sou · H4B323 · 2016-03-15 00:00:00 — Trots att tillämpningen av många regelsystem förutsätter att tillgångar kan värderas och att det går att uppnå konsensus i vart fall om inom vilka intervall ett värde ska ligga finns inga särskilda rättsliga strukturer för att utveckla principer för värdering eller för att ge stöd vid tvister som avser värdering. Värderingsfrågor får i stället lösas av domstolar eller andra organ som ska pröva tvisten. I praktiken används då, åtminstone i vissa sammanhang, normalt värderingsexperter som anlitas av parterna eller tvistlösnings- organet. I detta avsnitt ges en kort beskrivning av vilka värderingsfrågor som finns på vissa angränsade områden och hur värderings- problemen hanteras där. Den som äger av aktierna i ett aktiebolag har rätt att lösa in övriga aktieägares aktier. Under samma förutsättningar har minoritetsägaren rätt att kräva inlösen. Vid tvångsinlösen av aktier uppstår regelmässigt tvister om aktiernas värde. Tvisterna löses inom ramen för ett skiljeförfarande. Regler om hur värdet ska bestämmas finns i 22 kap. 2 § aktiebolagslagen (2005:551), förkortad ABL. Om parterna inte kommer överens om annat gäller i första hand att lösenpriset ska bestämmas så att det motsvarar det pris som kan påräknas vid en försäljning under normala förhållanden. För en aktie som är föremål för handel på en reglerad marknad eller en motsvarande marknad utanför Europeiska ekonomiska samarbets- området ska lösenpriset motsvara det noterade värdet, om inte särskilda skäl motiverar annat (andra stycket). Den regel som gäller är en kodifiering av ett avgörande från , det s.k. Balken-målet (NJA 1996 s. 293). I det avgörandet fann domstolen att det skulle föreligga mycket speciella omständigheter för att börskursen inte skulle gälla som värde på aktierna. Det finns alltså en stark presumtion för att börskursen också är det som gäller som lösenpris. Frågan är då när man kan avvika från detta. I förarbetena nämns som exempel att aktien handlats så sällan att börskursen rimligen inte utgör ett rättvisande värde, att kursen manipulerats eller på annat sätt påverkats av vilseledande eller otillräcklig information eller att börskursen påverkats av majoritetsaktieägarnas agerande. Värderingstidpunkten är normalt den tidpunkt när skiljeför- farande påkallas (tredje stycket). Har ett skiljeförfarande föregåtts av ett offentligt uppköps- erbjudande som accepterats av en viss andel av aktieägarna ska lösenpriset motsvara det erbjudna vederlaget, om inte särskilda skäl motiverar till något annat (tredje stycket). Värderingsfrågor finns också inom ramen för det aktiemarknads- rättsliga regelverket. , som är ett självregleringsorgan som är ett av tre sakorgan inom sed på värdepappers- marknaden, verkar genom uttalanden, rådgivning och information för god sed på den svenska aktiemarknaden. Det finns exempel på att aktiemarknadsnämnden i sina uttal- anden tagit ställning i värderingsfrågor (AMN 1987:7 och 1989:5). I princip gäller emellertid att nämnden inte uttalar sig i frågor som gäller vilket värde som är det som ska gälla (se bl.a. AMN 1987:1, 1988:12 och 1990:2). Vad som gäller inom redovisningen är i detta sammanhang av intresse av två skäl. För det första ska effekterna av incitaments- program i de flesta fall redovisas. Det betyder att motsvarande värderingsproblem som finns i beskattningen också finns i redovisningen. För det andra går utvecklingen mot att marknadsvärden får större betydelse inom redovisningen, särskilt när det gäller de större företagen. Inom redovisningen gäller numera olika regler för olika kategorier av företag. De företag vars aktier handlas på reglerade andrahandsmarknader eller som själv väljer det ska i sin koncern- 2004/05:85 s. 451 och 812. redovisning tillämpa IFRS (International Financial Reporting Standards). IFRS-reglerna innebär i stor utsträckning att marknadsvärden ska tillämpas i redovisning. Det gäller t.ex. vid nedskrivningsprövningar av tillgångar, vid redovisning av