sou · H4B364 · 2016-09-28 00:00:00 — Folkrättens olika delar presenteras i slutbetänkande, Folkrätt i väpnad konflikt – svensk tolkning och tillämpning (SOU 2010:72 s. 82) på följande sätt. Fredens folkrätt innefattar bl.a. de mänskliga rättigheterna, (…) stadga och de regler som anger grunden för det institutionaliserade samarbetet mellan stater, havsrätt, internationell miljörätt, rymdrätt, traktaträtt, diplomatisk rätt samt de många mellanstatliga avtalen som berör ekonomi, handel, telekommunikationer, transporter, post m.m. Konfliktpreventionens folkrätt, som också kan sägas tillhöra fredens folkrätt, omfattar regler som syftar till att motverka uppkomsten och påverka genomförandet av en väpnad konflikt. Hit hör regler om fredlig lösning av tvister (art. 2.3) och våldsförbudet (art. 2.4) samt de där till kopplade aggressions- och interventionsförbuden. Även avtal om rustningsbegränsningar och nedrustning samt demilitariseringar och neutraliseringar hör hit. Till krigets folkrätt, som brukar kallas ”krigets lagar” hör primärt tre regelkomplex som reglerar förhållanden under väpnade konflikter: den humanitära rätten, neutralitetsrätten och ockupationsrätten. Dessa regler blir tillämpliga under en väpnad konflikt, oavsett hur konflikten har uppkommit. De mänskliga rättigheterna är (…) tillämpliga under en väpnad konflikt, om stater inte gjort inskränkningar i dessa på lagenligt vis eller den humanitära rätten har företräde i egenskap av lex specialis. En stats territorium består av land-, sjö- och luftterritorium. En stat råder ensamt över det land-, sjö- och luftområde som ingår i statens territorium (territoriell suveränitet). Det innebär bl.a. att staten har maktbefogenheter inom det egna territoriet (jurisdiktion) och att den har rätt att slippa all inblandning utifrån (icke-intervention). Landterritoriet omfattar fastland, öar och skär samt de därunder befintliga lagren av jordskorpan så länge de kan utnyttjas av människan. Landgränser bestäms i allmänhet genom avtal mellan grannländer. har gränsavtal med sina grannar (m.fl., och folkrätten, 5 uppl., 2014, s. 71). Även luften ovanför land- och sjöterritoriet tillhör staten i fråga. Det finns inga exakta gränser för hur långt upp suveräniteten sträcker sig. Satellitbanor omfattas inte, medan vanliga flygplan flyger inom det territoriella luftrummet. Rätten för civil luftfart att flyga över andra länder regleras genom traktat. Någon generell rätt för statsluftfartyg, dvs. militära stridsflygplan, militära transportflygplan och andra luftfartyg som ägs eller brukas av en stat och nyttjas i icke-kommersiellt syfte, att flyga igenom andra länders luftrum Stater brukar vara synnerligen restriktiva med att tillåta främmande militära flygplan i sina luftrum. För svenskt vidkommande gäller enligt tillträdesförordningen (1992:118) att tillstånd för tillträde krävs och att detta enligt huvudregeln meddelas av regeringen. En kuststats sjöterritorium består av inre vatten och territorialhav. Dessutom har en kuststat rätt att ha vissa funktionella zoner såsom en angränsande zon och en ekonomisk zon. Bredden av en kuststats havsområden beräknas från baslinjerna. Baslinjerna kan vara antingen normala eller räta. De senare används när kusten är mycket oregelbunden eller när det finns en rad öar utmed kusten. Baslinjerna dras genom att punkter utmed lågvattenlinjens yttersta sträckning förbinds med varandra. Det havsområde som ligger innanför baslinjerna benämns inre vatten. Inre vatten är en integrerad del av kuststaten som den åtnjuter full territoriell suveränitet över, på samma sätt som över landområden. Suveräniteten baseras på sedvanerätt och grundas på den hävdvunna folkrättsliga principen att inre vatten är juridiskt jämställt med land (SOU 2015:10 s. 54). Andra staters fartyg har ingen generell rätt att passera genom en kuststats inre vatten och folkrätten erkänner inte någon rätt till tillträde för utländska fartyg till