sou · H4B377d2 · 2016-10-31 00:00:00 — Samverkan mellan gymnasieskolan och vuxenutbild- ningen liksom mellan gymnasieskolan och t.ex. arbetsmarknads- 3http:///framgangsfaktorer/samverkan och categories/samverkan, hämtade . 4Sveriges Kommuner och Landsting: Framtidsval och arbetsliv, exempel från kommuners studie- och yrkesvägledning. förvaltning och socialförvaltning kan vara viktig för att skapa stöd och kontinuitet i övergången mellan skola och arbetsliv. För arbetet med unga i svårigheter eller unga som står i begrepp att avbryta eller som har avbrutit sina studier är det viktigt med samverkan med och mellan förvaltningar i kommunen och det kommunala aktivitetsansvaret liksom med andra aktörer, t.ex. och Arbetsförmedlingen. Det ställer också krav på samverkan med t.ex. socialtjänst, vård samt barn- och ungdomspsykiatri, liksom i vissa fall med polis och ungdomsvård. Samverkan med t.ex. handledare på arbetsplatser där elever genomför arbetsplatsförlagt lärande (APL) eller annan praktik behöver också komma till stånd. Därutöver behöver även annan samverkan finnas mellan gymnasieskolan och arbetslivet i stort, berörda branscher samt universitet och högskolor. Här har lokala programråd en viktig roll att spela. Samverkan med arbetslivet ger också t.ex. möjlighet att stärka lärares och handledares kompetens, vilket kan öka kvaliteten i utbildningen. Därutöver kan samverkan behöva komma till stånd med organisationer i civilsamhället. För att möjliggöra erbjudandet av ett allsidigt utbildningsutbud krävs ofta regional samverkan. En kommun kan vara en alltför liten organisatorisk enhet för att erbjuda en stor bredd av studievägar. Det finns också exempel på kommuner som t.ex. enbart erbjuder introduktionsprogrammet språkintroduktion. I sådana fall kan regional samverkan vara central för att kunna erbjuda eleverna flera möjligheter att komma vidare i sin utbildning. På nationell nivå är samverkan mellan myndigheter och centrala organisationer viktig för gymnasieskolans utveckling, och myndig- heter och andra aktörer kan behöva samordna sina insatser bl.a. för att enskilda skolor ska kunna dra nytta av det arbete som sker centralt. Det handlar t.ex. om skolmyndigheterna (, Skolinspektionen och Specialpedagogiska skolmyndigheten) och om organisationer som Kommuner och Landsting (SKL), samt olika lärar- och skolledarorgani- sationer. Samverkan inom ramen för de nationella programråden är vidare betydelsefull för ett utvecklingsarbete. Det finns även ett antal nationella aktörer som inrättats just för att utveckla samverkan kring de unga, t.ex. Delegationen för unga till arbete5 och Samordnaren för unga som varken arbetar eller studerar.6 Konkret kan samverkan på nationell nivå även vara viktig att beakta vid t.ex. satsningar på kompetensutveckling eller riktade statsbidrag så att dessa samordnas på bästa sätt. I figur 1 nedan ges en mycket förenklad bild över nämnda aktörer för att illustrera den bredd som de täcker. Det skulle även vara möjligt att komplettera bilden med ännu fler aktörer. Mellan i princip samtliga aktörer i bilden går det att dra linjer och illustrera mer specifika samverkansrelationer som behöver komma till stånd vad gäller olika aspekter av ungas utbildning. I praktiken innebär detta ett stort nät av viktiga kontaktytor för gymnasieskolan. 1.3En bredd av insatser är nödvändiga Som framgått ovan berör frågan om samverkan en stor bredd av aktörer och nivåer. Alla dessa aktörer kan på olika sätt bidra till att fler ungdomar påbörjar och fullföljer sin gymnasieutbildning. Det handlar t.ex. om att reducera antalet kontakter som en elev som avbrutit sina studier behöver ta, om att förebygga studieavbrott genom att erbjuda adekvat stöd och elevhälsa, om att erbjuda stött- ning i vardagen genom samordnat mentorskap samt om att t.ex. göra utbildningen mer motiverande genom arbetslivskontakter och genom kvalitativ handledning. Samverkan kan vidare syfta till att främja bättre övergångar mellan skolformer och till