sou · H4B332 · 2016-04-27 00:00:00 — Kurserna förläggs medvetet med geografisk spridning, av medlemmarna deltog vid kurs- eller seminarie- tillfällen under 2015.40 Svenskt Vattens kurser och andra utbild- ningar är i regel avgiftsfinansierade. Därtill kommer kortare kurser, seminarieaktiviteter, m.m. som arrangeras på skilda sätt. Finansieringsbilden inom dricksvattenområdet är sammantaget varierande, där de statliga resurserna inte ensamma kan sägas vara dominerande annat än då det gäller de tyngre och mer generella basutbildningarna vid högskolan. 39HaV (2016). Underlag till utredningen, . 40Svenskt Vatten (2016). Svenskt Vatten har med finansiering och på andra sätt stimulerat framväxten av utbildningsmässiga VA-kluster vid statliga och en- skilda lärosäten i olika delar av landet. Vid tekniska universi- tet finns således fokus på dagvatten och ledningsnätsfrågor och vid en inriktning på dricksvattenkedjan från råvatten till tappkran. Vid finns verksamhet relaterat till vattenförsörjnings- och avloppsteknik i medan VA-klustret har samma fokus med utgångspunkt i när- liggande region. På nivå bedrivs gymnasial utbildning. Gymnasieskolans vatten- och miljötekniska utbildning inom el- och energiprogrammet har en för dricksvattenförsörjningen rele- vant inriktning och kan vara en lämplig första etapp för viss typ av uppgifter. Gymnasial utbildning ses dock inte som en långsiktigt tillräcklig grund för bemanning inom dricksvattenområdet, utan behöver kompletteras. I nedanstående översikt ges exempel på utbildningar som kan utgöra grund för dricksvattenrelaterade verksamhetsuppgifter, med den typ av finansiering som då normalt gäller. omfattar numera även den tidigare kvalificerade yrkesutbildningen, s.k. KY-utbildningar, vilket 2009 överfördes i ett gemensamt system under Myndigheten för yrkesutbildning. Utbildningarna kan vara mellan 0,5–och har inordnats i ett gemensamt ramverk för kvalifikationer och validering. Utbildning- arna kan bedrivas i offentlig eller privat regi och kännetecknas av att vara behovsinriktade, där bransch och arbetsliv deltar i proces- sen. Beslut om statsbidrag till utbildningsanordnare prövas i kon- kurrens, möjligheter finns också att ta ut studieavgifter. Arbetslivets efterfrågebehov bedöms på 3–, man strävar också efter att få många sökande till utbildningarna. Utbildnings- anordnare kan vara såväl offentliga som privata. En mycket hög andel av dem som genomgått utbildningarna inom va-området be- döms få relevanta anställningar. Va-branschen har i den konkurrens som råder kring statsbidragen för utbildningarna också hävdat sig väl. Det är dock viktigt att planering och genomförande kan full- följas på avsett sätt, eftersom statsbidrag normalt bara beviljas för två kursstarter per anordnare. Det stora behovet av rörnätstekniker resulterade t.ex. i att de enda två kurser som beviljades i landet –2015 kom att ställas in, vilket måste bedömas som olyckligt för branschen och mindre kostnadseffektivt för staten.41 Finansiering inom den kommunala sektorn kan ske med skatte- eller avgiftsmedel. Det gäller även för kommunernas arbete med vattenskyddsområden, som kan finansieras med va-avgifter och skatter i den utsträckning som bedöms lämpligt. Den kommunala självstyrelsen innebär att det inte finns hinder mot att kommu- nerna också skattefinansierar delar av sin produktion och distri- bution av dricksvatten. En betydande grad av skattefinansiering kan dock komma i konflikt med intentionerna i ramdirektivet för vat- ten, där utgångspunkten är att den som använder eller förorenar vattnet ska betala för det. och andra EU-länder uppmanades 2011 att täcka kost- nader för alla vattentjänster, där råvattenuttag för dricksvatten- produktion ingår, i enlighet med ramdirektivet för vatten. Kom- missionen påpekade att bidragen till kostnadstäckning för vatten- tjänster inte var uppdelade för olika användningsområden (hushåll, jordbruk och industri), vilket gjorde att det inte var möjligt att identifiera eventuella korssubventioner och uppmärksamma om användare och förorenare betalade i enlighet med ramdirektivet.42 Merparten av kostnaderna för den allmänna dricksvattenför- sörjningen täcks genom avgiftsmedel. 