förvärv, immateriella tillgångar, skog och vissa fastigheter. Det betyder naturligtvis också att värderingsmetoder och värderingsprinciper blir viktiga för redovisningen. Ett företag som har löpande incitamentsprogram som inte är kopplade till det egna kapitalet måste redovisa de effekter detta har på företagets ställning och resultat. Det betyder att företaget ska redovisa en avsättning som motsvarar framtida utgifter hänförliga till programmet. Det gäller även om det är fråga om personal- optioner. Så är reglerna utformade för IFRS-företagen och för de företag som följer de svenska s.k. K3-reglerna. Det är i princip företaget själv som ansvarar för att de värden som tas upp i redovisningen är riktiga. Redovisningsskyldigheten är emellertid straffsanktionerad och för vissa företag gäller att räkenskaperna ska granskas av revisor. Någon tillsyn finns inte för de företag som inte är noterade. 10.4Värderingsfrågor av särskilt intresse för incitamentsprogram På grund av den relativt höga likviditetet i noterade värdepapper och den fortlöpande handeln får det noterade värdet normalt anses återspegla marknadsvärdet. Några vidare överväganden om hur ett försäljningspris kan påverkas av andra faktorer behövs då inte. Detsamma gäller om marknadsvärdet för exempelvis ett derivatinstrument enkelt kan beräknas med ledning av noterade värden på en underliggande tillgång. Det finns naturligtvis fall då det noterade värdet inte är rättvisande. Som framgår av de regler som gäller vid tvångsinlösen kan särskilda skäl motivera att det noterade värdet inte anses motsvara marknadsvärdet. Det kan handla om att det noterade värdet har påverkats av felaktig eller ofullständig information, av transaktioner som innefattar otillbörlig kurspåverkan eller att handeln varit så sporadisk att den inte rimligen kan ge uttryck för ett aktuellt marknadsvärde. Detta är emellertid fråga om undantagsfall. Värderingen av noterade tillgångar får normalt anses vara relativt okontroversiell och okomplicerad. Det finns en stark presumtion för att det noterade värdet också är marknadsvärdet. Vanligen baseras en bedömning av värdet på ett onoterat bolag på en eller flera av metoderna substansvärdering, kassaflödesvärdering och eller jämförande värdering. Vad gäller värdering av unga, snabbväxande tillväxtbolag finns betydande utmaningar när det gäller att bedöma företagets utveckling. Det är betydligt svårare att göra prognoser för små nystartade företag som utvecklar idéer än för företag som funnits längre och har en mer traditionell verksamhet. Ett sätt att hantera detta kan vara att göra företagsvärderingen utifrån aktiernas senaste emissionskurser eller transaktionskurser om sådana finns. I dessa fall får investeringar i verksamheten gjorda av utomstående investerare fungera så som en indikator för företagets samlade värde. Den typen av värdering är inte ovanlig i mer framgångsrika ”startups”. Bolagens värde bedöms utifrån externa investerares satsade kapital, så kallade finansierings- rundor, och andelen aktier som investerarna erhåller i transak- tionen. Det är inte oproblematiskt att använda den typen av transaktioner för värdering, flera aspekter måste beaktas för att avgöra om transaktionen är representativ. Till exempel behöver eventuella speciella villkor avseende transaktionen tas i beaktande. Hänsyn kan vidare behöva tas till att transaktionen ger en opropor- tionell utspädning liksom till strategiska överväganden eller om transaktionen beror på ”forced sales” eller särskilda ”räddnings- lösningar”. Dessutom blir transaktionen mindre relevant för värderingen ju går. Värderingen kan behöva justeras för händelser eller förändringar efter transaktionen. Företagets värde är alltså utgångspunkten vid värdering av värdepapper som avser onoterade företag. En vanlig fråga är om värdepapperet ska åsättas ett annat och då ofta lägre värde än dess andel av företagsvärdet, på grund av olika faktorer. Det som diskuteras är bl.a. vilken hänsyn som ska tas