sou · H4B360 · 2016-10-05 00:00:00 — Bestämmelsen i 4 § andra stycket lagen om målsägandebiträde bör därför ändras på så sätt att ett målsägandebiträde inte får sätta någon annan i sitt ställe utan rättens medgivande. Den föreslagna ändringen innebär att ett målsägandebiträde måste underrätta domstolen om ett förhinder så snart det har upp- stått. bör biträdet föreslå en lämplig ersättare. På samma sätt som vid substitution av offentlig försvarare förutsätts måls- Bättre stöd till målsäganden under rättsprocessen ägandebiträdet ha tagit reda på målsägandens inställning om att biträdet inte kan närvara och även tillfrågat denne om ersättaren godtas. Domstolen får därefter ta ställning till om substitutionen ska godtas och om den som föreslagits är lämplig för uppdraget. Givetvis måste ersättaren uppfylla samma krav på lämplighet och erfarenhet som det ursprungliga biträdet gjorde. Avsikten med förändringen är att det ska säkerställas att den som tackar ja till ett uppdrag som målsägandebiträde planerar att fullfölja detsamma. Dessutom ska målsäganden slippa överraskas av att det dyker upp en ersättare för målsägandebiträdet vid ett polis- förhör eller inför domstolens förhandling som målsäganden saknar kännedom om. Ändringen ska också säkerställa att samma höga krav på kompetens och lämplighet ställs på den som i undantagsfall ersätter det ursprungliga målsägandebiträdet. Det bör uppmärksammas att ett målsägandebiträde, på samma sätt som en offentlig försvarare, utan rättens medgivande som uppdraget pågår kan låta sig biträdas av annan för vissa åtgärder som följer av uppdraget (se avsnitt 6.2.3.). I enlighet med vad som gäller för offentlig försvarare i detta avseende bör biträdets insats vara begränsad och inte omfatta uppgifter som typiskt sett kräver målsägandebiträdets personliga insats. Det går inte att ute- sluta att det förordnade målsägandebiträdet kan låta sig biträdas av annan även vid polisförhör. Detta förutsätter dock att det är fråga om förhör av mera formell art eller som rör frågor av mindre vikt. Att närvara vid polisförhör i mål om sexualbrott torde mera sällan vara en sådan uppgift där det förordnade biträdet kan låta sig före- trädas av annan. Bestämmelsen om byte av målsägandebiträde bör ändras så att det som redan gäller framgår direkt av lagen om målsägande- biträde i stället för genom hänvisning till rättshjälpslagen. Vi menar att lagtexten blir tydligare på det viset. Lagen får dessutom ett mer sammanhållet innehåll om en ändring av lagtexten även sker när det gäller byte av målsägandebiträde. Genom de nu föreslagna förändringarna i lagen om målsägande- biträde menar vi att brottsoffrets ställning kan stärkas och att den kvalitetshöjande funktion som målsägandebiträdet har enligt de granskningar och rapporter som vi har tagit del av kan säkerställas. 7Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott Förutsättningarna för lagföring varierar mellan olika typer av brott och sexualbrott hör till den typ av brott som kan vara särskilt svåra att utreda. Brotten begås utan insyn från utomstå- ende. Det innebär att bevisningen ofta är begränsad till de uppgifter som brottsoffret och den misstänkte lämnar. gäller själv- klart samma rättssäkerhetskrav och beviskrav som vid utredningar av andra brottstyper. För att en åklagare ska kunna väcka åtal måste åklagaren på goda grunder kunna förvänta sig en fällande dom. För en sådan krävs i regel att målsägandens uppgifter får stöd av annan bevisning. Det är av den anledningen av stor vikt att sexualbrott utreds skyndsamt och med hög kvalitet. Även utifrån den miss- tänktes perspektiv är detta självfallet av stor betydelse. Alla anmälda brott kan inte upp. Det gäller oavsett om det är fråga om sexualbrott eller andra brott. Det finns en rad orsaker till det. En del anmälningar är svårutredda, t.ex. på grund av att anmä- lan görs efter själva händelsen eller att gärningsmannen är okänd. En förundersökning behöver inte inledas om det är