arbetslivet samt att regionalt kunna erbjuda ett allsidigt och motiverande utbild- ningsutbud. Det handlar också om att skapa samsyn och lång- siktighet i viktiga frågor som rör gymnasieskolans utveckling och om att bidra till att hela samhället visar på vikten av och stödjer ungdomar i att fullfölja en gymnasieutbildning. Regeringens uttrycker i utredningens direktiv att regeringens mål är att alla ungdomar ska påbörja och fullfölja en gymnasie- utbildning. I direktiven påpekas som nämnts att alla relevanta aktörer bör stimuleras till att genomföra insatser med detta syfte som ett led i arbetet med att öka genomströmningen och minska studieavbrotten. Som tidigare nämnts kan såväl samverkan om enskilda individer som samverkan om strukturella frågor ha betydelse för detta mål. Eftersom frågan om samverkan är så komplex och berör en så stor mängd aktörer ligger det dock i sakens natur att det inte finns en samlad modell för hur samverkan mellan alla dessa olika aktörer ska kunna komma till stånd. Förslag på området får heller inte innebära att fokus förskjuts från gymnasieskolan till andra aktörer eller att gymnasieskolans uppdrag förminskas. som utredningen betonar vikten av samverkan menar vi att det inte finns en samlad lösning på hur samverkan ska ut- formas mellan alla de aktörer som finns i och utanför skolan och som behöver medverka till att alla ungdomar påbörjar och fullföljer en gymnasieutbildning eller på hur samverkan för t.ex. stärkt utbildningskvalitet och stärkt utbildningsutbud bör utformas. I stället har utredningen antagit ett samverkansperspektiv vad gäller de delområden och förslag där samverkan är särskilt relevant. antal specifika exempel på områden där samverkan berörs, liksom förslag på särskilda områden där samverkan behöver vidareutvecklas, behandlas i detta betänkande. För områden där utredningen särskilt diskuterar samverkan hänvisas till kapitel 5 Studieavbrott och ofull- bordade studier – orsaker och effektiva åtgärder, avsnitt 12.2 Över- gången från till gymnasieskolan samt kapitel 18 Utbild- ningsutbud – förnyelse och allsidighet i hela landet. Tabeller avseende behörighetsfrågor samt tabeller avseende meritvärden från Tabell avseende grundläggande högskolebehörighet Tabellen nedan visar var de kurser som krävs för grundläggande högskolebehörighet vid yrkesexamen erbjuds enligt de nationella programstrukturerna som finns presenterade på webb- plats. Tabellen kompletterar kapitel 15 Grundläggande högskole- behörighet på yrkesprogram. 1Alternativt svenska som andraspråk. 2Alternativt svenska som andraspråk. Tabeller avseende särskild högskolebehörighet Tabellerna nedan visar vilka högskoleutbildningar som är relativt vanliga bland unga som gått yrkesprogram i gymnasieskolan, vilka krav för särskild behörighet dessa högskoleutbildningar har och hur situationen ser ut på olika yrkesprogram när det gäller de kurser som dessa särskilda behörighetskrav omfattar. Tabellerna kompletterar kapitel 16 Särskild högskolebehörighet på yrkesprogram. På vilka högskoleutbildningar med yrkesexamina återfinns personer som har gått yrkesprogram i gymnasieskolan? Ett sätt att få en bild av vilka högskoleutbildningar som är särskilt intressanta för elever som gått olika yrkesprogram i gymnasie- skolan är att titta på var den elevgrupp som lämnade gymnasie- skolan 2011/12 återfanns inom högskolan efter avslutad gymnasieutbildning(t.o.m. /15). I efter av- slutad gymnasieutbildning (t.o.m. /15). I tabell 2 nedan visas vilka av högskolans yrkesutbildningar som är relativt vanliga bland personer som gått yrkesprogram i gymnasieskolan. Kommentarer till tabell 2 De elever som ingår i tabellen gick de yrkesförberedande program i gymnasieskolan som fanns före Gy11. Dessa motsvarar till stora delar, men inte helt, de tolv yrkesprogram som finns . Program- men innehöll alltid de kurser som då krävdes för grundläggande behörighet. Det bör påpekas att denna statistik täcker sådana hög- skoleutbildningar som leder till en