kuststatens hamnar. Normalt utser dock kuststaten ett antal av sina hamnar till internationella hamnar, som anses öppna för internationell handelstrafik. Enligt Havsrättskonventionens artikel 2 omfattar en kuststats suveränitet, utöver dess landterritorium och inre vatten, även dess territorialhav, luftrummet över detta samt territorialhavets botten och dess underlag. Bredden av territorialhavet kan enligt artikel 3 vara högst från baslinjen. Trots att territorialhavet rättsligt anses utgöra en del av kuststatens territorium och står under dess suveränitet åtnjuter alla andra staters fartyg rätt till oskadlig genomfart av territorialhavet (artikel 17). Med genomfart avses både att passera territorialhavet utan att inlöpa till inre vatten och att inlöpa till eller gå till havs från inre vatten (artikel 18). Genomfarten anses oskadlig om den inte stör kuststatens lugn, ordning eller säkerhet (artikel 19). I artikel 19 upptas verksamheter i kuststatens territorialhav som ska anses störa kuststatens lugn, ordning eller säkerhet, såsom hot om eller användning av folkrättsstridigt våld mot kuststaten, vapenövningar och åtgärder som syftar till att insamla information till skada för kuststatens försvar eller säkerhet. I territorialhavet ska undervattensbåtar framföras i övervattensläge och föra flagg (artikel 20). Kuststaten får vidta nödvändiga åtgärder för att hindra sådan genomfart som inte är oskadlig (artikel 25). Rätten till oskadlig genomfart gäller inte luftrummet ovanför territorialhavet. Flygplan måste ansöka om kuststatens tillstånd för att flyga över territorialhavet. Rätten för utländska fartyg till oskadlig genomfart i svenskt territorialhav finns reglerad i tillträdesförordningen. Förordningen, som upphör att gälla om kommer i krig, behandlar statsfartygs (fartyg som ägs eller brukas av en stat i icke-kommersiellt syfte) tillträde till svenskt territorialhav. Sådana fartyg har enligt 3 § tillträde till svenskt territorialhav förutsatt att deras genomfart inte skadar lugnet, ordningen eller säkerheten i . Genomfarten ska vara oavbruten och skyndsam. Om utländska fartyg eller luftfartyg överträder tillträdesförordningens föreskrifter ska försvarsmakten vidta åtgärder i enlighet med IKFN-förordningen. Någon generell rätt till tillträde till svenska inre vatten finns inte utan samtycke krävs i det enskilda fallet. En kuststat kan inrätta en så kallad angränsande zon utanför sitt territorialhav i ett område ut till högst räknat från baslinjerna. En angränsande zon ger kuststaten rättigheter men inga formella skyldigheter. Dess primära syfte är att ge kuststaten rätt att skydda sitt territorium, inklusive sitt territorialhav, genom att utöva nödvändig kontroll inom zonen för att förhindra och bestraffa överträdelser av dess lagar och andra författningar rörande tullar, skatter, invandring eller hälsoskydd (artikel 33). har inte någon angränsande zon, men har lämnat bl.a. förslag om inrättande av en sådan (SOU 2015:10 s. 259 ff.). Förslaget bereds inom . 4.4Våldsförbudet och dess undantag, samt icke-interventionsprincipen stadga innefattar ett förbud mot internationell våldsanvändning (artikel 2.4): Alla medlemmar skola i sina internationella förbindelser avhålla sig från hot om eller bruk av våld, vare sig riktat mot någon annan stats territoriella integritet eller politiska oberoende, eller på annat sätt oförenligt med ändamål. Vad som avses med bruk av eller hot om våld utvecklas inte i FN- stadgan utan fastställs i allmän folkrätt. Begreppet våld har en vidare innebörd än begreppen väpnat angrepp och aggression. Även indirekt våld, som att stödja en regeringsfientlig väpnad grupp, är att anse som våld (m.fl., och folkrätten, 5 uppl., 2014, s. 176). Internationell våldsanvändning kan ändå betraktas som laglig under vissa förutsättningar. För det första har en stat som blivit utsatt för ett väpnat angrepp rätt att under vissa förutsättningar använda våld i självförsvar. Rätten