uppen- bart att brottet inte går att utreda. Några fall som tas upp av polis som t.ex. anmälan om våldtäkt kan dessutom senare visa sig vara ett annat brott, t.ex. sexuellt tvång eller sexuellt ofredande. Det kan självfallet också förhålla sig på det sättet att det som har anmälts inte utgör något brott. Förväntningar om att alla anmälningar om sexualbrott ska leda till en fällande dom är alltså inte realistiska. Vad alla medborgare däremot kan förvänta sig är att rättsväsen- det alltid gör sitt yttersta för att klara upp anmälda brott. Det är därför angeläget att rättsväsendets aktörer agerar med hög grad av professionalism, att de erbjuds och tar del av nödvändig utbildning Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott för att klara uppgiften samt att det finns tillräckliga resurser och metodstöd. Ytterligare en avgörande faktor för att en tillfredsställ- ande uppklarningsnivå ska kunna nås är att lagstiftaren ser till att tjänstemännen har det lagliga regelverk som behövs. När det gäller sexualbrott är det framför allt utredningar av brott som sker med internet som brottsplats som möts av stora utmaningar . Av våra direktiv följer att vi ska granska och analysera hur de brottsbekämpande myndigheterna utreder ärenden om våldtäkt och hur rättsväsendet i övrigt hanterar sådana ärenden. Med brotts- bekämpande myndighet avses , Ekobrottsmyndig- heten i den polisverksamhet som bedrivs vid myndigheten, Tull- verket och . Av dessa myndigheter är det enbart som utreder anmälningar om sexualbrott och som därmed ingår i vår granskning. Med rättsväsendet menar man vanligtvis de myndigheter som ansvarar för rättssäkerhet och rätts- trygghet. Domstolarna utgör stommen inom rättsväsendet. Till rätts- väsendet räknas också de brottsförebyggande och utredande myndig- heterna, dvs. , Säkerhetspolisen, Brottsoffermyndig- heten, , och Kriminal- vården. Även andra myndigheter kan ha uppgifter som ligger inom rättsväsendet eller som knyter an till det, exempelvis Rättsmedicinal- verket och Kronofogdemyndigheten.1 De myndigheter inom rätts- väsendet som främst hanterar ärenden om sexualbrott är de allmänna domstolarna, och i någon mån Rättsmedicinal- verket. Vi har därför avgränsat vår granskning till att avse de myndig- heterna. Eftersom även hälso- och sjukvården fyller en viktig funk- tion när det gäller spårsäkring vid sexualbrott har vi även valt att granska hur hälso- och sjukvården hanterar den delen av sitt uppdrag. 7.2Spårsäkring inom hälso- och sjukvården Personal inom hälso- och sjukvården utgör ofta den första kontakten som ett sexualbrottsoffer har efter ett övergrepp. skjutsas offret till hälso- och sjukvården av polis, ibland tar personen sig till 1 , , Det svenska rättsväsendet, 2015, s. 5. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott sjukhus på egen hand. Eftersom personen inte sällan befinner sig i chock eller akut kris är det mycket viktigt att det första bemötan- det sker på rätt sätt. Den primära uppgiften för hälso- och sjukvården är att medi- cinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador.2 Det innebär bl.a. att vården ska vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen. Vården ska också vara lätt tillgänglig och bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Vid mottagandet av ett sexual- brottsoffer har hälso- och sjukvården därför inte sällan en proble- matisk uppgift. Man ska ge patienten den omvårdnad och behand- ling som är nödvändig som man ska vara behjälplig i brottsutredningen genom att säkra spår på offret. I det akuta skedet är det vanligt att sexualbrottsoffer söker hjälp på en akutmottagning, gynekologisk mottagning eller vid någon av de specialiserade mottagningar för sexualbrottsoffer som finns på vissa orter (t.ex. Akutmottagningen för våldtagna vid Södersjuk- huset i och Mottagningen för våldtagna kvinnor vid Kvinnohälsan, ). De specialiserade klini- kerna finns främst i storstadsregionerna varför även primärvården och de vanliga akutsjukhusen