sou · H4B370 · 2016-10-26 00:00:00 — En fråga blir då om samtliga otillbörliga medel som avses i män- niskohandelsbestämmelsen ska träffas av den nya bestämmelsen eller om enbart något eller några särskilda medel bör omfattas av den, exempelvis olaga tvång och utnyttjande av någons utsatta be- lägenhet (jfr exempelvis äktenskapstvång i 4 kap. 4 c § BrB där endast olaga tvång eller utnyttjande av utsatt belägenhet omfattas respektive vilseledande till tvångsäktenskapsresa i 4 kap. 4 d § BrB där endast vilseledande omfattas). Gärningsmännens tillvägagångssätt för att utnyttja utsatta personer kan dock variera i stor omfattning, se bl.a. redovisad praxis m.m. i avsnitt 4.4. För att inte riskera att oaccep- tabla utnyttjanden av utsatta personer faller utanför tillämpnings- området för det straffansvar vi nu föreslår bör enligt vår bedömning samtliga otillbörliga medel omfattas. I sammanhanget förtjänar det dock att framhållas att kombina- tionen av begreppen otillbörligt medel och tvångsarbete inte är helt okomplicerad. I båda begreppen är ofrivillighetsmomentet av cen- tral betydelse, även om det tar sig lite olika uttryck i begreppen. När det gäller olaga tvång föreligger ofrivilligheten från främst gär- ningsmannens synvinkel, eftersom brottet förutsätter att gärnings- mannen med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar annan att göra, tåla eller underlåta något. Detsamma gäller om gärningsmannen med sådan verkan övar tvång genom hot att åtala eller angiva annan för brott eller att om annan lämna menligt med- Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel När det däremot gäller tvångsarbete föreligger ofrivillig- heten från främst offrets synvinkel, eftersom begreppet tar sikte på om offrets frihet begränsats genom hot om straff, se avsnitt 4.2.3. Av vad som angetts följer att det, vilket inte är helt önskvärt, kommer att finnas en viss överlappning av ofrivillighetsmomenten i bestämmelsen. För att undvika denna olägenhet skulle tvångsarbete kunna särregleras i förhållande till de övriga utnyttjandeformerna. De otillbörliga medlen skulle då kopplas till övriga utnyttjande- former medan utnyttjande av tvångsarbete skulle vara straffbart i sig utan användning av ett otillbörligt medel. Det finns, som vi redan antytt, flera fördelar med en sådan reglering. Vid en sådan modell skulle förmodligen risken för att det i rättstillämpningen uppfattas som att ofrivillighet måste styrkas två gånger undvikas. En sådan reglering medför även att kraven för att dömas till ansvar för tvångs- arbete på ett tydligare sätt skulle ligga i linje med internationella standarder och därmed inte vara högre. Även med beaktande av det nu sagda bedömer vi att fördelarna med en enhetlig reglering väger tyngre. Vår bedömning är att en sådan enhetlig lösning bör väljas främst av systematiska skäl, men även för att vi bedömer att de praktiska konsekvenserna av att inte särreglera tvångsarbete i praktiken är begränsade. Vi vill i detta sammanhang därför understryka att avsikten med den lagtekniska konstruktion vi alltså nu föreslår är att högre krav inte ska ställas på otillbörlighet vid tvångsarbete än vid de andra ut- nyttjandeformerna. I fall kravet på ofrivillighet och hot om straff som förutsätts för tvångsarbete är uppfyllda bör rimligen även kravet på användande av ett otillbörligt medel vara uppfyllt. Samma om- ständigheter kan således ligga till grund för både bedömningen om ofrivillighet och hot om straff och för bedömningen om ett otill- börligt medel i form av olaga tvång föreligger. Det kan dock, åt- minstone i teorin, finnas fall där så inte är fallet. Kravet på använd- ande av otillbörligt medel även vid tvångsarbete medför således att sådana fall av tvångsarbete där ofrivilligheten och hotet om straff inte utgör olaga tvång, faller utanför det straffbelagda område som vi nu föreslår (såvida inget annat otillbörligt medel använts). Som tidigare framhållits innebär den konstruktion vi förordar