yrkesexamen, men inte fristående kurser och utbildningar som ger generella högskoleexamina (såsom exempelvis kandidatexamen). Källa: SCB. Vilka typer av högskoleutbildningar får många ansökningar från personer som gått yrkesprogram i gymnasieskolan? Ett annat sätt att få en bild av vilka högskoleutbildningar som många elever från olika yrkesprogram är intresserade av är att studera ansökningarna till olika högskoleutbildningar. Tabell 3 nedan visar vilka högskoleutbildningar som är förhållandevis vanliga att söka till efter respektive yrkesprogram i gymnasie- skolan. Uppgifterna avser ansökningar inför höstterminen 2015.3 3 En och samma person kan söka till flera olika högskoleutbildningar och således stå för flera av ansökningarna i statistiken. Av den anledningen är inte antalet ansökningar till respektive högskoleutbildning särskilt intressant. Däremot kan andelen ansökningar till olika högskole- utbildningar ge en bild av vilka som är vanliga att söka bland elever som gått olika yrkes- program i gymnasieskolan.. Kommentarer till tabell 3 Tabellen avser de ansökningar som gjordes , av personer som har en yrkesexamen som utbildnings- bakgrund. Här ingår dels personer som hör till den första kull som gått inom Gy11, men även personer som börjat inom det tidigare systemet och som fått en yrkesexamen. Tabellen avser därmed inte någon specifik årskull från gymnasieskolan. Det är därmed inte relevant att relatera antalsuppgifterna till uppgifter om elevantal på ett visst program ett visst år. Observera även att det är mycket få elever från vissa av gym- nasieskolans yrkesprogram som söker till högskolan. I vissa fall är det därmed ett mycket litet antal personer som står bakom procent- andelarna i tabellen. Att tabellen inte visar antal ansökningar beror på att detta skulle ge en missvisande bild, då en och samma person kan stå för flera olika ansökningar. Däremot kan andelen ansök- ningar till olika högskoleutbildningar ge en bild av vilka högskole- utbildningar som är någorlunda vanliga att söka bland elever som gått olika yrkesprogram i gymnasieskolan Källa: UHR. De särskilda behörighetskraven för dessa utbildningar är ofta relativt begränsade I tabell 4 nedan visas vilka kurser som utgör kraven gällande särskild behörighet för de högskoleutbildningar som leder till en yrkesexamen som är relativt vanliga att gå till efter ett yrkes- program i gymnasieskolan.4 Som framgår ligger omfattningen av de kurser som krävs i flera fall på mellan 200 och 300 poäng, och i vissa fall på 400 poäng. 4 När det gäller högskoleutbildningar som leder till generella examina och fristående kurser finns, som nämnts, ingen nationell reglering om vilka områdesbehörigheter som ska gälla som särskild behörighet. Situationen för kurser som ofta behövs för särskild behörighet varierar mellan olika yrkesprogram Det varierar i vilken mån kurser som ger särkskild behörighet ingår i yrkesprogrammen. Det varierar även inom vilken del av program- men de i så fall är placerade. Tabell 5 nedan visar placeringen inom olika yrkesprogram av sådana kurser som krävs för särskild behörighet till högskoleutbildningar som är relativt vanliga bland elever från gymnasieskolans yrkesprogram. I kolumn 5 relateras kraven på särskild behörighet till exemplet grundskollärarutbild- ning. Som extra information ingår därtill en översikt över placering av kurser som krävs för grundläggande högskolebehörighet, kolumn 6–7. Det bör påpekas att poäng för kurser som leder till grund- läggande högskolebehörighet inte är inräknade i kolumn 4. Det bör också påpekas att de behörighetsgivande kurser i gymnasiegemensamma ämnen som ingår med 50 poäng vardera i samtliga yrkesprogram inte visas i tabellen. Det gäller kurserna samhällskunskap (1a1) och naturkunskap (1a1). 