spelar en viktig roll vid mottagande av sexualbrottsoffer i övriga delar av landet. Ungdomsmottagningar tar också emot ett stort antal unga människor för provtagning och sexualrådgivning, varvid det inte sällan kommer fram uppgifter om övergrepp. Det förekommer också att den som utsatts för sexual- brott tar kontakt med psykiatrin eller ideella organisationer för att ha någon att tala med och för att bearbeta det psykologiska traumat som övergreppet inneburit. I syfte att förbättra omhändertagandet av sexualbrottsoffer inom hälso- och sjukvården fick Nationellt centrum för kvinnofrid i uppdrag av regeringen att utarbeta ett nationellt program för hälso- och sjukvårdens omhändertagande av offer för sexualbrott. Uppdraget innebar också att Nationellt centrum för 2 Det följer av 1–2 §§ hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott kvinnofrid skulle utarbeta rutiner för hur provtagning och doku- mentation borde genomföras för att rättsväsendets beslutsunderlag skulle bli så fullständigt och ändamålsenligt som möjligt.3 Natio- nellt centrum för kvinnofrid redovisade uppdraget i rapporten – Nationellt handlingsprogram för hälso- och sjukvårdens omhändertagande av offer för sexuella övergrepp (härefter ). innehöll även Guide för omhändertagande efter sexuella övergrepp (härefter Guiden). I handboken lämnades följ- ande rekommendationer.4 Alla läkare som i sin verksamhet kan behöva undersöka offer för sexualbrott ska kunna utföra en fullständig undersökning med spårsäkring. Vid samtliga undersökningar av sexualbrottsoffer bör Spårsäk- ringssats efter sexuella övergrepp användas. Komplett spårsäkring bör göras från övergreppet. Enhetliga rutiner för infektionsprovtagning bör införas. Spårsäkringsprover bör sparas i de fall en polisanmälan inte skett vid undersökningstillfället. För att och Guiden skulle komma till användning på avsett vis inleddes i samband med att uppdraget redovisades ett omfattande arbete med implementering. I det ingick bl.a. att all personal inom hälso- och sjukvården som kan komma i kontakt med sexualbrottsoffer skulle få tillgång till och Guiden, att personal vid landets akutmottagningar och kvinnokliniker skulle erbjudas en utbildningsdag om omhändertagande av sexualbrotts- offer och att all grundutbildning av läkare, sjuksköterskor och undersköterskor skulle innehålla ett avsnitt om omhändertagande av sexualbrottsoffer.5 I samband med att och Guiden implementerades lanserades även en modifierad version av den provtagningssats som hade använts för spårsäkring inom vården. 3Regeringsbeslut 41 , dnr Ju2007/2177/. 4Nationellt centrum för kvinnofrid, rapport 2008:1, – Nationellt handlingsprogram för hälso- och sjukvårdens omhändertagande av offer för sexuella övergrepp, s. 75 f. 5Nationellt centrum för kvinnofrid, rapport 2008:1, s. 76. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott satsen benämndes ”Spårsäkringssats efter sexuella övergrepp”.6 I ett första steg implementerades det nya handlingsprogrammet genom ett pilotprojekt där kvinnokliniker på fem orter i landet deltog.7 Även de lokala polismyndigheterna och åklagarkamrarna deltog i projektet eftersom samverkan mellan myndigheterna ansågs nöd- vändig för att nå ett lyckat resultat. De deltagande klinikerna fick sedan genomgå utbildning och de fick stöd genom handledning som projektet pågick. Efter att pilotprojektet hade genomförts gjordes en utvärdering. Sammanfattningsvis ansågs och Guiden vara ett bra och värdefullt stöd i arbetet med patienterna.8 togs det också fram en instruktionsfilm som visar hur spårsäkringssatsen kan användas vid undersökning och spårsäk- ring av både en kvinnlig och en manlig patient. Syftet med filmen var att den skulle kunna användas i utbildningssyfte på landets hälso- och sjukvårdsinrättningar för att underlätta ett gott bemötande av patienterna, stärka de undersökande läkarna i deras roll samt säker- ställa en högkvalitativ undersökning och spårsäkring i hela landet.9 Efter att