringen. En sådan handläggning av invändningsärendet ligger i linje med det bakomliggande syftet med delningsinstitutet, som är att en registrering ska kunna delas om den blivit föremål för en invändning. Det skulle på så sätt gå att snabbt och effektivt avgöra den del av registreringen som inte är tvistig. Det finns inte någon uttrycklig möjlighet i varumärkeslagen att före- lägga parten i denna situation. I viss utsträckning torde det dock vara möjligt för verket att ge en part ett sådant föreläggande med stöd av allmänna förvaltningsrättsliga grundsatser om effektiv handlägg- ning (jfr 7 och 17 §§ förvaltningslagen, 1986:223). Vidare noterar utredningen att enligt den svenska varumärkesförordningen får meddela närmare föreskrifter om in- vändningsförfarandet (3 kap. 8 §). Det finns alltså ett visst utrymme för verket att meddela föreskrifter på området. Utredningen konstaterar att det ändå kan finnas behov av en skarpare reglering som gör det möjligt för Patent- och registrerings- verket att avvisa sådana grunder som har anförts efter en viss tid- punkt. En möjlighet till någon sorts ”stupstocksföreläggande” skulle emellertid kräva ett flertal ändringar i varumärkeslagen, en del av ganska principiell natur. Tiden för utredningsuppdraget medger inte att saken övervägs ytterligare, utan frågan får i så fall tas upp i annat sammanhang. Klassavgifter (artikel 42) Enligt direktivet är det frivilligt för medlemsstaterna att tillämpa en ordning där sökanden betalar en avgift för varumärkesskydd i en klass och sedan en tilläggsavgift för varje ytterligare klass som an- sökningen avser (artikel 42). Enligt 7 kap. 1 § varumärkesförordningen ska en avgift betalas för skydd i en klass av varumärke, inklusive kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke. För skydd i ytterligare en eller flera klasser ska en av- gift betalas för varje klass utöver den första. Svensk rätt är alltså förenlig med (den frivilliga) bestämmelsen i direktivet. och registreringshinder med hänsyn till andras varu- och näringskännetecken Förslag: I uppräkningen av hinder mot registrering på grund av allmänna intressen ska läggas till att ett varumärke inte får regi- streras om –det innehåller en ursprungsbeteckning, en geografisk beteck- ning, ett traditionellt uttryck för vin eller en garanterad tradi- tionell specialitet i den utsträckning som det föreligger skydd för beteckningen enligt unionsrätten, –det innehåller eller i väsentliga delar återger en äldre växtsort- benämning som avser en växtsort av samma eller närstående växtart i den utsträckning som det föreligger skydd för växt- sorten enligt växtförädlarrättslagen (1997:306) eller unions- rätten, eller –om sökanden var i ond tro för ansökningen. Bestämmelsen om hinder mot registrering på grund av andras intressen ska ändras så att ett varumärke inte får registreras om det kan förväxlas med ett äldre varukännetecken som är skyddat i ett annat land och sökanden var i ond tro för ansökningen. I uppräkningen av hinder ska också läggas till att ett varumärke inte får registreras om det innehåller eller består av en äldre ursprungsbeteckning eller geografisk beteckning som skyd- das enligt någon av tillämpliga EU-förordningar. Det utökade skyddet för varukännetecken som är kända inom en betydande del av omsättningskretsen ska omfatta användning av identiska eller liknande varukännetecken som utan skälig an- ledning drar otillbörlig fördel av eller är till skada för varukänne- tecknets särskiljningsförmåga eller anseende, oavsett om använd- ningen avser varor eller tjänster av samma, liknande eller annat slag. En förutsättning för att ett varumärke ska registreras är att det inte finns något hinder mot registreringen. Dessa hinder delas in i två kategorier, s.k. absoluta och relativa registreringshinder. De absoluta registreringshindren är sådana som är motiverade av allmänna hänsyn och som anges i 2 kap. 4–7 §§ varumärkeslagen. Dit hör bl.a. det grundläggande kravet på att varumärket måste ha sär- skiljningsförmåga. Andra sådana hinder är att varumärket strider mot lag eller annan författning eller mot goda seder eller allmän ordning. De