5 Observera att de behörighetsgivande kurser i gymnasiegemensamma ämnen som sam- mantaget omfattar 100 poäng och som ingår obligatoriskt i samtliga yrkesprogram inte visas i tabellen. Det gäller kurserna samhällskunskap (1a1) och naturkunskap (1a1). Förklaringar till tabell 5 Gul markering avser att kursen ligger i utbildningens program- gemensamma del, (förkortat ”pg”). Dessa kurser är därmed obligatoriska för alla elever på programmet. Grå markering avser att kursen ligger i utbildningens program- fördjupningsdel, (förkortat ”pf”). Förkortningen ”SB” avser särskild högskolebehörighet. Förkortningen ”GB” avser grundläggande högskolebehörighet. Förkortningen ”p” avser gymnasiepoäng. Övriga kommentarer till tabell 5 I kolumn 2–4 i tabellen nedan visas vilka kurser i samhällskunskap, naturkunskap (eller motsvarande, samt vissa andra naturveten- skapliga ämnen) och matematik som ingår på olika platser i olika yrkesprogram. För att relatera detta till de särskilda behörig- hetskraven för en viss högskoleutbildning har grundskollärar- utbildning valts som exempel. I kolumn 5 anges hur många poäng en elev som vill uppnå särskild behörighet till grundskollärar- utbildningen behöver läsa utöver programmets obligatoriska delar. (Som extrainformation visas i kolumn 6–7 även vilka av de tre kurserna som behövs för grundläggande högskolebehörighet ingår på olika platser i olika yrkesprogram. Poäng för grundläggande behörighet är dock inte inräknade i kolumn 4). Kommentarer till kolumn 3 * I vissa fall kan de behörighetsgivande gymnasiekurserna i natur- kunskap, biologi, fysik eller kemi ersättas av vissa andra specifika kurser. Detta gäller för naturbruksprogrammet, el- och energi- programmet och vård- och omsorgsprogrammet, enligt följande. Naturbruksprogrammet: Kursen Biologi2 kan ersättas med någon av kurserna Djurens biologi, Marken och växternas biologi eller Biologi i vattenmiljöer. Naturbruksprogrammet: Kurserna Naturkunskap 1a1+1a2 alternativt Naturkunskap 1b och Naturkunskap 2 kan ersättas med kursen Naturkunskap 1a1 och dessutom kurserna Djuren i naturbruket och Djurhållning eller kurserna Djuren i naturbruket och växtodling 1 eller kurserna Växtkunskap 1 och Trädgårdsodling eller kursen Mångbruk i skog samt någon av kurserna Skogsskötsel 1, Jakt- och viltvård 1 eller Fiske och vattenvård 1. El- och energiprogrammet: Kurserna Fysik 1a alternativt Fysik 1b1+1b2 kan ersättas med kurserna Energiteknik 1, Energiteknik 2, Förnybar energi och Praktisk ellära. El- och energiprogrammet: Kursen Kemi 1 kan ersättas med kurserna Vatten- och miljöteknik och Vatten- och processkemi. Vård- och omsorgsprogrammet: Kurserna Naturkunskap 1a1+1a2 alternativt Naturkunskap 1b och Naturkunskap2 kan ersättas med kurserna Naturkunskap 1a1, Hälsopedagogik, Medicin 1 samt Etik och människans livsvillkor. Tabeller avseende meritvärden från grundskolan6 Tabellerna 6, 7 och 8 nedan visar sammansättningen av elever utifrån deras meritvärden från ser ut på olika nationella pro- gram samt hur sammansättningen har förändrats . Tabell- erna kompletterar avsnittet Ökad sortering utifrån studiemeriter i kapitel 14 Nationella program – utveckling . Uppgifterna i tabellerna är framtagna genom att alla elever 1 har tilldelats ett genomsnittligt percentilrankat meritvärde7 utifrån deras meritvärde från . På detta sätt kan man jämföra program och programtypers elevsammansättning utifrån gruppens genomsnittliga rankning. Varje elev tilldelas ett värde mellan 0 och 100, vilket exempelvis gör att en elev med percentilrankning 80 hade ett högre meritvärde än av kullen. För jämförelser mellan program och programtyper visas den genomsnittliga percentilrankningen. Den genomsnittliga rankningen för alla elever i en årskull är 50.8 Tabell 6 och tabell 7 som visar uppgifterna på programtypsnivå återfinns också i avsnittet Ökad sortering utifrån studiemeriter i kapitel 14 Nationella program – utveckling . Tabell 8 som visar motsvarande uppgifter per program återfinns enbart i denna bilaga. Det är viktigt att påpeka att programmen förändrades i och med reformen 2011. Detta innebär att jämförelser före och efter reformen bör göras med försiktighet. Vissa program överens- stämmer till stora delar med motsvarande program före reformen. 