till självförsvar kommer till uttryck i artikel 51: Ingen bestämmelse i denna stadga inskränker den naturliga rätten till individuellt eller kollektivt självförsvar i händelse av ett väpnat angrepp mot någon medlem av , intill dess att säkerhetsrådet vidtagit nödiga åtgärder för upprätthållande av internationell fred och säkerhet. Åtgärder vidtagna av medlemmar under utövande av denna rätt till självförsvar skola inberättas till säkerhetsrådet och skola ej i något avseende inverka på säkerhetsrådets rätt och skyldighet enligt denna stadga att handla på sätt, som rådet anser nödvändigt för att upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet. Folkrätten medger vidare ett visst, rimligt utövande av våld för att skydda statens gränser och territoriella integritet och för att avvisa inkräktare och hindra olaga intrång. Denna rätt följer av allmän folkrätt och är en etablerad sedvanerättslig princip. För svenskt vidkommande anses bestämmelserna i utgöra en uttolkning av den tillämpliga folkrätten därvidlag (m.fl., Folkrätt i krig, kris och fredsoperationer, 4 uppl., 2010, s. 46 f.). Vidare kan en stat använda våld om , med stöd av bestämmelsen i artikel 42 i , beslutat att godkänna eller auktorisera detsamma. Den s.k. icke-interventionsprincipen har ett nära samband med våldsförbudet. Principen innebär att ett land inte genom tvång får lägga sig i hur ett annat land styr sig. Principen skyddar en stats rätt att utöva sin jurisdiktion inom folkrättens ramar. Intervention är alltså ett ingripande med otillåtna medel i en stats inre angelägenheter. Medan våld/aggression är förbundet med väpnat våld inryms inom begreppet intervention en mängd olika åtgärder, som visserligen kan omfatta militära åtgärder men även kan bestå av påtryckningar av politisk, ekonomisk eller psykologisk art (SOU 1984:56 s. 53). Principen om icke-intervention brukar hänföras till två olika artiklar i . Den första är den ovan berörda artikel 2.4, som betonar staternas politiska oberoende. Den andra är artikel 2.7, som innebär ett hinder för FN att ingripa i frågor som väsentligen faller inom en stats egen behörighet. 4.4.2Närmare om rätten till självförsvar Genom artikel 51 i ges staterna rätt att vidta åtgärder i självförsvar som säkerhetsrådet tillförsäkrar viss kontroll över situationen. För att ett individuellt eller kollektivt självförsvar ska vara lagenligt krävs att ett antal rekvisit är uppfyllda. Det ska för det första föreligga ett väpnat angrepp. Vad som utgör ett väpnat angrepp och som därmed ger upphov till rätten till självförsvar regleras inte i utan överlämnas till sedvana och praxis att avgöra. Som framgått är väpnat angrepp inte synonymt med bruk av våld i den mening som används i artikel 2.4 i . Väpnat angrepp står för användandet av ett mer storskaligt våld och ligger nära begreppet aggression, som är den mest allvarliga formen av folkrättsstridigt våld (m.fl., och folkrätten, 5 uppl., 2014, s. 179). Enligt FN:s generalförsamlings definition av aggression, antagen med konsensus 1974 (Resolution 3314 [XXIX]), utgörs agression av ”the use of armed force by a State against the sovereignty, territorial integrity or political independence of another State, or in any other inconsistent with the Charter of the United Nations, as set out in this Definition.” Som exempel på sådana handlingar som prima facie ska anses utgöra aggression anges bl.a. att en stats väpnade styrkor invaderar eller attackerar en annan stat, bombaderar eller i övrigt använder vapen mot en annan stats territorium och attackerar en annan stats väpnade styrkor. Även vissa former av cyberangrepp anses numera kunna ge upphov till rätt till självförsvar under förutsättning att skalan och effekten av angreppet når upp till den nivå som allmänt krävs för att något ska anses utgöra ett väpnat angrepp. En omständighet som talar för att det rör sig om ett väpnat angrepp är t.ex. att cyberattacken ger upphov till