till att värdepapperet inte omsätts regelmässigt och att det kanske heller inte finns någon efterfrågan. Frågan är alltså om det ska ges en ”rabatt” för att värdepapper endast med svårigheter kan omsättas i pengar och därför är illikvida. De värdepapper som förvärvas inom ramen för ett incitamentsprogram avser regelmässigt en mindre del av företaget. Det är alltså frågan om minoritetsposter i företaget. Det är klart att en kontrollpost i ett företag för vissa köpare och i vissa situationer har ett högre värde per andel än en minoritetspost. En annan vanlig fråga i incitamentssammanhang är om det av detta skäl finns anledning att värdera andelar som representerar en minoritetspost lägre än andelar som ingår i en majoritetspost, och hur en sådan minoritetsrabatt i så fall ska beräknas. En annan viktig värderingsfråga är om – och i så fall hur – värdet ska påverkas av sådana avtalsvillkor som innebär att det för de instrument som förvärvats genom ett incitamentsprogram finns villkor som innebär inskränkningar i den anställdes möjligheter att förfoga över värdepapperena. Frågan är hur man ska se på sådana villkor. Det kan exempelvis handla om överlåtelse- förbud, hembudsklausuler eller förbud att pantsätta aktierna. Förfoganderättsinskränkningarna innebär att ett värdepapper (eller personaloptioner) inte kan köpas och säljas på en marknad som andra instrument. Förutsättningarna för att värdera tillgångarna med modeller som tar sin utgångspunkt i det värde marknaden sätter finns då inte. Bl.a. för beskattningsändamål måste emellertid ett värde sättas. Den mest långtgående formen av förfoganderättsinskränkningar gäller för personaloptioner. Dessa är obligationsrättsliga avtal, som inte är avsedda att kunna omsättas. Det vanliga är också att villkoren helt hindrar att någon annan träder in i optionsinnehavarens ställe. Dåvarande har i en promemoria (Dnr 8940-95/200) ansett att hänsyn ska tas till förfoganderättsinskränkningar vid värderingen.6 Detta gällde personaloptioner. har senare ansett att förfog- anderättsinskränkningar inte ska beaktas. Betydelsen av förfoganderättsinskränkningar har behandlats i ett avgörande från kammarrätten i (KRNS 4602-03). Målet gällde värdepapper för vilka det fanns en ”tillförlitlig marknadsmässig notering”. Frågan var om inskränkningar i förfoganderätten som innebar att instrumenten inte fick pantsättas eller säljas av skulle påverka värdet. Domstolen fann att de inte skulle göra det. 10.5.1Värdering som grund för beskattning även fortsättningsvis Bedömning: Även om det är svårt att värdera framför allt onoterade tillgångar är svårigheterna inte så stora att en beskattning som bygger på värdering till varje pris måste undvikas. I kapitel 7 har jag redovisat min generella uppfattning, som det finns anledning att inledningsvis upprepa här. Att värderingen har så stor betydelse för beskattningen av incitamentsinkomster innebär stora utmaningar. Både för de skattskyldigas rättssäkerhet och förtroende för systemet och för att säkerställa möjligheterna till skattekontroll är det viktigt att förutsättningarna för att använda värdering som underlag för beskattningen förbättras. Min uppfattning är att utvecklingen i dessa avseenden inte kommit särskilt långt och att det är alldeles för tidigt att avskriva 6 ”Härav följer enligt RSV:s uppfattning att alla omständigheter som påverkar en förmåns marknadsvärde skall medräknas. Det går alltså inte att bortse från t.ex. förväntningsvärde vid förmånsvärdering av personaloptioner. Vid värderingen måste naturligtvis också hänsyn tas till eventuella förfoganderättsinskränkningar. Hur en praktiskt tillämpbar värderingsmodell skall se ut är alltjämt en öppen fråga.” möjligheterna att beskattningen ska bygga på värdering. Det står emellertid också klart att det krävs åtgärder och ett långsiktigt arbete. Förutsättningarna kan bara förbättras i tillräcklig omfattning genom att de allmänna principerna och metoderna för värdering utvecklas och – i de fall det är nödvändigt – kompletteras med punktvisa lagregler. Att det ställs krav på att underlaget för värderingen ska göras tillgängligt för den som ska granska är vidare av helt avgörande betydelse. Jag utvecklar i det följande hur jag närmare ser på behovet av åtgärder. 