6I den första tabellen, avseende de högskoleförberedande programmen som grupp, ingår även International Baccalaureate (IB). Detta har en marginell påverkan på uppgifterna om högskoleprogrammen som grupp. IB är inte ett nationellt program, varför den inte redovisas i tabellen över enskilda program. 7För att beskriva elevfördelningen per program och programtyp efter elevernas grundskole- resultat används ett genomsnittligt percentilrankat meritvärde. Detta betyder att alla elever i åk 1 i gymnasieskolan rangordnas utifrån sitt meritvärde från . Syftet med att använda måttet är att skapa högre jämförbarhet mellan åren. Skälet är främst att betygssystemet i har förändrats mitt . I och med att standardisering tillämpas mäter inte måtten som används i denna analys elevernas faktiska meritvärden utan deras relativa position jämfört med andra elever i samma kull. 8Det bör påpekas att i tabellens uppgifter om högskoleförberedande program ingår även International Baccalaureate (IB). Denna utbildning är inte ett nationellt program och ingår inte i skolväsendet. Andra program har däremot genomgått större förändringar och kan därmed inte på samma sätt jämföras med ett program före reformen. Indelningen mellan vissa program ändrades i och med Gy11. I tabell 8 (på programnivå) avser raderna de pro- gram som fanns före reformen och raderna –2014 de program som finns inom Gy11. För jämförelser gällande ett enskilt program är det bäst att utesluta . 9MP = medieprogrammet, YFP = yrkesförberedande program. 10HFP = högskoleförberedande program. SP/MP/ES/S A/HU/EK Utbildning motsvarande gymnasieskolan i sex länder I denna bilaga görs en sammanfattning av den underlagsrapport som tagits fram för utredningens räkning av , professor i ekonomisk historia vid . I bilagan presenteras organisationen av utbildning som mot- svarar gymnasieskolan i sex länder: , , , , och . Det handlar om länder som representerar olika utbildningspolitiska traditioner, där differen- tierade utbildningssystem ställs mot integrerade system och där relationerna mellan studieförberedande gymnasieutbildning och yrkesutbildning hanteras på olika sätt. Det är också länder där in- satserna för unga som inte uppnår utbildningsmålen, s.k. dropouts, ser väldigt olika ut och ges olika prioritet. I rapporten lyfts några särskilda aspekter fram: –Hur ser övergången ut mellan grundläggande och gymnasial utbildning? –Hur organiseras studieförberedande utbildning och yrkesutbild- ning? –Är utbildningarna huvudsakligen lokalt och kommunalt för- ankrade eller finns det mer av regional samordning? –Har man integrerade utbildningar eller uppdelade utbildnings- system där utbildningar på en nivå med olika inriktningar sker i olika skolinstitutioner? –Vilka system används för att reglera utbildningarnas innehåll och använder man sig av examina på flera olika nivåer? –Hur hanterar man de ungdomar som har svårigheter att fullfölja utbildningarna? –Sträcker sig skolplikten längre än i ? –Finns det alternativ till en förlängd skolplikt, t.ex. en mer flexi- belt arrangerad utbildnings- och aktivitetsplikt? En central utgångspunkt är att skillnaderna i utbildningssystem inte bara återspeglar utbildningspolitikens varierade inriktning. För att man ska kunna förstå olikheterna mellan länderna måste man också ta hänsyn till att arbetsmarknaden organiseras på olika sätt i dessa länder. och lyfts vanligen fram som länder som delar de övriga nordiska ländernas erfarenheter av en expansiv offentlig väl- färdspolitik. I båda länderna är organiseringsgraden på arbetsmark- naden hög. Länderna brukar förknippas med integrerade utbild- ningssystem, en inriktning på bredare utbildning och relativt lik- värdiga förutsättningar för unga att söka sig till högre utbildning. Utbildningssystemen i och är av tradi- tion uppdelade; uppdelningen mellan mer generellt inriktad utbild- ning och yrkesförberedande utbildning är påtaglig med nordiska mått mätt. Unga gör betydelsefulla