att krimi- naliseringen i dessa fall blir något mer begränsad än vad definition av tvångsarbete anger. Enligt vår bedömning torde denna konsekvens endast ha en begränsad betydelse i praktiken, eftersom Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel personer som utnyttjas för tvångsarbete vanligtvis är utsatta för olaga tvång eller befinner sig i en utsatt belägenhet (exempelvis p.g.a. låg utbildningsnivå, fattigdom, tillhörande minoritetsgrupp som diskrimineras eller på grund av skuldsättningsarrangemang). I sammanhanget kan nämnas att regleringarna i och är konstruerade på motsvarande sätt, se avsnitt 4.5. Vi bedömer att ett straffansvar med denna konstruktion utgör ett effek- tivt skydd mot tvångsarbete. Tillräckliga skäl att särreglera tvångs- arbete i förhållande till otillbörliga medel finns därför inte enligt vår bedömning. I fråga om brott mot barn ska det för straffansvar inte krävas att ett otillbörligt medel har använts I likhet med det närliggande brottet människohandel bedömer vi att skäl finns att även i de fristående utnyttjandefallen undanta kravet på användandet av ett otillbörligt medel när offret är ett barn, dvs. Att bestämmelsen om människohandel är konstruerad på detta sätt har sitt ursprung i internationella konven- tioner, men är annars ovanlig i . Som vi redogjort för finns det inte några internationella instrument som reglerar hur barnperspektivet ska hanteras för ut- nyttjandebrotten. Vi anser dock att motsvarande skäl som angetts vid införandet av regleringen i bestämmelsen om människohandel även föreligger vid utnyttjandebrotten (se avsnitt 3.7.6). Barn gör vanligtvis vad vuxna säger åt dem att göra. Risken är därför stor att barn även utan påverkan i form av ett otillbörligt medel både accep- terar att utnyttjas på sätt som är aktuellt här och saknar möjlighet att lämna en sådan situation. En sådan ordning som vi nu föreslår skulle kunna innebära att det straffbara området blir vidsträckt. Vi anser dock att skyddsintresset för barn på samma sätt som vid män- niskohandel väger tyngre. Att utnyttja barn för sexuella ändamål, avlägsnande av organ, krigstjänst, tvångsarbete eller annan verk- samhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte kan inte accepteras. Detta innebär även att kraven på att styrka ofrivillighet och hot om straff vid tvångsarbete inte bör ställas alltför högt i fall som rör barn. Av samma skäl som vi anfört för människohandel ska vårt för- slag till kriminalisering i denna del även gälla om gärningsmannen Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel inte insett brottsoffrets ålder, men varit oaktsam i förhållande till att denne inte hade fyllt , se avsnitt 3.7.6. Förslag: Ett särskilt straffansvar ska införas för den som med användande av ett otillbörligt medel, såsom olaga tvång, vilse- ledande, utnyttjande av någons utsatta belägenhet eller med annat motsvarande medel utnyttjar en person för sexuella ändamål, avlägsnande av organ, krigstjänst, tvångsarbete eller annan verk- samhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte. Kravet på otillbörligt medel gäller inte fall där barn utnyttjas. Innebörden av begreppet otillbörliga medel Ett särskilt straffansvar bör, som vi redogjort för, införas för den som med användande av ett eller flera otillbörliga medel utnyttjar en person för en verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte. För straffansvar finns alltså ett krav på att en person utnyttjats för en verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte och att utnyttjandet har skett med använd- ande av ett otillbörligt medel. De otillbörliga medel som omfattas av bestämmelsen är olaga tvång, vilseledande, utnyttjande av någons utsatta belägenhet eller annat motsvarande medel. Begreppen används i den nu gällande be- stämmelsen om människohandelsbrott. Någon saklig ändring av begreppens betydelse är inte avsedd i sig (se dock vårt ändrings- förslag i avsnitt 3). Begreppen har beskrivits utförligt