fysiska skador på människor eller egendom. Folkrättsliga frågor anknutna till cyberkrigföring behandlas bl.a. i the on the International to Cyber Warfare. Efter attackerna mot har rättsutvecklingen kommit att innebära att även vissa former av storskaliga terroristangrepp från icke-statliga aktörer kan ge upphov till rätten till självförsvar mot stater som upplåtit sitt territorium till eller i övrigt stödjer terroristerna på ett sätt som gör att angreppet kan hänföras till staten ifråga (se SOU 2003:32 s. 211 f. och m.fl., och folkrätten, 5 uppl., 2014, s. 181). Ett angrepp behöver inte vara fullbordat för att rätten till självförsvar ska inträda. Däremot är det inte tillåtet att ingripa förebyggande. Det är således inte förbjudet att inleda en självförsvarsaktion när angreppsoperationen har inletts (a.a. s. 182). Självförsvarsåtgärderna måste vara proportionerliga, nödvändiga och riktade mot en stat som är ansvarig för angreppet. Åtgärderna måste dessutom upphöra om och när säkerhetsrådet vidtagit nödvändiga åtgärder. Artikeln talar om enskilda staters rätt att försvara sig som den ger stater rätt till kollektivt självförsvar. För att rätten till kollektivt självförsvar ska inträda ska den direkt angripna staten ha förklarat sig vara utsatt för ett väpnat angrepp och begärt hjälp. Rätten att på begäran av en angripen stat ge militär assistans gäller på samma sätt som om det hade varit den egna staten som var föremål för en attack. 4.4.3Våld auktoriserat av säkerhetsrådet Artikel 42 i ger som nämnts säkerhetsrådet rätt att besluta om vidtagande av militära åtgärder. Genom ett sådant beslut möjliggörs för stater att använda våld som enligt artikel 2.4 annars hade betraktats som folkrättsstridigt. För att säkerhetsrådet ska kunna besluta om att auktorisera användningen av våld enligt artikel 42 måste två förutsättningar vara uppfyllda. För det första ska säkerhetsrådet ha fastställt existensen av ett hot mot internationell fred. Hot mot freden i ett enskilt land genom t.ex. inbördeskrig omfattas således inte. För det andra måste de möjligheter till icke militära aktioner som erbjuds genom artikel 41 i stadgan ha bedömts som otillräckliga. Tanken med artikeln har från början varit att säkerhetsrådet självt skulle vidta de militära åtgärder som man beslutat enligt artikeln, vilket skulle ske genom att sluta avtal med den angripna staten. Har inte ett sådant avtal ingåtts, vilket hitintills aldrig har skett, kan någon folkrättslig förpliktelse för staten att efterkomma säkerhetsrådets beslut om våldsanvändning inte anses uppkomma. Genom artikel 42 kan alltså säkerhetsrådet skapa en rätt, däremot inte en förpliktelse, för medlemsstaterna att vidta militära åtgärder. Relationen mellan neutrala stater och krigförande stater regleras, utöver i fredens- och konfliktpreventionens folkrätt, särskilt av neutralitetsrättens regler. Neutralitetsrätten syftar bl.a. till att förhindra att neutrala stater dras eller tvingas in i väpnade konflikter mellan andra stater. Neutralitetsrättens regler återfinns främst i Haagkonventionerna V och XIII . Enligt förutsätter neutraliteten dels militär opartiskhet, dels upprätthållande av den territoriella okränkbarheten. XIII reglerar neutralitet i sjökrig medan de grundläggande reglerna för neutralitet under landkrig finns i V. Neutrala stater är förbjudna att lämna något som helst stöd till någon av de krigförande parterna. Neutrala stater är också skyldiga att upprätthålla sin neutralitet. De krigförande ska respektera neutralt territorium och de får inte företa några krigshandlingar på sådant område. I gengäld är en neutral stat förpliktigad att vara militärt opartisk i förhållande till de krigförande liksom att förhindra att någon av de stridande parterna drar nytta av statens territorium, dvs. den neutrala staten är skyldig att hävda sitt territorium (SOU 2010:22 s. 31). Som neutrala stater betecknas stater som står utanför en internationell