utbildningsval redan i mycket unga år – val som får avgörande konsekvenser för möjligheterna att t.ex. söka högre utbildning i ett senare skede av livet. och lyfts fram som exempel på två länder med mer oreglerade arbetsmarknader. Utbildningssystemen är integre- rade men är utbildningarna tydligt differentierade, bl.a. efter socioekonomiska linjer. Yrkesutbildningen har traditionellt haft en relativt svag ställning i dessa länder och har ofta satts i sam- band med socialpolitik snarare än kompetensförsörjning. Även om länderna representerar åtskilda utbildningssystem är det ändå tydligt att de nationella systemen möter likartade ut- maningar. Det går också att urskilja vissa gemensamma trender, och bilagan avslutas med en sammanfattning av några gemensamma utvecklingsmönster. Det handlar bl.a. om relationen mellan studie- förberedande utbildning och yrkesutbildning. Flera länder delar de svenska erfarenheterna, dvs. att allt fler unga söker sig till studie- förberedande utbildning. Mål om att så många som möjligt ska ges förutsättningar att studera på eftergymnasial nivå får allt större tyngd. I ett avslutande avsnitt diskuteras detta i relation till grund- läggande förändringar i arbetslivet. 1 Utbildningserfarenheter i två nordiska länder De nordiska länderna brukar förknippas med omfattande offentliga och generella välfärdsåtaganden, något som också återspeglas på utbildningsområdet. Relationen mellan välfärdspolitik i bredare mening och utbildningspolitik kan diskuteras utifrån olika utgångs- punkter. När det gäller socialpolitiken handlar det oftast om in- satser för att påverka resursfördelning och levnadsvill- kor. Utbildningspolitiken har ett annat syfte, nämligen att mer indirekt påverka levnadsförutsättningarna eller att skapa likvärdiga förutsättningar för medborgare med olika sociala bakgrund (West & 2013). I olika nationer ser relationerna mellan välfärdspolitik och utbildningspolitik olika ut. En vanlig utgångspunkt när man stude- rar utbildningsförhållandena i de nordiska länderna är att utbild- ningarna är relativt väl integrerade och likvärdiga upp till och med gymnasial nivå. Uppdelningen mellan olika skolformer och utbild- ningsinriktningar är begränsad (2006). Möjlig- heterna för breda grupper, även för dem som väljer yrkesorienterad utbildning på gymnasial nivå, att söka vidare till utbildning på efter- gymnasial nivå är relativt goda. Studiestödet i form av bidrag och lån har en rekryterande effekt och bidrar till ett högt deltagande i utbildning. ”Den nordiska utbildningsmodellen” kan därmed ses som en integrerad del av ”den nordiska välfärdsmodellen”. Utbild- ningarna är integrerade och möjligheterna för elever att gå från en utbildningsnivå till en annan är relativt generösa. Nedan diskuteras utbildningssystemet i två nordiska länder, nämligen och . Ansvaret för utbildningssystemet i vilar på Departementet för utbildning och kultur. Departementet förbereder lagstiftningen på utbildningsområdet och tar bl.a. fram en utvecklingsplan för utbildning och forskning som sträcker sig (2015). Utbildningsstyrelsen är motsvarighet i och myndigheten arbetar på uppdrag av Utbildnings- och kulturdepar- tementet. Utbildningsstyrelsen ansvarar för förskoleutbildningen (som är ettårig), grundskoleutbildningen, gymnasieutbildningen, yrkesutbildningen och vuxenutbildningen. Den högre utbildningen hanteras av andra myndigheter. Den lagstiftning som reglerar de utbildningsområden som Utbildningsstyrelsen ansvarar för går tillbaka till 1970-talet. Lagstiftningen är enhetlig och rör utbild- ningarnas mål, innehåll, nivåer och frågor om elevers skyldigheter och rättigheter. har det, precis som i många andra länder, funnits en strävan efter att öka de lokala aktörernas besluts- utrymme; det gäller allt från kommuner till enskilda skolor. Det finns inga särskilda bestämmelser när det gäller antalet arbetsdagar, skolårets förläggning och lediga dagar. Den enskilda skolan råder över hur skolarbetet förläggs över året.