i avsnitt 3, men även i avsnitt 4.3.2, varför vi hänvisar dit för närmare redo- görelse härom. Det bör dock beaktas att begreppen i vårt förslag används i en annan kontext än i människohandelsbestämmelsen. Det är i vårt förslag här fråga om utnyttjanden som vidtagits med användande av otillbörliga medel, medan användningen vid människo- handelsförfaranden är kopplad till en handelsåtgärd. Orsakssamban- det ska dock även här omfattas av gärningsmannens uppsåt. Som vi redogjort för i avsnittet om utformningen av bestämmelsen anser vi att kravet på otillbörligt medel inte ska gälla Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel i fall barn utnyttjas. Vidare bör även, som vi också angett ovan, kravet på ofrivillighet och hot om straff som ingår i begreppet tvångs- arbete inte ställas alltför högt när det gäller barn. I sammanhanget bör även övervägas om de begrepp som vi an- vänder för det straffansvar vi nu föreslår bör ha motsvarande lydelse och innebörd som i människohandelsparagrafen eller om begreppen bör definieras på annat sätt. I samband med att straffansvaret för människohandel utvidgades till att även omfatta bl.a. utnyttjandeformerna krigstjänst, tvångs- arbete eller annat sådant tvångstillstånd och utnyttjande av perso- ner i en situation som innebär nödläge för den utsatte konstaterades i förarbetena att de aktuella uttrycken är etablerade i andra internationella överenskommelser som rör mänskliga rättig- heter.82 Vidare konstaterades i ovan nämnda förarbeten att avsikten är att uttrycken, när de förekommer i FN:s protokoll om före- byggande, bekämpande och bestraffande av handel med människor, särskilt kvinnor och barn och EU:s rambeslut om bekämpande av människohandel ska ha samma innebörd som de har i den inter- nationella rätten rörande mänskliga rättigheter. I förarbetena an- gavs även att uttrycken syftar i allt väsentligt till att beskriva två olika situationer. Den första situationen avser fall där offret, utan att något befogat och av rättsordningen upprätthållet samhällsintresse föreligger, mot sin vilja tvingas att utföra prestationer som är orätt- färdiga eller innefattar ett element av förtryck eller innebär en på- frestning som skulle kunna undvikas. Den andra situationen avser fall där offret har någon annan slags skyldighet att prestera i eller att annars tåla ett icke helt kortvarigt tillstånd av totalt beroende som den utsatte inte har någon möjlighet att själv påverka eller und- komma. I ovan nämnda förarbeten till bestämmelsen om människohandel preciserades således inte vilka internationella överenskommelser som åsyftades när det gäller begreppens innebörd. Vi kan härvid kon- statera att begreppen avlägsnande av organ, krigstjänst och tvångs- 2003/04:111 s. 45. Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel arbete inte är definierade i svensk rätt, vilket kan vara problematiskt i vissa fall. Begreppet tvångarbete återfinns i exempelvis (Nr. 29) angående tvångs- eller obligatoriskt arbete och har anammats vid tillämpningen av bl.a. . I konvention definieras tvångsarbete som varje arbete eller tjänst som avfordras en person under hot om något slag av straff och till vars utförande ifråga- varande person icke erbjudit sig av fri vilja. Förbudet mot tvångs- arbete har härefter utifrån en internationell synvinkel förstärkts genom konvention nr. 105 som främst rör tvångsarbete i form av missbruk för politiska eller ekonomiska syften. har under- tecknat och ratificerat samtliga konventioner (jfr frågan om ska anta det protokoll som internationella arbetskonferens antog bereds dock inom , se avsnitt 4.2.3). Begreppet tvångsarbete bygger på en uppfattning om att arbetstagaren är en självständig aktör som fritt kan välja att påbörja eller avsluta en anställning utan någon form av bestraffning. arbetar löpande med att vidareutveckla och klargöra de cen- trala begreppen för tvångsarbete, dvs. ofrivillighet och hot om något slag av straff. Exempelvis har tagit