41Information från Myndigheten för , . 42OECD (2014). granskning av miljöpolitik 2014. Svensk version (), s. 87. munerna i Svenskt Vattens hållbarhetsundersökning anger att taxe- intäkterna inte täcker kostnaderna. Svaren representerar dock inte samtliga landets kommuner, andelen kommuner som delvis skatte- finansierar dricksvattenförsörjningen är därför svår att fastställa.43 Miljöförvaltningarnas myndighetsutövning i dricksvattenrelate- rade frågor finansieras med skattemedel, medan kontrollarbetet ska finansieras med avgifter. Kommunens arbete med förberedande krisberedskapsuppgifter finansieras med skattemedel och i viss utsträckning genom statliga medel via en särskild överenskommelse mellan , se närmare avsnitt 9.3.6. Vatten- och avloppsverksamheten i är ett kommunalt själv- kostnadsreglerat avgiftsmonopol. Det innebär att verksamheten är en angelägenhet där möjlighet finns att ta ut avgifter från va- kollektivet motsvarande verksamhetens faktiska kostnadsnivå. I lagen om allmänna vattentjänster, den s.k. vattentjänstlagen, regleras att en fastighetsägare som huvudregel ska betala avgifter för en allmän va- anläggning.44 En avgift ska avse vattentjänster som tillhandahålls fastigheten och med vattentjänster avses vattenförsörjning och avlopp.45 Avgifternas storlek och hur de ska beräknas ska framgå av en taxa. Kommunen får meddela föreskrifter om taxan.46 Enligt lagens bestämmelser finns möjlighet att fullt ut kostnadstäcka verksamheten genom sådana avgifter från brukarna. Förutsättningarna för avgifts- system och taxesättning, främst med avseende på investeringsmässiga aspekter, behandlas närmare i kapitel 10. Avgifterna får inte överskrida det som behövs för att täcka de kostnader som är nödvändiga för att ordna och driva va-anlägg- ningen.47 I förarbetena till vattentjänstlagen anges att självkostnads- 43Svenskt Vatten (2015). Kommentarer till taxestatistik. 4424 § lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster. 45Ibid., 2 och 25 §§. 46Ibid., 34 §. 47Ibid., 30 § första stycket. principen är motiverad som skydd mot missbruk av huvudmannens monopolställning. Avgiftsuttaget får inte bestämmas till högre belopp än vad som behövs för att täcka ordnandet och driften av va-anläggningen. Den närmare innebörden av detta bör, enligt förarbetena, som tidigare avgöras i rättstillämpningen.48 I rättspraxis, från den tidigare och domstolar, har i flera sammanhang understrukits att vattentjänstlagen inte talar om självkostnad utan om nödvändiga kostnader och framhållits att detta innebär en precisering och en skärpning. Förutom att kostna- derna ska vara direkt knutna till den allmänna anläggningens anskaffning eller drift eller annars ha ett starkt naturligt samband med va-verksamheten, ska de enligt i princip också vara nödvändiga i den meningen att de framstår som motiverade av en normalt fackmannamässigt och rationellt driven verksamhet som kapacitetsmässigt och i övrigt är lämpligt avpassad för sitt ändamål.49 Exempel på nödvändiga kostnader I förarbetena till den tidigare va-lagen50 gavs en del exempel på kostnader som kunde utgöra nödvändiga kostnader i lagens mening. Departementschefen uttalade att kommunen ska ha rätt att betinga sig ersättning av va-verket för tjänster och förmåner av olika slag. Debitering bör ske med fixerade belopp som motsvarar skälig ersättning för en av kommunen lämnad prestation eller nyttighet.51 I förarbetena till den nuvarande vattentjänstlagen konstaterades att skälig ersättning för lämnade tjänster och förmåner, internhyror eller andra utgifter för intern service och olika slags administ- rationskostnader utgör nödvändiga kostnader.52 I förarbetena till lagen anges vidare att det inte finns något ut- tryckligt förbud mot att ta ut avgift för utvecklingskostnader. Med det avses merkostnader för att förbereda en va-anläggning för att i 2005/06:78, s. 85 och 90–91. Se även SOU 2004:64, s. 316. 