pilotprojektet hade slutförts drog man slutsatsen att det nya handlingsprogrammet och spårsäkringssatsen fungerade väl och att de spår som säkrades av hälso- och sjukvårdens personal höll en hög kvalitet. För att programmet skulle få avsedd effekt, nämligen att offret skulle få ett professionellt bemötande som rättsväsendet fick nödvändig spårsäkring för att brott skulle kunna beivras, krävdes emellertid såväl kontinuerlig utbildning för hälso- och sjukvårdens personal som en god samverkan mellan hälso- och sjukvården å ena sidan och rättsväsendet å den andra.10 6Nationellt forensiskt centrum ansvarar för innehållet i Spårsäkringssatsen, men arbetet med att uppdatera den gjordes i samarbete mellan Nationellt forensiskt centrum och Nationellt centrum för kvinnofrid. 7Kvinnoklinikerna som valdes ut låg i , , , och , NCK slutrapport av regeringsuppdraget ”Utvidgning av uppdraget att utveckla program för omhändertagande av sexualbrottsoffer”, s. 9. 8NCK Verksamhetsberättelse 2009, s. 24. 9NCK Verksamhetsberättelse 2009, s. 25. 10NCK slutrapport av regeringsuppdraget ”Utvidgning av uppdraget att utveckla program för omhändertagande av sexualbrottsoffer”, s. 21 f. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott fanns det en färdigförpackad låda med material för spårsäkring efter sexualbrott som kallades ”Provtag- ningssats efter sexualbrott”. Lådan togs fram genom ett samarbete mellan (nuvarande Nationellt forensiskt centrum) och företaget . Provtagnings- satsen har sedan modifierats och kallas numera ”Spårsäkringssats efter sexuella övergrepp”. Den modifierade spårsäkringssatsen utgörs av en låda som inne- håller allt material (tops, kuvert, papperspåsar, tejpfolier, rör för blod- och urinprov) som behövs för att en läkare ska kunna göra en komplett spårsäkring efter ett sexualbrott. innehåller spårsäkringssatsen också Guiden. I Guiden finns en in- struktion för hur förberedelsen inför en spårsäkring bör göras, hur patienten bör bemötas och vad den som ska undersöka patienten särskilt bör tänka på inför och under själva undersökningen. I Guiden finns även stöd för hur man lämnar information om läkarundersök- ning och rättsintyg till patienten liksom mallar för dokumentation av patientuppgifter, för vilka spår som har säkrats och prov som tagits, för hur kroppsundersökningen ska gå till och för utfärdande av rättsintyg.11 Syftet med spårsäkringssatsen och den medföljande Guiden är att brottsoffret ska bemötas professionellt som under- sökningen som genomförs ska leda till att eventuella spår säkras så att brott kan beivras. Om händelsen redan har polisanmälts vid undersökningstillfället överlämnas spårsäkringsproverna till Polis- myndigheten direkt för vidare hantering. Om polisanmälan inte har gjorts vid undersökningstillfället rekommenderar Nationellt centrum för kvinnofrid att hälso- och sjukvården sparar proverna i låsta ut- rymmen eftersom proverna kan analyseras långt efter det att de har tagits förutsatt att de har förvarats på rätt sätt (blod- och urinprover bör t.ex. förvaras i kylskåp).12 11Se Guide för omhändertagande efter sexuella övergrepp. 12NCK rapport 2008:1, s. 43. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott Spårsäkringssatserna är väl implementerade och används inom hälso- och sjukvården över hela landet. beställ- des cirka 2 900 spårsäkringssatser från företaget som tillverkar och distribuerar dem.13 Som angetts tidigare består ofta de viktigaste bevismedlen i rätts- processer om sexualbrott av parternas berättelse om vad som hänt. Av Högsta domstolens praxis framgår dock att det för fällande dom normalt krävs att åklagaren åberopar även annan bevisning som kan ge stöd åt målsägandens berättelse för att åtalet ska anses styrkt. Ett sådant viktigt bevismedel kan rättsintyget vara. Ett rätts- intyg är enligt lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott14 ett skriftligt medicinskt utlåtande av läkare som inhämtas av polis eller åklagare i syfte att användas i en