väpnad konflikt och som iakttar neutralitetsrättens regler. Stater som förbundit sig att vara neutrala i händelse av en väpnad konflikt mellan stater betecknas som permanenta neutrala stater. Exempel på permanent neutrala stater är och . Stater som inte deltar i den väpnade konflikten, men som inte är neutrala till konflikten, betecknas ofta icke-krigförande stater. Ickekrigförande stater deltar inte själva i krigföringen, men lämnar vanligen ekonomiskt eller militärt understöd till en eller flera av de krigförande staterna. Icke-krigförande stater är inte bundna av neutralitetsrätten, och deras relation med de krigförande staterna regleras främst av fredens- och konfliktpreventionens folkrätt. Ockupationsrätten syftar till att undvika att det uppstår ett makt- och ansvarsvakuum på något territorium. Ockupation uppstår när territoriet befinner sig under den fientliga arméns herravälde (IV, artikel 42). Den lagliga maktens befogenheter övergår under ockupationen till ockupationsmakten. Den inhemska regeringen kan således inte utöva någon självständig och effektiv makt. Ockupationsmakten övertar bl.a. ansvaret för den civilbefolkning som stannar kvar i området. Ockupation är ett temporärt tillstånd som inte får medföra någon förändring varken för det ockuperade territoriets statstillhörighet eller för civilbefolkningens statsrättsliga ställning. Ett permanent övertagande av territorium från motparten kallas annexion. Folkrättsliga regler om ockupation finns i artikel 42–56 i IV och artikel 47–78 i IV. Genom bestämmelserna i åläggs ockupationsmakten ett antal skyldigheter mot civilbefolkningen i det ockuperade området. Ockupationen innebär bl.a. att civilbefolkningen och enskilda civila inom området ska tillerkännas ställning som skyddade personer. I sådan egenskap ska civila åtnjuta skydd mot tvång och deportering (artikel 49) samt respekt till person, ära, familjerättigheter, religionsutövning och seder och bruk (artikel 27). Enligt bestämmelserna i är det förbjudet bl.a. att tvinga befolkningen i ockuperat område att lämna upplysningar om den andre krigsförandes armé eller försvarsmedel och att avlägga trohetsed till den fientliga makten (artikel 44 och 45). Utöver bestämmelser om civilbefolkningens ställning innehåller även andra bestämmelser, som t.ex. regler om uttagande av skatt och krigsgärd på ockuperat område och förvaltning av egendom på sådant område (artikel 48–51, 55 och 56). Den humanitära rättens syfte är att begränsa det lidande som krig och väpnade konflikter orsakar för såväl stridande som civila, som den beaktar militära behov av rörelse- och handlingsfrihet för att kunna försätta fiendesoldater ur stridbart skick och vinna över en fiende. Den humanitära rätten regleras såväl i sedvanerätt som traktaträtt. Den humanitära rätten har traditionellt delats in i två regelkomplex. Den ena delen, de s.k. Genèvereglerna, syftar till att skydda personer som inte deltar i striderna. Ett antal personkategorier, bl.a. sårade och sjuka kombattanter, sjukvårds- och själavårdspersonal, humanitär hjälppersonal, personal i fredsinsatser, journalister, skeppsbrutna, krigsfångar och civila, åtnjuter ett särskilt skydd enligt dessa regler. Även vissa objekt, bl.a. kulturegendom och den naturliga miljön, har ett särskilt skydd under konventionerna. Dessa bestämmelser finns primärt i de fyra och i dessas två tilläggsprotokoll . Den andra delen av den humanitära rätten har kommit att kallas för Haagreglerna. Dessa förbjuder eller reglerar användningen av vissa vapen samt anger tillåtna stridsmetoder. Bestämmelser finns bl.a. Haagkonventioner, protokoll rörande för- bud mot användande i krig av kvävande, giftiga eller liknade gaser och bakteriologiska stridsmedel (Genèveprotokoll), konvention om förbud mot utveckling, produktion, innehav och användning av kemiska vapen (C-vapenkonventionen) och konvention om förbud mot anti-personella minor (). Utöver detta finns bl.a. konvention