10.5.2Inga generella lagregler om värdering av incitamentsprogram Bedömning: Några generella eller allmänna regler om värdering ska inte tas in i IL. Den grundläggande bestämmelsen om att marknadsvärdet ska gälla kan behållas, trots att det i många fall snarare är frågan om ett beräknat förmånsvärde som ska läggas till grund för beskattningen. I vissa frågor som gäller värdering av onoterade tillgångar finns ett behov av praxis eller kompletterande normgivningsarbete. Regler ska inte införas i inkomstskattelagen. bör i stället arbeta fram allmänna råd som kan bidra till en större enhetlighet och transparens. Allmänt om värderingsregler och lagstiftning Det naturliga sättet att lösa tvistiga rättsliga frågor är att i lag ange hur det ska vara. För vissa problem är lagreglering emellertid inte den rätta lösningen. Det kan t.ex. gälla på områden där metoder och principer är i en utvecklingsfas och där lagregler riskerar att hindra utvecklingen. Det kan också gälla på områden där principer snarare än regler bör styra. Den mer fasta och därmed stela lagformen kan helt enkelt vara olämplig på vissa områden. Enligt min bedömning tillhör värdering ett område, inom vilket man ska vara försiktig med lagreglering. Området har utvecklats och behöver fortsätta utvecklas i nära anslutning till ekonomisk teori och forskning. De lagregler som här kan bli aktuella är vidare skatteregler. Reglernas räckvidd kommer därmed att begränsas till skatte- området. Om det skulle införas lagregler och dessa skulle avvika från principer som gäller eller som senare utvecklas inom värderingen i allmänhet skulle det innebära ett merarbete för företagen. Skatteregler om värdering bör alltså bara införas om det finns starka skäl för det. Några tillräckligt starka skäl för en generell lagreglering av området kan jag inte finna. Jag tror att det skulle hämma snarare än stimulera utvecklingen och att det finns risk för att sådana regler inte skulle lösa de problem som finns. Jag anser således inte att det ska införas några generella värderingsregler om incitamentsinkomster i IL. Jag återkommer nedan till en mer avgränsad fråga, nämligen vad som ska gälla för förfoganderättsinskränkningar. Förmånsvärde eller marknadsvärde? Inkomster i annat än pengar bl.a. förmåner från arbetsgivaren ska som tidigare nämnts värderas till marknadsvärdet, om det inte finns särskilda bestämmelser i 61 kap. IL som anger annat. Med marknadsvärde avses det pris som den skattskyldige skulle ha fått betala på orten om han själv skaffat sig motsvarande varor, tjänster eller förmåner mot kontant betalning (61 kap. 2 § första och andra stycket). Den lagregel som finns anger således att förmåner ska tas upp till marknadsvärdet. Som framgått är begreppet marknadsvärde problematiskt när det gäller vissa tillgångar. Det gäller allmänt när någon marknad i egentlig mening inte existerar, t.ex. på grund av att det är frågan om avtalsvillkor som är starkt knutna till avtalsparterna och därmed unika. Mot den nu angivna bakgrunden har jag övervägt om begreppet marknadsvärde i detta sammanhang ska ersättas med ett annat begrepp, som bättre återspeglar att det kan vara frågan om tillgångar för vilka det är svårt att prata om ett marknadsvärde i egentlig mening. Det skulle t.ex. i lagen i stället kunna anges att det är ett ”förmånsvärde” som ska tas upp och att detta under vissa omständigheter i större eller mindre omfattning kan avvika från ett marknadsvärde. Det är i och för sig så att begreppet marknadsvärde kan vara mer eller mindre träffande beroende på omständigheterna. I vissa fall kan det kanske hävdas att begreppet är helt missvisande. För min del tror jag emellertid inte att man vinner särskilt mycket med att införa ett