brottsutredning eller som bevis i en rättegång i anledning av brott (1 §). Ett rättsintyg kan utfärdas över både målsägandens och den misstänktes skador och används bl.a. för att bekräfta eller dementera en parts utsaga genom objektiva fynd av skador eller frånvaro av skador. ansvarar sedan en reform för att utfärda rättsintyg. Före reformen hade kvaliteteten på rättsintygen varit varierande. I syfte att höja densamma beslutades att rättsintygen ska utfärdas antingen av rättsläkare vid någon av de rättsmedicinska avdelningarna eller av särskilda läkare som genom avtal med Rätts- medicinalverket får i uppdrag att utfärda rättsintyg, s.k. rättsintygs- läkare. I undantagsfall kan det även efter reformen vara möjligt för annan legitimerad läkare att utfärda rättsintyg. Anledningen till det är att det helt enkelt inte finns tillräckligt med rättsmedicinska specialis- ter i för att täcka det behov som finns. Rättsintyg utfärdas dels av rättsläkare anställda vid någon av de sex rättsmedicinska avdelningarna i , , , , och , dels av ett antal rättsintygsläkare som knutits till myndigheten som uppdragstagare.15 är 22 rätts- 13Uppgift från företrädare för för kvinnofrid . 14I avsnittet avses paragrafhänvisning till denna lag när inget annat anges. 15Rättsmedicinalverket, rapport 2011:2, Kvalitetsarbete inom svensk rättsmedicin i en inter- nationell jämförelse, s. 115. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott läkare och omkring 30 ST-läkare anställda vid de rättsmedicinska avdelningarna. har därutöver avtal med 22 rätts- intygsläkare.16 Rättsläkarna har förutom läkarutbildning även specialist- utbildning i rättsmedicin. De läkare som kontrakteras av Rätts- medicinalverket som rättsintygsläkare genomgår en grundkurs . Därefter har de möjlighet att ringa och rådfråga läkarna på de rättsmedicinska avdelningarna om handläggning och tolkning i enskilda ärenden. samlas de kontrakterade rätts- intygsläkarna till en efterutbildning . Utbildningen innefattar en genomgång av ett urval av läkarnas rättsintyg, utform- ning av rättsintyg, skadebeskrivningar, handläggningsrutiner och lagstiftningsfrågor. Man diskuterar också läkarnas arbetsförhållan- den.17 Därutöver kan alltså även andra läkare, som inte är knutna till , utfärda rättsintyg. Kvalitén på dessa intyg kontrolleras inte. Rättsläkaren skriver rättsintyg antingen efter att själv ha under- sökt målsägandens och/eller den misstänkte gärningsmannens kropp eller efter att ha tagit del av annan läkares undersökning. De fynd i form av t.ex. blåmärken, grepp efter fingrar eller liknande som eventuellt upptäcks beskrivs och rättsläkaren uttalar sig om t.ex. tiden för skadans uppkomst. Eftersom rättsläkaren ska ha tillgång till t.ex. brottsanmälan och förhör med de inblandade personerna ingår det i rättsläkarens uppgift att om möjligt bekräfta eller demen- tera att en viss skada kan ha uppkommit och på det sätt som förhörspersonen har angett. I mål som rör sexualbrott uppstår mycket sällan skador på könsorganen, varför avsaknad av sådana skador knappast i sig vare sig bekräftar eller dementerar att övergrepp har skett. Det är förundersökningsledaren som bestämmer om rättsintyg ska inhämtas. Enligt lagen ska ett rättsintyg begäras bl.a. om skador, sjukdomar eller liknande kan vara av betydelse vid utredning av brott som kan leda till annan påföljd än böter (2 §). Vid bedömningen av om rättsintyg ska inhämtas måste förundersökningsledaren alltså ta ställning till dels om intyget kan anses vara av betydelse för utred- ningen, dels det påstådda brottets straffvärde. Några ytterligare föreskrifter eller riktlinjer för när rättsintyg ska begäras finns inte. 16Uppgift från företrädare för . 17Rapport från , Uppföljning av rättsintygsreformen, s. 19. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott Den myndighet som inhämtar ett rättsintyg ska förse läkaren med det bakgrundsmaterial som anses nödvändigt (8 §). Det under- lag som kan vara aktuellt är t.ex. brottsanmälan, förhör med måls- äganden och misstänkt gärningsman, vittnesförhör som bedöms vara av vikt för bedömningen samt i förekommande fall bild- material och patientjournal.18 som pilotprojektet för implementering av (se ovan) pågick vid Nationellt centrum för kvinnofrid framkom att läkare som ska skriva rättsintyg ofta saknar tillgång till sådant bakgrundsmaterial som är nödvändigt, t.ex. polisanmälan och målsägandeförhör. Det visade sig också att polis och åklagare ofta begär ut journalanteckningar i stället för rättsintyg, vilket innebär att de dels får ett sämre beslutsunderlag, dels att integritetskänslig information om patienten, som saknar betydelse för utredningen av brottet, kan föras in i målet.19 Eftersom det som huvudregel är den som begär ett rättsintyg som enligt lagen ska förse utfärdande läkare med bakgrundsmaterial blir journaler m.m. som begärs ut från sjukvårdsinrättningar inför begäran om rättsintyg föremål för partsinsynen alldeles oavsett om dessa tas med i förundersökningsprotokollet eller inte. För patienten/brotts- offret skulle det därför vara en bättre ordning om rättsläkaren själv kunde begära ut bakgrundsjournaler från behandlande läkare. Å andra sidan skulle en invändning mot en sådan ordning kunna vara att rättsläkarens objektivitet då skulle kunna ifrågasättas om det är den utfärdande läkaren som avgör vilket material som ska utgöra grund för rättsintyget.20 Av lagen om rättsintyg framgår att rättsintyget ska inhämtas från läkare vid rättsmedicinsk avdelning inom eller från rättsintygsläkare, dvs. en läkare som har avtal med Rätts- medicinalverket. Om det finns särskilda skäl får rättsintyget även inhämtas från annan läkare med tillräcklig kompetens (2 §). Av 2 § förordningen (2005:1063) om rättsintyg i anledning av brott fram- går att denne i så fall ska vara legitimerad läkare eller legitimerad tandläkare. Av 5 kap. 1 § föreskrifter om utfärdande av intyg inom hälso- och sjukvården m.m. (SOSFS 2005:29) framgår att verksamhetschefen ska svara för att det finns rutiner som säker- 2004/05:64 s. 42. 19NCK slutrapport, s. 22. 20Uppgift från företrädare för . Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott ställer att hälso- och sjukvårdspersonal som utfärdar intyg har till- räcklig kompetens och erfarenhet för uppgiften med hänsyn till ändamålet med intyget. Särskilda skäl för att en annan läkare än en rättsläkare utfärdar rättsintyget kan t.ex. föreligga vid sexualbrott eftersom det är angeläget att en gynekologisk undersökning för spårsäkring görs efter brottstillfället. En för- utsättning för att särskilda skäl ska anses föreligga är emellertid att den aktuella läkaren har den rätta kompetensen för uppgiften. Av lagens förarbeten framgår t.ex. att en gynekologisk undersökning bör utföras av en gynekolog.21 Utan målsägandens samtycke får inte någon läkarundersökning göras för utfärdande av rättsintyg. När det däremot gäller den miss- tänkte finns det regler om kroppsbesiktning i 28 kap. rättegångs- balken, som innebär att en läkarundersökning kan göras utan sam- tycke (4 §). Enligt lagen får som huvudregel inte heller själva rätts- intyget utfärdas utan målsägandens samtycke. Det finns dock undan- tag från kravet på samtycke bl.a. när det gäller misstanke om brott enligt 6 kap. . Vid sådan brottslighet kan ett rättsintyg alltså utfärdas även om målsäganden motsätter sig det. Rättsintyg avseende den som är misstänkt för brott får utfärdas utan samtycke om det görs i samband med kroppsbesiktningen, eller om personen misstänks för brott enligt bl.a. 6 kap. (5 §). I och med reformen fastslogs att ska ta ut en avgift av den myndighet som har beslutat att inhämta ett rättsintyg, om detta har utfärdats av antingen en läkare vid en rättsmedicinsk avdelning inom eller av läkare som verket har avtal med (10 §). Landstingen får ta ut en avgift av den myndighet som har beslutat att inhämta ett rättsintyg, om detta har utfärdats i tjänsten av läkare inom den offentligt bedrivna vården (12 §).