2005/06:78, s. 86. 50Lagen (1970:244) om allmänna vatten och avloppsanläggningar. 1970:118, s. 104. 2005/06:78, s. 86–88. framtiden kunna tillgodose ytterligare bebyggelseområden med vattentjänster, vilket också inkluderar kostnader för kartläggning av vattenresurser. Utvecklingskostnader som avsevärt påverkar avgifternas storlek betraktas dock inte som nödvändiga i avgifts- underlaget förrän utvecklingen har aktualiserats. I praktiken har det, enligt förarbetena, visat sig svårt att skilja ut sådana utveck- lingskostnader från vad en från tekniska och företagsekonomiska synpunkter sund framförhållning kan motivera i fråga om en an- läggnings dimensionering och kapacitet. har inte i något fall underkänt ett avgiftsuttag på den grunden att ut- vecklingskostnader felaktigt ingått i avgiftsunderlaget.53 En annan typ av nödvändiga utvecklingskostnader är enligt för- arbetena kostnader för personalens kompetensutveckling samt utveckling av teknik, metoder, rutiner, administration och organi- sation i syfte att säkerställa va-anläggningens goda bestånd, öka effektiviteten i verksamheten och höja vattentjänsternas kvalitet. Även bidrag som va-huvudmännen lämnar till organiserad va- forskning som stöds av branschorganisationen kan omfattas.54 Kostnadstäckning för vattentjänster behandlas även inom ram- direktivet för vatten. I artikel 9.1 anges att medlemsstaterna ska beakta principen om kostnadstäckning för vattentjänster, inberäknat miljö- och resurskostnader, och i enlighet framför allt med principen att förorenaren betalar. Miljökostnader utgörs av kostnader för den skada som vattenförbrukningen vållar miljö, ekosystem och dem som använder miljön (t.ex. skada i form av minskad ekologisk kvalitet hos vattenekosystem, saltinträngning och försämring av produktiv mark). Resurskostnader utgörs av kostnaderna för uteblivna möjligheter för andra användare på grund av att vattenresurserna förbrukas snabbare än den naturliga återfyllnadstakten (t.ex. i samband med överuttag av grund- 53Ibid., samt , underlag till utredningen, . vatten).55 I artikel 9.3 i ramdirektivet anges att artikeln inte hindrar finansiering av särskilda förebyggande eller avhjälpande åtgärder för att nå direktivets mål.56 I förarbetena till vattentjänstlagen betonas att det i lagen ges ett något större utrymme för att finansiera interna miljövårdskostna- der med avgifter . I lagen framgår det uttryckligen att ordnandet och driften av en allmän va-anläggning ska uppfylla de krav som kan ställas från miljö- och hälsoskyddssynpunkt och med hänsyn till intresset av en god hushållning med naturresurser.57 Detta understryker enligt förarbetena huvudmannens förpliktelser i dessa hänseenden. Huvudmannen ska utöver sådana specifika krav som följer av föreskrifter och bindande tillståndsvillkor tillgodose krav som gäller enligt allmänna hänsynsregler. Krav av det senare slaget har dock inte alltid den konkretion som skulle kunna vara önskvärt för den praktiska tillämpningen. Kostnader för sådana miljövårdande åtgärder i vid bemärkelse som företas inom verksamheten bör enligt förarbetena betraktas som avgiftsgrun- dande om åtgärderna kan anses nödvändiga för en från miljösyn- punkt god och ansvarsfull förvaltning av den allmänna va-anlägg- ningen. Den största ökningen av miljörelaterade nödvändiga kost- nader följer av kommunens skyldighet att ordna allmän va-anlägg- ning när en sådan anläggning, utöver hälsohänsynen, behövs med hänsyn till skyddet för miljön.58 När det gäller kostnader för s.k. externa miljövårdsåtgärder, t.ex. åtgärder bortom reningsverkets utlopp, innebär lagen däremot inga förändringar enligt förarbetena. Sådana åtgärder måste således ha ett starkt samband med den egna avloppshanteringen för att kunna ingå i avgiftsunderlaget. I förarbeten anges dock att läget kan komma att förändras i samband med genomförandet av ram- direktivet för vatten. Bindande åtgärdsprogram för att nå miljö- målen kommer enligt dessa förarbeten säkerligen att öka pressen på 55Europeiska kommissionen (2000). Meddelande från kommissionen till rådet, europa- parlamentet och ekonomiska och sociala kommittén. En prispolitik som främjar en hållbar användning av vattenresurserna. KOM(2000) 477 slutlig, s. 8. 