fram listor på indikatorer som kan tyda på att tvångsarbete föreligger, se avsnitt 4.2.3. För närmare diskussion om kravet på ofrivillighet och hot om straff och det krav vi uppställer på ett otillbörligt medel, se ovan. Begreppet annan verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte har sitt ursprung i den nu upphävda bestämmelsen om försättande i nödläge, se avsnitt 4.2.5. Vår bedömning är att begreppet både omfattar de utnyttjandeformer som uttryckligt an- ges i bestämmelsen om människohandel, men även andra utnyttjan- den enligt den bestämmelsen, se avsnitt 4.6.3.83 Med verksamhet avses enligt lagstiftaren någon form av åtgärd som offret ska utföra eller underkasta sig.84 Med nödläge avses att någon befinner sig i en verkligt svår belägenhet som inte är helt tillfällig eller övergående. Exempel på annan verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte kan vara arbetskraftsexploatering. I likhet med män- niskohandel ska dock inte varje avvikelse från kollektivavtal, indi- viduella avtal eller praxis betraktas som exploatering, utan det som 2003/04:111 s. 45 f. och prop. 2009/10:152 s. 60 f. 2009/10:152 s. 60 f. Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel avses är uppenbart orimliga villkor. Andra exempel på annan verk- samhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte kan vara att förmå annan att tigga eller stjäla. Med hänsyn till tidigare översyner av människohandelsbestäm- melsen, se ovan och i avsnitt 3.3.3, anser vi att det är naturligast att använda de begrepp som redan är etablerade på området. Av mot- svarade skäl bedömer vi även att utrymmet för att ge aktuella be- grepp en annan innebörd än vad lagstiftaren tidigare avsett är mycket begränsat. Att definitionen för tvångsarbete i vissa fall ansetts vara svårtillämpad förändrar inte denna bedömning. Vi anser även att den avgränsning som lagstiftaren gjort avseende de aktuella be- greppen i människohandelsbestämmelsen är adekvat och ändamåls- enlig. Det finns även stora fördelar ur en systematisk synvinkel att begreppen i såväl människohandelsbestämmelsen som i den krimi- nalisering vi nu föreslår har motsvarande innebörd. Någon saklig ändring av begreppens betydelse är således inte avsedd. I bestämmelsen om människohandel användes ursprungligen begreppet i syfte att han eller hon ska utnyttjas för vissa ändamål, men ersattes vid reform av begreppet i syfte att han eller hon ska exploateras för vissa ändamål.85 Skälen för att begreppet ut- nyttja ersattes med att exploatera var dels att det engelska begreppet exploitation användes i internationella instrument, dels att det kon- staterades att begreppet utnyttja kan avse både att dra otillbörlig fördel av någonting och att dra god nytta av någonting. I aktuella förarbeten konstaterades vidare att det med exploatering av män- niskor alltid avses alltid ett otillbörligt användande och att begrep- pet tydliggör att det är fråga om att hantera och betrakta offren som handelsvaror. Genom denna ändring tydliggjordes så- ledes människohandelsbestämmelsens tillämpningsområde.86 Eftersom straffansvaret för utnyttjande av utsatta personer i de fall vi behandlar här alltid förutsätter att otillbörliga medel har använts torde straffansvaret enligt vår bedömning alltid uppfattas som att gärningsmannen dragit otillbörlig fördel av någonting. De skäl som anförts ovan för att använda begreppet exploatera i stället för utnyttja är därför inte relevanta här. Vi anser därför, främst av 2009/10:152 s. 20 f. 86Jareborg – m.fl., Brotten mot person och förmögenhetsbrotten, 2 uppl. 2015 s. 48. Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel språkliga skäl, att begreppet utnyttjande bör användas i vårt förslag till en kompletterande straffbestämmelse. Att de personer som utnyttjats för aktuella utnyttjandeformer, dvs. bl.a. för tiggeri eller visst arbete, inte själva ser sig som varken offer eller utnyttjade, saknar härvid betydelse om förutsättningarna för brottet i sig är uppfyllda. Att personerna i fråga kommit till av egen fri vilja och exempelvis tjänar ihop mer pengar här än de kunnat få ihop i deras hemländer saknar därför i dessa fall betydelse. Vissa utnyttjandeformer bör uttryckligen anges De utnyttjandeformer som omfattas av vårt förslag motsvarar de exploateringssyften som bestämmelsen om människohandel avser. Som tidigare angetts torde samtliga utnyttjanden omfattas av be- greppet verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte, men i likhet med bestämmelsen om människohandel anser vi att vissa utnyttjandeformer uttryckligen bör anges i lagtexten.87 Med hänsyn till åtaganden enligt de internationella instrumen- ten, som vi redogjort för i avsnitt 4.2.3, bör det enligt vår bedöm- ning tydligt framgå att tvångsarbete omfattas av det nu föreslagna straffansvaret. Att begränsa uppräkningen av utnyttjandeformer enbart till tvångsarbete medför dock en risk för missuppfattningar om bestämmelsens omfattning, särskilt vid jämförelse med människo- handelsparagrafens utformning. Enligt vår uppfattning bör den nya bestämmelsen därför utformas på motsvarande sätt som bestäm- melsen om människohandel. Det bör således uttryckligen anges att bestämmelsen omfattar bl.a. utnyttjande för sexuella ändamål, avlägs- nande av organ, krigstjänst och tvångsarbete. Offrets eventuella samtycke till utnyttjandet I likhet med vad som fallet är vid människohandel är offren vid nu aktuella utnyttjandefall personer som av olika anled- ningar är utsatta och som ofta till följd härav varken fullt ut inser sitt människovärde eller sina rättigheter i samhället. I vissa fall under- 87 Jfr prop. 2009/10:152 s. 21. Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel lättar även brottsoffren själva olika fall av utnyttjanden, exempelvis genom att aktivt söka upp en arbetsgivare med förhoppning om att få ett arbete även med mycket dåliga arbetsförhållanden. Utrymmet för ett brottsoffer att samtycka till att utnyttjas för de ändamål som vi diskuterar här begränsas av kravet på att utnytt- jandet ska ha skett med användande av ett otillbörligt medel (samt även av ofrivillighetskravet vid tvångsarbete). Samtycke till utnytt- jandena innan brottet fullbordas är alltså inte möjligt att lämna, medan eventuella samtycken härefter saknar relevans. Som vi redogjort för tidigare anser vi att undantag ska göras från kravet på otillbörligt medel vid utnyttjande av barn, även om ett visst krav på ofrivillighet och hot om straff alltjämt krävs för barn vid utnyttjanden i form tvångsarbete (se avsnitt 4.7.2). Det förtjänas dock att framhållas att dessa krav inte bör ställas högt. Samma skäl som vi anfört för ett sådant undantag ger stöd för att inte heller barn kan samtycka till sådana utnyttjanden som vi diskuterar här. 4.7.4Straffskalor, uppsåt, konkurrensfrågor m.m. Förslag: Straffet för att med användande av ett otillbörligt medel utnyttja någon för sexuella ändamål, avlägsnande av organ, krigs- tjänst, tvångsarbete eller annan verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte ska vara fängelse i högst . Är brottet att anse som grovt bör straffet vara fängelse i lägst två och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om brottet avsett en verksamhet som bedrivits i större omfatt- ning, medfört betydande eller inneburit ett hänsynslöst utnyttjande av annan. Bestämmelsen ska vara subsidiär till människorov och män- niskohandel. Två grundläggande utgångspunkter som måste iakttas vid utform- ningen av straffskalan för det straffansvar vi nu föreslår är dels att svårare brott ska bestraffas strängare än mindre allvarliga brott (pro- Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel portionalitet), dels att lika allvarliga brott bestraffas lika strängt (ekvivalens). Dessa principer, som kommer till uttryck i 29 kap. 1 § BrB, innebär att straffet ska spegla hur allvarligt samhället ser på den brottsliga gärningen. Avgörande för utformningen av straffskalan för det