särskilt värdebegrepp för incitamentsinkomster. De problem bl.a. med unika förutsättningar som redovisats finns även i andra värderingssituationer och måste även då lösas på ett rimligt sätt. Ett nytt värdebegrepp är heller i sig inte en slutgiltig lösning på värderingsproblemen, utan begreppet måste i så fall fyllas med innehåll genom kompletterande regler, praxis, allmänna råd eller annan standardisering. Oavsett vilket begrepp som används kommer problemen alltså i princip att vara desamma. Av dessa skäl anser jag inte att det ska införas ett nytt värdebegrepp som avser incitamentsinkomster i IL. En annan sak är att innebörden av begreppet marknadsvärde naturligtvis måste anpassas efter situationen och ges en rimlig innebörd. Som jag återkommer till nedan bör detta ske genom en standardisering alternativt utveckling av praxis. Jag anser således inte att det finns tillräckliga skäl för att generellt införa lagregler om hur värdepapper som förvärvas inom ramen för ett incitamentsprogram ska värderas eller för att i lagstiftningen använda ett annat begrepp än ”marknadsvärde”. Ingendera av dessa åtgärder tror jag skulle vara lämpliga eller verkningsfulla. Däremot är det min uppfattning att det finns ett stort behov av praxisbildning och standardisering av värderingsfrågor. Ett mark- nadsvärde på en perfekt eller i vart fall likvid och välfungerande marknad är ju vad det är och det behöver inte normeras. Som framgått tillhör det emellertid på detta område undantagen att det finns sådana odiskutabla värden. Det som orsakar problem och tvister är i stället de fall då avvikelserna från de perfekta marknads- förutsättningarna leder till att värdet måste beräknas med hjälp av metoder, ansatser eller principer på grundval av ett tillgängligt faktaunderlag. Om alla dessa faktorer kan det finnas olika uppfatt- Vilken metod är relevant? Vilket underlagsmaterial behövs? Det är i frågor som dessa som det finns ett stort behov av standardisering. En del standardiseringsarbete har gjorts och annat är pågående. Det är naturligtvis bra att området utvecklas. För min del anser jag att också att det är rimligt att utgå från att kommer att välja att ta en mer aktiv roll i utvecklingen av värderingen som ett praktiskt användbart verktyg för beskattningsändamål. Ett instrument som finns att tillgå för myndigheten är då allmänna råd. Rådsformen – som ju ska användas när det är frågan om en myndighets uppfattning om hur man kan eller bör bedöma en viss fråga skulle kunna vara den riktiga på ett område som värdering. Tanken att ska ge ut allmänna råd på detta område är heller inte ny. När värdepappersregeln infördes anfördes följande i förarbetena: ”Det är rimligt att utgå från att RSV inom ramen för sin uppgift att verka för en likformig taxering lämnar råd i värderingsfrågor av det här slaget”.7 Det är naturligtvis som bestämmer om det ska ges ut några allmänna råd och vilka frågor som i så fall ska behandlas. Jag har för min del vid kontakter med skattskyldiga och deras representanter konstaterat att det finns ett intresse av att få veta t.ex. vilken syn har på olika volatilitetstal och hur omfattande en värdering måste vara om sakförhållandena är förhållandevis enkla. Går det att nå en större samsyn i fråga om vissa schabloner för hur t.ex. avkastningskravet ska bestämmas i olika fall vore naturligtvis också det mycket bra. För värdepapper som förvärvas inom ramen för ett incitaments- program gäller ofta villkor som innebär restriktioner för använd- ningen. Aktierna får exempelvis inte överlåtas, pantsättas eller måste under vissa förutsättningar säljas tillbaka till ett bestämt pris. För personaloptioner gäller restriktionerna vanligen fram till dess att optionerna används för att förvärva aktier. 