56Svensk rätts förenlighet med artikel 9 i ramdirektivet har utretts av och , se SOU 2010:17 och utredning, , Va-adm 37/01. Bedömningen i utredningarna var att de svenska avgiftsbestämmelserna i allt väsentligt är förenliga med ramdirektivet. 2005/06:78, s. 92–93. huvudmännen att minska miljöstörningar från va-verksamheten. För att insatserna ska anses kostnadsmässigt nödvändiga kommer det fortfarande att krävas att sambandet mellan störningen och verksamheten inte är för svagt. förutsätter ett system med avgiftsuttag för kostnadstäckning av i princip all påverkan och användning av vattenresurserna. Inom ett sådant system kommer huvudmannen för en allmän va-anläggning att som verksamhets- utövare få svara för den vattenanvändning som via anläggningen sker inom anläggningens verksamhetsområde och för den påverkan på vattenmiljön som anläggningen orsakar. De miljöavgifter, andra avgifter och eventuella miljöskatter som därigenom kan komma att påföras va-huvudmannen, kommer enligt dessa förarbeten att utgöra nödvändiga kostnader för den allmänna va-verksamheten.59 behandlar i sitt betänkande Prissatt vatten? frågan om artikel 9 i ramdirektivet kan förstås så att också de miljökostnader som andra förorenare orsakar va-verken ska täckas av den som förorenar. Som exempel nämns att va-verkens råvattentäkter förorenas av utsläpp från t.ex. industrier, jordbruk och vägtrafik. Vid prövning enligt av tillståndspliktiga verksamheter kan villkor ställas om åtgärder som begränsar på- verkan. Sådana föroreningar kan också begränsas genom inrättande av vattenskyddsområden. Eftersom tillstånd och villkor ändå kan medge utsläpp hindrar detta inte att vattentäkter kan utsättas för utsläpp från sådan verksamhet, så att vattnet måste renas. Enligt uppfattning kan detta dock inte betraktas som en vattentjänst, vars kostnad ska debiteras förorenaren enligt artikel 9.60 Vad beträffar principen att förorenaren betalar anges i artikel 9 i ramdirektivet att medlemsstaterna ska beakta principen om kost- nadstäckning för vattentjänster i enlighet framför allt med prin- cipen att förorenaren betalar. Artikeln hindrar dock inte finansie- ring av särskilda förebyggande eller avhjälpande åtgärder för att nå direktivets mål. Utredningen om ersättning vid rådighetsinskränk- ningar behandlade frågan om ersättning vid inrättande av vatten- skyddområden. Det hävdades då att det är tydligt att principen om förorenarens betalningsansvar inte alls är tillämplig 60SOU 2010:17, s. 76–77. då åtgärder vidtas med stöd av vattenskyddsföreskrifter. Dessa är att betrakta som förebyggande åtgärder för att säkerställa en hög skyddsnivå, snarare än åtgärder för att begränsa en uttrycklig och befintlig risk.61 Förutsättningarna för va-taxan har närmare beskrivits i kapitel 10, särskilt då det gäller investeringar. Där diskuterades även skillna- derna i taxenivåer mellan olika kommuner. Det har i vissa sam- manhang väckt frågan om en mer solidarisk taxepolitik. Utred- ningen konstaterar att en rad andra och ofta mer påtagliga kostna- der varierar mellan kommuner, t.ex. fastighetspriser. Va-frågorna har också utmönstrats ur det kommunala utjämningssystemet sedan ett tiotal år med hänvisning till att taxesättningen erfaren- hetsmässigt kunnat hantera de behov som uppstått lokalt. De skattemässiga bidrag till va-verksamheten som förekommer tycks sjunka . Så konstateras t.ex. att en tredjedel av landets kommuner tillsköt vissa skattemedel 2002, medan det numera rör sig om en betydligt mindre andel. Va-taxan utgör, särskilt i ett europeiskt och internationellt perspektiv, därtill en förhållandevis begränsad kostnad för hushåll och andra