relativa registreringshindren är motiverade av att det sökta varumärket inte ska stå i konflikt med en tidigare ensamrätt. En upp- räkning av de olika enskilda intressen som på detta sätt utgör hinder mot en varumärkesregistrering finns i 2 kap. 8–10 §§. Det kan t.ex. röra sig om ett äldre varukännetecken, en äldre firma eller någon annans egenartade efternamn eller allmänt kända konstnärsnamn. Absoluta registreringshinder (artikel 4) I det nya direktivet finns bestämmelser om absoluta registrerings- hinder och ogiltighetsgrunder i artikel 4. Flera av bestämmelserna har sin motsvarighet varumärkesdirektiv (se artikel 3) och har genomförts i svensk rätt i 2 kap. 4, 5 och 7 §§ varumärkeslagen. En nyhet är att ett varumärke inte får registreras om det inne- håller en ursprungsbeteckning, en geografisk beteckning, ett tradi- tionellt uttryck för vin eller en garanterad traditionell specialitet (se artikel 4.1 i–k). För att en ursprungsbeteckning eller en geografisk beteckning ska utgöra registreringshinder måste beteckningen vara skyddad enligt unionslagstiftningen eller nationell lagstiftning eller genom en internationell överenskommelse som EU eller den berörda medlemsstaten är ansluten till. Ett traditionellt uttryck för vin eller garanterad traditionell specialitet ska ha skydd enligt unionslagstift- ning eller genom en internationell överenskommelse som EU är an- sluten till. Inom EU finns det ett antal förordningar som ger ett unionsrätts- ligt skydd för ursprungsbeteckningar, geografiska beteckningar, tradi- uttryck för vin och garanterade traditionella specialiteter. Beteckningarna används för geografiskt ursprung på produkterna eller är på något annat sätt starkt kopplade just till vissa produkter. Skyddet uppstår genom registrering av beteckningen hos Europeiska kommissionen. Huvudregeln är att en beteckning får registreras en- dast på ansökan av en grupp producenter. Efter registreringen får bara de producenter som följer den produktspecifikation som har godkänts vid registreringen använda beteckningen vid t.ex. märk- ning och marknadsföring av produkten. Man kan därför säga att sådana beteckningar är en speciell typ av kollektiva rättigheter. I svensk rätt finns ingen särskild lagstiftning på detta område. I vissa fall kan sådana beteckningar anses vara inarbetade som kollek- tivmärken (jfr prop. 2008/09:67 s. 245). går det att hos Europeiska kommissionen registrera en ur- sprungsbeteckning eller geografisk beteckning för vin, sprit, aroma- tiserade viner, jordbruksprodukter eller livsmedel. Registreringshind- ret i varumärkesdirektivet är dock inte begränsat till beteckningar på jordbruks- och livsmedelsområdet. Tillämpningsområdet kan där- för komma att omfatta ytterligare varor om EU skulle införa skydd av ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar för andra sorters produkter, t.ex. hantverksprodukter. Enligt 2 kap. 7 § andra stycket varumärkeslagen får ett varumärke inte registreras om det innehåller en geografisk ursprungsbeteckning för vin eller spritdrycker och det avser vin eller spritdrycker av annat ursprung. När det gäller de beteckningar som skyddas enligt de aktuella EU- förordningarna finns det normalt sett registreringshinder om någon annan än innehavaren av beteckningen i en senare ansökan försöker registrera ett varumärke i som innehåller beteckningen. Varu- märket anses nämligen då i praxis strida mot ”lag”, varför 2 kap. 7 § första stycket 1 bedöms hindra registrering. Denna bestämmelse brukar också tillämpa när det hand- lar om beteckningar som skyddas genom en internationell överens- kommelse, t.ex. ett frihandelsavtal mellan EU och tredje land. I övrigt finns det inga regler i lagen om ursprungsbeteckningar, geografiska beteckningar, traditionella uttryck för vin eller garante- rade traditionella specialiteter som registreringshinder. Lagen upp- fyller således endast till viss del direktivets krav när det gäller vad som utgör absoluta registreringshinder. För att lagen ska vara för- enlig med direktivet fullt ut bör det införas bestämmelser om att en skyddad ursprungsbeteckning, en geografisk beteckning, ett tradi-