1989/90:50 s. 73. Eftersom förfoganderättsinskränkningarna inte gäller efter aktie- förvärvet saknar de betydelse vid värderingen av aktierna. Frågan är om hänsyn vid värderingen ska tas till förfog- anderättsinkränkningar och hur det i så fall ska göras. Min bedömning är att hänsyn inte tagits till sådana förfoganderättsinskränkningar som följer av villkor i ett incitamentsprogram. Den princip som framgår av det ovan redovisade kammarrättsavgörandet (KRNS 4602-03) anser jag vara allmängiltig och gälla även då det inte är frågan om marknads- noterade värdepapper. Andelar eller andra värdepapper har således värderats utan hänsynstagande till att de exempelvis inte varit fritt överlåtbara. Från ett strikt marknadsperspektiv kan möjligen detta ifrågasättas. En tillgångs värde torde i någon mening påverkas av alla omständigheter som ökar eller minskar viljan att betala för den och till sådana omständigheter hör naturligtvis förfoganderätts- inskränkningar. Frågan är emellertid särpräglad eftersom inne- börden i och avsikten bakom många förfoganderättsinkränkningar är att instrumenten över huvud taget inte ska kunna överlåtas. Vad är marknadsvärdet för något man inte kan och inte ska kunna handla med? har också som tidigare framgått i samband med lagstiftningen avseende personaloptioner ansett att hänsyn i princip ska tas till förfoganderättsinskränkningar. Trots dessa principiella invändningar mot den praxis som torde gälla anser jag inte att hänsyn bör tas till förfoganderätts- inskränkningar. Skälen är följande. Värderingsprinciperna måste vid en tillämpning av skatteregler i vissa fall anpassas, så att de tillsammans med skattereglerna ger ett rimligt och korrekt resultat. De skatteregler som gäller – och de regler jag föreslår – innebär att det kan förekomma förhållande- vis omfattande förfoganderättsinskränkningar utan att det flyttar fram beskattningstidpunkten. Det kan naturligtvis diskuteras, men jag har för min del funnit att det är en rimlig avvägning mellan olika intressen. Övergripande måste emellertid reglerna säkerställa att arbetsinkomster beskattas i inkomstslaget tjänst och kapital- inkomster i kapital. Om hänsyn tas till förfoganderättsinskränkningar, som dessa inte skjuter fram beskattningstidpunkten blir det inte så. Ett exempel kan illustrera. Antag att en andel i ett företag är värd 100. En utomstående förvärvare och en anställd förvärvar var sin andel för just 100. För den anställdes förvärv gäller att andelen inte får säljas och ska säljas tillbaka för anskaff- ningsvärde om anställningen upphör. Den anställde förmåns- beskattas inte eftersom han inte betalat ett lägre pris än marknads- värdet. Vinst vid en försäljning beskattas för båda i kapital. Mot fördelningen mellan inkomstslagen har jag så långt inga invändningar. Det är emellertid för mig uppenbart att den anställde betalat ett överpris eftersom han lika gärna kunde ha köpt en andel för samma pris, men utan restriktioner. Från strikt marknads- mässiga utgångspunkter kan det ifrågasättas om inte ett marknads- värde för den anställde är betydligt lägre än 100. Om den anställde i stället köpt aktien för 80 utan att förmånsbeskattas hade dock fördelningen mellan inkomstslagen som jag ser det blivit fel. Skillnaden mellan marknadsvärdet utan restriktioner och med sådana är enligt min mening en arbetsinkomst eftersom inkomsten är knuten till tjänsten. Tas hänsyn till förfoganderättsinskränk- ningar vid värderingen ger det alltså ett materiellt felaktigt resultat vid beskattningen. Min sammanfattande bedömning är alltså att även om det finns argument för att förfoganderättsinskränkningar – bedömda isol- erade från sammanhanget – borde påverka marknadsvärdet leder rimligare och mer situationsanpassade värderingsprinciper till att de ändå inte ska göra det. Förslag: Vid tillämpningen av 10 kap. 11 § IL ska, vid bedöm- ningen av om ett värdepapper förvärvats på förmånliga villkor och hur stor förmånen är, hänsyn inte tas till villkor i förvärvsavtalet eller annat avtal som har samband med förvärvet och som i jämförelse med de allmänna villkor som gäller för instrumentet i fråga inskränker förvärvarens möjligheter att disponera över instrumentet eller tillgodogöra sig dess värde.