brott vi nu föreslår är alltså hur allvarlig och klandervärd gärningen är. Utnyttjande av en person för sexuella ändamål, avlägsnande av organ, krigstjänst, tvångsarbete eller annan verksamhet i en situa- tion som innebär nödläge utgör i många fall väldigt kvalificerade utnyttjanden. Det är gärningar som, till skillnad från vissa fall av människohandel, utgör en fullbordad exploatering av utsatta perso- ner. Vid utnyttjandet sker även alltid en mer eller mindre omfatt- ande kränkning av de utsatta personernas frid och frihet, dvs. en kränkning av personernas integritet. Detta omständigheter måste således återspeglas i straffvärdet för brottet. Straffskalan för gärningen bör därför vara så vid att den ger utrymme för en rimlig straff- mätning vid både de allvarligaste utnyttjandefallen och vid de fall där kränkningen av ovan nämnt skyddsintresse varit mer begränsat. För att kunna åtstadkomma en sådan flexibilitet i straffskalan anser vi att denna bör graderas. En gradering av straffskalan kan åstadkommas på i huvudsak två olika sätt. Den första varianten är att göra en gradering på mot- svarande sätt som gjorts för bl.a. människohandel, dvs. ange en huvudstraffskala och en mindre sträng straffskala för mindre allvar- liga brott. Den andra varianten motsvarar utformningen av straff- skalan för koppleri och grovt koppleri med en skala för normalgraden av brottet och en straffskala för en sådan gärning som utgör grovt brott. Det finns för- och nackdelar med båda utformningarna. Som vi utvecklar nedan anser vi att den nya straffbestämmelsen bör placeras i 4 kap. BrB. I 4 kap. BrB finns både bestämmelser som innehåller en gradindelning enligt första varianten ovan (t.ex. män- niskorov, människohandel och olaga frihetsberövande), men även enligt den andra varianten (olaga tvång, olaga hot, hemfridsbrott, olaga intrång och dataintrång). Det numera upphävda brottet för- sättande i nödläge var graderat enligt den första varianten, medan koppleri och ocker, som regleras i 6 kap. respektive 9 kap. BrB, är gradindelade enligt den andra varianten. Den bestämmelse som vi nu föreslår har en särskild anknytning till människohandelsbrottet (som reglerar motsvarande utnyttjanden i vissa fall), som Utnyttjande av utsatta personer i andra fall än vid människohandel koppleri och ocker utgör liknande utnyttjandebrott. Vår bedöm- ning är att den andra varianten, bl.a. av strukturell synpunkt, bör väljas även för det brott vi föreslår här. När det gäller straffvärdet för de utnyttjandebrott som vi nu föreslår bör detta enligt vår uppfattning motsvara det som gäller för koppleri och grovt koppleri även om straffbestämmelsernas skydds- intressen inte är identiska. När det gäller grovt koppleri ska dock särskilt beaktas om brottet avsett en verksamhet som bedrivits i större omfattning, medfört betydande eller inneburit ett hän- synslöst utnyttjande av annan. Motsvarande bör enligt vår uppfatt- ning även gälla för de mest kvalificerade fallen av utnyttjande av annans nödläge. I likhet med bl.a. koppleri och människohandel, kan straffvärdet för utnyttjande av annans nödläge aldrig föranleda ett så ringa straffvärde att böter borde ingå i straffskalan. Straffet för utnyttjande av annans nödläge bör därför sammanfattningsvis vara fängelse i högst och för grovt utnyttjande av annans nödläge lägst två och högst . En sådan straffskala ligger även i linje med straffskalan för människohandelsbestämmelsen, som även har ett visst ytterligare utrymme för ännu mer kvalificerad brotts- lighet. Straffskalan är även betydligt högre än vad som gäller för ocker, som primärt endast skyddar ekonomiska intressen. Straffbestämmelsen bör, med undantag för brottsoffrets ålder, endast omfatta uppsåtliga gärningar. Bestämmelsen om att det inte krävs något otillbörligt medel vid utnyttjande av barn ska, som tidigare angetts, gälla även om gärningsmannen inte insett brottsoffrets ålder, men varit oaktsam i förhållande till att denne inte hade fyllt .