om skydd för kulturföremål i händelse av väpnad konflikt (kulturkonventionen) samt krigföringsreglerna i tilläggsprotokoll I och II till . Tilläggsprotokoll I har ansetts vara den första traktat som kombinerade skyddsreglerna från med krigföringsreglerna från och vidareutvecklade dessa. Den humanitära rätten äger tillämplighet i varje förklarat krig mellan stater och vid väpnade konflikter. Den tillämpas från inledningen av de väpnade fientligheterna (våldsanvändningen) tills dess att de faktiska fientligheterna upphört och ett fredstillstånd mellan staterna åter föreligger. Vid icke-internationella väpnade konflikter fortsätter den humanitära rätten att vara tillämplig intill dess att en fredsuppgörelse nåtts. De mänskliga rättigheterna utgör också en del av folkrätten. Mänskliga rättigheter reglerar i första hand förhållandet mellan statsmakten och enskilda individer. De utgör en begränsning av statens makt över individen och slår fast vissa rättigheter för individen och vissa skyldigheter för staten gentemot den enskilde. De mänskliga rättigheterna gäller för samtliga individer i förhållande till staten och innebär att det är staternas ansvar och skyldighet att se till att de respekteras. syftar till att alla människor ska få möjlighet att leva ett drägligt liv. Bland rättigheterna finns t.ex. rätten till liv, frihet och personlig säkerhet, åsikts- och yttrandefrihet liksom rätten till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Enskilda ska vidare vara garanterade bl.a. en rätt till en opartisk rättegång. Även rätten att få rösta och kunna kandidera till politiska val ingår. De mänskliga rättigheterna innebär vidare förbud bl.a. mot tortyr och slaveri. Därutöver innefattas rätten till en tillfredsställande levnadsstandard, en lämplig bostad, bästa möjliga hälsa, arbete samt till utbildning. Det internationella samarbetet vad gäller de mänskliga rättigheterna har utvecklats framförallt efter med utgångspunkt i FN:s allmänna förklaring om mänskliga rättigheter, som antogs av generalförsamlingen . Där slås bl.a. fast att de utpekade rättigheterna gäller för var och en utan åtskillnad av något slag, såsom på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd eller ställning i övrigt. Centrala om mänskliga rättigheter är bl.a. folkmordskonventionen, konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering, internationella konventioner om medborgerliga och politiska rättigheter respektive ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling, konvention om barnets rättigheter samt konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. Därutöver finns ett antal regionala instrument, såsom den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Vissa traktater inom området för de mänskliga rättigheterna har specifika bestämmelser som anger under vilka förutsättningar åtaganden beträffande mänskliga rättigheter kan inskränkas . Dessa begränsningar måste alltid stå i proportion till de aktuella hoten. Slentrianmässiga inskränkningar är aldrig tillåtna. De faktiska omständigheterna måste vara sådana att begränsningar är nödvändiga. artikel 15.1 medger att inskränkningar i konventionsförpliktelser kan ske under krig eller i annat allmänt nödläge som hotar nationens existens. En stat som utnyttjar denna möjlighet måste enligt artikel 15.3 underrätta generalsekreterare om de åtgärder som vidtas och om när åtgärderna har upphört att gälla. Inga inskränkningar får dock göras avseende förbudet mot tortyr, förbudet mot slaveri och tvångsarbete eller mot det generella rättssäkerhetskravet på ”inget straff utan lag” eller rätten till liv, utom när det gäller dödande genom lagliga handlingar. Dödande genom åtgärder av militär eller polis ska enligt artikel 2.2 inte anses stå i strid med konventionen om det på rimlig grund kan bedömas som absolut nödvändigt för att försvara någon mot olaglig våldsgärning, verkställa en laglig arrestering eller hindra någon som