nyttjare (se avsnitt 13.4). Det kan trots detta vara av intresse att närmare diskutera den känslighet som kan finnas för höjningar av taxan. Klimat- och sårbarhetsutredningen redovisade i sitt slutbetän- kande 2007 som en rimlig bedömning att kostnaderna i till följd av klimatförändringarna ökar vattenpriset med per m3. Det bedömdes motsvara en ökad årskostnad på cirka 2 mdkr.62 konstaterar då det gäller nivån på va-taxan, som generar cirka 21 mdkr , att en sådan ökning måste betraktas som otillräcklig. De årliga höjningar av va- taxan som redan skett i landet har som gått sedan Klimat- och sårbarhetsutredningen i medeltal utgjort . Mycket tyder enligt branschorganisationen 61SOU 2013:59, s. 127. 62SOU 2007:60, s. 284. Vatten också på att va-taxorna kommer att behöva öka mer i fram- tiden än vad de gjort de senaste åren.63 Konsumenternas priskänslighet för dricksvattnet måste sättas i relation till utvecklingen av hushållens samlade kostnader. Det kan då konstateras att kostnaderna för el och avfallshantering stigit i betydligt snabbare takt än vad som gäller för va-tjänster och fjärr- värme. Samtliga dessa kostnader har dock stigit mer än konsu- mentprisindex, KPI, . Kostnaderna för dricksvatten utgör också en mindre andel av hushållens disponibla inkomster än i många andra europeiska länder (se kap. 3). En motverkande faktor då det gäller hushållens kostnads- ökningar för dricksvatten är den effektivisering och minskning som skett av hushållens dricksvattenkonsumtion . Den odebite- rade mängden vatten utgör drygt en femtedel av den totala dricksvattenproduktionen. En stor del av detta beror på otäta ledningsnät, men även kommunernas egen förbrukning, t.ex. vid spolning av näten, samt rena mätarfel ingår. Det tycks i det av- seendet inte finnas en kostnadspress som bidrar till att reducera den odebiterade delen av dricksvattnet. I , där läckage över en viss nivå beskattas, har en effektivisering i detta avseende kunnat ses. Vid diskussioner kring taxenivåer inom och mellan kommuner är det inte självklart vari eventuella motstånd mot höjningar främst ligger. För konsumenter kan det finnas förståelse för nödvändiga justeringar av taxan om det ger trygghet i vattenförsörjningen. Ur den lokala politikens perspektiv kan jämförelser med investerings- nivåer inom andra förvaltningsområden och bedömningar av den samlade skatte- och taxebördan få betydelse och fungera däm- pande, liksom jämförelser med taxor i andra kommuner. 63 Svenskt Vatten (2015), Kommentarer till taxestatistik, samt för utveckling av va-taxan –2015. I rapporterna särredovisas inte kostnaderna för vatten respektive avlopp. Dricksvattnet bedöms dock svara för något mindre än hälften av den samlade va-kostnaden. Avgifter för offentlig kontroll Den offentliga kontrollen av dricksvattenanläggningar ska täckas av avgifter. för anläggningar för dricksvattenför- sörjning är normalt den kommunala nämnd som utövar kontroll inom miljö- och hälsoskyddsområdet.64 kostnader för den planerade kontrollen ska täckas av en årlig avgift. Den avgift som tas ut ska täcka samtliga kostnader för kontrollen. Den ansvariga kontrollmyndighet fast- ställer avgiften efter beslut i kommunfullmäktige om taxa.65 Livs- medelsverket kan även bedriva offentlig kontroll över vissa anlägg- ningar66 och ta då ut avgifter enligt särskilda föreskrifter.67 Avgifter för prövning och tillsyn enligt På område finns det möjlighet att ta ut avgift för myndigheters kostnader för prövning och tillsyn.68 I förordningen om avgifter för prövning och tillsyn enligt miljöbalken69 finns bestämmelser om avgifter för statliga förvaltningsmyndigheters kostnader. Beträffande avgifter för vattenskyddsområden finns endast en bestämmelse om avgift då det gäller handlägg- ning av dispenser inom vattenskyddsområde.70 Det finns ingen bestämmelse om avgift för tillsyn över vattenskyddsområde, men Havs- och vattenmyndigheten har ett bemyndigande att föreskriva om avgifter för sådan tillsyn.71 6425 § och 23 § 7 livsmedelsförordningen. 65Förordningen (2006:1166) om avgifter för offentlig kontroll av livsmedel och vissa jordbruksprodukter. 66Överflyttning av offentlig kontroll från kommunen till kan ske i vissa fall med stöd av 15 § livsmedelslagen. Det kan gälla kommersiella anläggningar som producerar eller tillhandahåller dricksvatten till livsmedelsproducerande företag. Som exempel kan nämnas animalieanläggningar med egen dricksvattenförsörjning som endast försörjer anläggningen. 67Livsmedelsverkets föreskrifter (LIVSFS 2006:21) om avgifter för offentlig kontroll, prövning och registrering. 6827 kap. 1 § . 707 kap. 1 § 9. 717 kap. 14 § förordningen (1998:940) om avgifter för prövning och tillsyn enligt miljö- balken. Kommunerna har möjlighet att ta ut avgifter för sin prövning och tillsyn. Kommunfullmäktige får meddela föreskrifter om detta.72 Den allmänna dricksvattenförsörjningen vilar som framgått ovan främst på lokal avgiftsfinansiering, men även andra finansierings- källor kan ha avgörande betydelse då det gäller att säkra råvatten- förekomster samt för lokal, regional och central förvaltning, sam- ordning och styrning. Möjligheterna att förstärka befintliga eller utveckla alternativa finansieringsformer för att möta framtidens krav och en ökad ambitionsnivå får avgörande betydelse för genom- förandet av utredningens förslag. Utredningen redovisar i detta avsnitt på mer principiell nivå och för olika aktörer hur en föränd- rad framtida kostnadsbild kan mötas. De befintliga och möjliga komponenter som behöver diskuteras för en framtida finansieringsmodell redovisas. En kategorisering görs med avseende på (1) dagens statliga och kommunala anslags- ramar och avgifter, (2) nyttjande av alternativa anslagsmedel av- sedda för vattenförvaltning och klimatanpassning, respektive (3) en eventuell ny och tillkommande skatte- eller avgiftsfinansiering för att täcka vissa vidgade åtaganden. En viktig utgångspunkt för diskussionen är i detta sammanhang den s.k. finansieringsprincipen, som innebär att kommunerna inte bör åläggas nya uppgifter utan att få möjlighet att finan- siera sådana uppgifter med annat än höjda skatter. Principen är inte lagfäst, men har godkänts och tillämpats av . Principen avser statligt beslutade åtgärder som direkt tar sikte på den kommunala verksamheten. Principen blir tillämplig då det gäl- ler nya uppgifter, ändrade ambitionsnivåer för uppgifter, samt fri- villiga uppgifter som blir obligatoriska för kommunerna. Upp- giftslättnader bör på motsvarande sätt innebära minskade statliga bidrag.73 En tidigare genomförd anpassning av statsbidraget till kommu- nerna kan här nämnas. erhöll tidigare viss del av 7227 kap. 1 § . 73Regeringskansliet samt SKL (2007). Den kommunala finansieringsprincipen, . kommunernas livsmedelskontrollavgifter, vilket upphörde och kompenserades genom justering av statsbidraget till kommu- nerna.74 Den del av den kommunala kostnadsutjämningen som av- såg vatten och avlopp avskaffades 2005 utan kompensatoriska åtgärder. En utjämning skedde mellan kommuner med avseende på bebyggelsestruktur, ledningslängd och geotekniska förutsättningar. Ett 130-tal kommuner erhöll medel från närmare 160 kommuner med fördelaktigare situation. Sammantaget omför- delades inemot 0,5 mdkr priser. Motivet för att avskaffa modellen var främst att va-kostna- derna till finansierades med avgifter.75 13.3.1Inom befintliga anslagsramar och avgifter Vissa kostnader kan även fortsättningsvis bedömas ligga inom ramen för det befintliga verksamhets- och kostnadsansvar som olika aktörer har. Kostnaderna kan också, mot bakgrund av hit- tillsvarande nivåer och utveckling, hanteras fortvarigt. Va-avgiften kan finansiera s.k. nödvändiga kostnader för att säkra dricksvattentäkter, beredning och distribution av dricks- vatten. Det innebär att lokala kostnadsökningar till följd av nöd- vändiga förändringar för att möta bland annat klimatförändringar och föroreningsrisker i princip kan och bör hanteras utifrån nuva- rande regelverk.