sou · H4B384 · 2016-11-30 00:00:00 — Det innebär att resegarantin inte får tas i anspråk för att ersätta resenären i andra situationer, eller i vidare utsträckning än vad som anges i de nämnda bestämmelserna. Av paragrafen fram- går vidare att om inte annat följer av de villkor som gäller för rese- garantin ska de villkor som enligt 12–15 §§ får föreskrivas för rese- garanti tillämpas i dessa fall. Det innebär att de villkor som får före- skrivas för resegaranti enligt dessa bestämmelser ska tillämpas vid prövning av ianspråktagande av resegaranti som ordnats t.ex. i form av en betalningsutfästelse som fullgörs vid anfordran. Den myndighet som regeringen bestämmer utövar tillsyn över att reglerna i denna lag följs. Tillsynen ska utövas så att den inte vållar större kostnad eller olägenhet än som är nödvändigt. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6. Paragrafen genomför, tillsammans med 22–31 §§, artikel 24 i direktivet. Vilken myndighet som är tillsynsmyndighet bestäms av regeringen genom en särskild förordning. Av paragrafen framgår att tillsynen ska utövas så att den inte vållar större kostnad eller olägenhet än nödvändigt. Mot- svarande bestämmelser avseende tillsynen enligt paketreselagen finns i 53 § paketreselagen. Om det finns skälig anledning att anta att en näringsidkare omfattas av skyl- dighet att se till att godkänd resegaranti ordnas får tillsynsmyndigheten ålägga näringsidkaren att lämna de uppgifter om sin verksamhet som är nödvändiga för att frågan ska kunna prövas. eller den som myndigheten utser har i de fall som avses i första stycket rätt att göra inspektioner hos näringsidkaren och att ta del av alla handlingar som behövs för tillsynen. Näringidkaren ska tillhanda- hålla de handlingar och lämna de uppgifter som begärs för tillsynen. får förelägga den näringsidkare som inte lämnar be- gärda uppgifter eller som inte tillhandahåller handlingar att vid vite fullgöra sin skyldighet. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 222 ff. Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 § i den nuvarande resegarantilagen. Av första stycket framgår att myndigheten får ålägga en närings- idkare att lämna de uppgifter om sin verksamhet som är nödvän- diga för att myndigheten ska kunna pröva om näringsidkaren om- fattas av skyldighet att se till att godkänd resegaranti ordnas. En för- utsättning härför är dock att det finns skälig anledning att anta att näringsidkaren omfattas av sådan skyldighet. I andra stycket regleras tillsynsmyndighetens inspektionsrätt och myndighetens rätt att ta del av alla handlingar som behövs för till- synen. Den näringsidkare som tillsynen riktas mot åläggs att tillhandahålla dessa handlingar och att lämna de uppgifter som tillsynsmyndigheten begär. Genom hänvisningen till första stycket klargörs att det även i dessa fall krävs att det finns skälig anledning att anta att näringsidkaren omfattas av skyldighet att se till att resegaranti ordnas för paketresorna eller de kopplade researrangemangen för att åtgärderna ska få vidtas. I tredje stycket stadgas en rätt för tillsynsmyndigheten att an- vända sig av vitesföreläggande för att få en näringsidkare att lämna de efterfrågade handlingarna eller uppgifterna. Näringsidkaren måste alltså först få tillfälle att komma in med uppgifterna innan ett vites- föreläggande utfärdas. Motsvarande regler avseende tillsynen enligt paketreselagen finns i 54 § i den föreslagna paketreselagen. Av 27 § framgår att sanktionsavgift inte får åläggas någon för en gärning som omfattas av ett vitesföreläggande enligt paragrafen. De uppgifter som avses i 7, 8 och 22 §§ ska lämnas på heder och samvete. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 222 ff. Av paragrafen framgår att de uppgifter som en näringsidkare har en skyldighet att lämna enligt lagen, eller efter föreläggande, ska lämnas på heder och samvete. Genom denna regel kan lämnande av osanna uppgifter sanktioneras genom brottsbalk- ens bestämmelser. Om den näringsidkare som är skyldig att se till att godkänd resegaranti ord- nas enligt denna lag underlåter att göra det, får tillsynsmyndigheten före- lägga denne vid vite att fullgöra sin skyldighet. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitten 7.4 och 7.6 samt i del- betänkandet, SOU 2016:56, s. 222 ff. Av paragrafen framgår att myn- digheten får förelägga den näringsidkare som underlåter att fullgöra sin skyldighet att se till att godkänd resegaranti ordnas att vid vite fullgöra denna skyldighet. Av 27 § framgår att sanktionsavgift inte får åläggas någon för en gärning som omfattas av ett vitesföreläggande, se vidare kommentaren till den paragrafen nedan. Den näringsidkare som, i strid med 5 eller 6 §, underlåter att se till att en paketresa eller ett kopplat researrangemang omfattas av godkänd resegaranti ska åläggas att betala en sanktionsavgift. Sanktionsavgift ska också åläggas den näringsidkare som har underlåtit att underrätta myndigheten enligt 8 § om att de förutsättningar som legat till grund för beslutet att godkänna resegarantin har ändrats. Sanktionsavgiften tillfaller staten. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 222 ff. Paragrafen ersätter straffbestämmelsen i 14 § i den nuvarande resegarantilagen (1972:204). Till skillnad mot vad som gäller enligt den paragrafen sanktioneras emellertid lämnande av oriktiga uppgifter inte genom bestämmelserna i resegarantilagen utan enbart genom bestämmelserna i , se vidare kom- mentaren till 23 §. Paragrafen genomför, tillsammans med 26–31 §§, artikel 25 i direktivet. I första stycket anges att den näringsidkare som, i strid med 5 eller 6 §, underlåter att se till att en paketresa eller ett kopplat researrange- mang omfattas av godkänd resegaranti ska åläggas att betala en sanktionsavgift. Sanktionsavgift ska därmed åläggas den närings- idkare som erbjuder en paketresa till försäljning eller som vidtar en åtgärd för att underlätta ett kopplat researrangemang utan att se till att godkänd resegaranti ordnas i enlighet med 5 respektive 6 §, se vidare kommentaren till dessa bestämmelser. När det gäller paketresor är det tillräckligt att paketresan finns till försäljning för att sanktionsavgift ska kunna tas ut. Det krävs inte att någon resenär faktiskt har köpt en paketresa av arrangören eller återförsäljaren. När det gäller kopplade researrangemang krävs att näringsidkaren har vidtagit en åtgärd för att underlätta ett kopp- lat researrangemang, t.ex. genom att i samband med bekräftelsen av ett avtal om en resetjänst förse resenären med en länk till en annan webbplats där bokning av ytterligare en resetjänst kan göras på ett sådant sätt att ett kopplat researrangemang kan uppstå. Det krävs inte att resenären också har bokat en resetjänst med hjälp av länken. Sanktionsavgift ska också tas ut om resegaranti som ordnats faller bort innan paketresan eller researrangemanget har fullgjorts, t.ex. genom att en försäkring avslutas, utan att näringsidkaren ord- nar en ny godkänd resegaranti. Även i dessa fall har näringsidkaren, i strid med 5 eller 6 §, underlåtit att se till att paketresan eller det kopplade researrangemanget omfattas av godkänd resegaranti. I andra stycket stadgas att sanktionsavgift också ska åläggas den näringsidkare som har underlåtit att underrätta myndigheten om att de förutsättningar som legat till grund för beslutet att godkänna resegarantin har ändrats. Det som sanktioneras är underlåtenheten att underrätta om ändrade förutsättningar. Huruvida resegarantin, trots de ändrade förutsättningarna, kan godkännas saknar betydelse för frågan om sanktionsavgift ska påföras. Sådana omständigheter bör dock få betydelse för vilket belopp sanktionsavgiften ska be- stämmas till, se vidare i kommentaren till 30 §. I tredje stycket stadgas att sanktionsavgiften tillfaller staten. Hel eller delvis befrielse från sanktionsavgift ska beslutas om det är oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp. Vid denna bedömning ska det särskilt beaktas 1.om överträdelsen har berott på sjukdom som medfört att den avgifts- skyldige inte kunnat göra det som ålegat honom eller henne och inte heller kunnat uppdra åt någon annan att göra det, 2.om överträdelsen annars berott på en omständighet som den avgifts- skyldige varken förutsåg eller borde ha förutsett eller inte kunnat påverka, eller 3.vad den avgiftsskyldige har gjort för att undvika överträdelsen. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6. Av paragrafen framgår att myndigheten kan besluta att näringsidkaren helt eller delvis ska befrias från sanktionsavgift om det är oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp. Vid bedömningen av om det är oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp ska särskilt beaktas vad som anförs i punkterna 1–3 i paragrafen. Även andra omständigheter kan emellertid få betydelse för bedömningen. Sanktionsavgift får inte åläggas någon för en gärning som omfattas av ett vitesföreläggande enligt 22 eller 24 §. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 227. I paragrafen stadgas ett förbud mot att ålägga sanktionsavgift för en gärning som omfattas av ett vitesförelägg- ande som utfärdats med stöd av lagen. Ett motsvarande förbud mot dubbla sanktioner finns i 14 § tredje stycket i den nuvarande rese- garantilagen (1972:204). Har ett vitesföreläggande utfärdats mot näringsidkaren är tillämpningsområdet för sanktionsavgiften följakt- ligen begränsat till de gärningar som vidtagits innan vitesförelägg- andet utfärdades eller till andra gärningar än dem som omfattas av vitesföreläggandet. Den myndighet som i enlighet med 21 § ska utöva tillsyn över att reglerna i denna lag följs prövar genom avgiftsföreläggande frågor om sanktionsavgifter. Avgiftsföreläggande innebär att näringsidkaren föreläggs att godkänna avgiften . När föreläggandet har godkänts gäller det som domstols lagakraftvunna avgörande om att avgift ska tas ut. Ett godkännande som görs efter det att den tid som angetts i föreläggandet har gått ut är dock utan verkan. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 227 ff. I första stycket anges att tillsynsmyndigheten prövar ärenden om sanktionsavgift samt att det ska ske genom ett avgiftsföreläggande. Vilken myndighet som är tillsynsmyndighet bestäms, enligt 21 §, av regeringen och framgår av en särskild förordning. I andra stycket anges att avgiftsföreläggande innebär att närings- idkaren föreläggs att godkänna avgiften . I tredje stycket stadgas att ett godkänt föreläggande gäller som laga- kraftvunnet avgörande om att avgift ska tas ut. Ett godkännande som gjorts för sent är dock utan verkan. Av 29 § framgår att myndigheten i dessa fall får ansöka hos den förvaltningsrätt inom vars domkrets avgiftsföreläggandet har utfärdats, om att avgift ska tas ut. Om avgiftsföreläggandet inte har godkänts inom utsatt tid får tillsynsmyn- digheten ansöka hos den förvaltningsrätt inom vars domkrets avgiftsföre- läggandet har utfärdats, om att avgift ska tas ut. En sanktionsavgift får tas ut bara om ansökan har delgetts den som av- giftsföreläggandet riktas mot från den tidpunkt då överträ- delsen skedde. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 227 ff. Av första stycket framgår att tillsynsmyndigheten, i de fall avgifts- föreläggandet inte har godkänts inom utsatt tid, får ansöka hos för- valtningsrätten om att avgift ska tas ut. Ansökan ska göras hos den för- valtningsrätt inom vars domkrets avgiftsföreläggandet har utfärdats. Av andra stycket framgår att sanktionsavgift bara får tas ut om ansökan har delgetts den som avgiftsföreläggandet riktas mot från den tidpunkt då överträdelsen skedde. Sanktionsavgiften ska bestämmas till lägst och högst . Avgiften får inte överstiga av näringsidkarens omsättning närmast föregående år. Om överträdelsen har skett under näringsidkarens första verksamhetsår eller om uppgifter om omsättningen annars saknas eller är bristfälliga, får omsättningen uppskattas. När avgiftens storlek bestäms ska hänsyn tas till hur allvarlig överträdel- sen är. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 227 ff. I första stycket anges lägsta och högsta belopp som kan beslutas i sanktionsavgift. I andra stycket anges att avgiften inte får överstiga av näringsidkarens omsättning närmast föregående år. Med omsättning avses nettoomsättning. Vidare anges att omsättningen får uppskattas om den är okänd. I tredje stycket anges att hänsyn ska tas till hur allvarlig överträ- delsen är när storleken på avgiften bestäms. Omständigheter som kan vara av betydelse för bedömningen är t.ex. näringsidkaren har sålt paketresor eller underlättat kopplade rese- arrangemang utan att se till att de omfattas av godkänd resegaranti, vilka slags resor eller researrangemang det varit fråga om, hur stora förskottsbetalningar som resegaranti borde ha ordnats för osv. Sanktionsavgiften ska betalas till tillsynsmyndigheten från det att beslutet vann laga kraft eller inom den som anges i beslutet. Om avgiften inte betalas inom den tid som anges i första stycket, ska till- synsmyndigheten lämna den obetalda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar. Avgiften faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.6 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 227 ff. I första stycket anges att sanktionsavgiften som utgångspunkt ska betalas från det att beslutet vann laga kraft. En längre betalningstid kan dock fastställas i beslutet. Sanktionsavgiften ska betalas till tillsynsmyndigheten. I andra stycket stadgas att tillsynsmyndigheten ska lämna avgiften för indrivning om den inte betalas inom angiven tid. Vidare erinras om lagen om (1993:891) om indrivning av statliga fordringar. Enligt tredje stycket preskriberas sanktionsavgiften i den ut- sträckning verkställighet inte har skett från det att be- slutet vann laga kraft. Med verkställighet avses faktiska verkställig- hetsåtgärder. Preskriptionen är absolut. Det betyder att fullgörande inte kan krävas efter det att har gått sedan beslutet vann laga kraft, även om verkställighet har skett avse- ende en del av sanktionsavgiften. Det som preskriberas är den del av avgiften som ännu inte har drivits in. Central kontaktpunkt för samarbetet inom EES Den myndighet som regeringen bestämmer ska vara central kontaktpunkt för att underlätta det administrativa samarbetet och tillsynen över arrangö- rer, återförsäljare och näringsidkare som underlättar kopplade researrange- mang i de olika länderna inom EES, med avseende på de skyldigheter som föreskrivs i denna lag. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.7 och i delbetänkandet, SOU 2016:56, s. 229 f. Paragrafen genomför artikel 18.2 i direktivet. I paragrafen anges att den myndighet som regeringen bestämmer ska vara central kontaktpunkt för att underlätta det administrativa sam- arbetet och tillsynen över arrangörer, återförsäljare och näringsidkare som underlättar kopplade researrangemang i de olika länderna inom EES, med avseende på de skyldigheter som föreskrivs i lagen. Vilken myndighet som avses, liksom vad det administrativa samarbetet när- mare innebär, regleras i en särskild förordning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om de förutsättningar som ska gälla för att rese- garanti ska godkännas. Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.4. Paragrafen innehåller ett normgivningsbemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela ytterligare förskrifter om de förutsättningar som ska gälla för att resegaranti ska godkännas. Sådana föreskrifter kan t.ex. avse vilka former av resegaranti som kan godkännas och vilka krav som bör ställas på dem som står för rese- garantin. Beslut enligt 22 och 24 §§ får inte överklagas. Andra beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Den myndighet som prövar skyldigheten att ordna resegaranti får för- ordna att ett beslut om resegaranti ska gälla . Bakgrunden till paragrafen finns i avsnitt 7.4 och 7.5. Första stycket motsvarar i sak 15 § första stycket i den nuvarande resegarantilagen (1972:204). Som en konsekvens av att Resegaranti- nämndens uppgifter övertas av en annan myndighet har det över- klagandeförbud som gäller för nämndens beslut enligt 15 § andra stycket i den nuvarande resegarantilagen (1972:204) tagits bort. Alla beslut utom vitesförelägganden får därmed överklagas. Prövnings- tillstånd krävs dock vid överklagande till kammarrätten. Av andra stycket framgår att den myndighet som prövar skyldig- heten att ordna resegaranti får förordna att ett beslut om resegaranti ska gälla . En motsvarande regel finns i 15 § andra stycket i den nuvarande resegarantilagen. Denna lag träder i kraft då resegarantilagen (1972:204) upp- hör att gälla. 2.I fråga om resegaranti som ställts för resor där reseavtalet har ingåtts före ikraftträdandet ska äldre bestämmelser tillämpas. 3.I fråga om överträdelser som skett före ikraftträdandet ska äldre be- stämmelser tillämpas. Ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna har behandlats i av- snitt 7.10 och i delbetänkandet, s. 238 ff. Enligt första punkten träder lagen i kraft . Bestäm- melserna ska, med undantag för vad som föreskrivs i andra och tredje punkterna, tillämpas från ikraftträdandet. Den nuvarande rese- garantilagen upphävs . I andra punkten anges att äldre bestämmelser ska tillämpas i fråga om resegaranti som ställts för resor där reseavtalet har ingåtts före ikraftträdandet. Det innebär att den skyldighet att ställa resegaranti som enligt äldre bestämmelser ålåg näringsidkaren då avtalet om resan ingicks kvarstår även efter ikraftträdandet. Det innebär också att den myndighet som övertar uppgiften att pröva om resegaranti får tas i anspråk ska tillämpa de bestämmelser som gällde då avtalet om den aktuella resan ingicks. Av övergångs- bestämmelserna till den särskilda förordning som bl.a. reglerar vil- ken myndighet som prövar ianspråktagande av resegaranti framgår dock att ska behålla sitt uppdrag i förhållande till de ärenden som anhängiggjorts hos nämnden före ikraftträdan- det. I tredje punkten anges att äldre bestämmelser ska tillämpas i fråga om överträdelser som skett före ikraftträdandet. För överträdelser som skett före ikraftträdandet ska alltså de nu gällande straffbestäm- melserna tillämpas. och rådets direktiv (EU) 2015/2302 av om paketresor och sammanlänkade researrangemang, om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och och rådets direk- tiv 2011/83/EU samt upphävande av rådets direktiv /314/EEG syftar till att bidra till en väl fungerande inre marknad och till att uppnå en så hög och enhetlig konsumentskyddsnivå som möjligt genom att tillnärma vissa aspekter av medlemsstaternas lagar, regler och administrativa bestämmelser vad gäller avtal mellan resenärer och näringsidkare med avseende på paket- resor och sammanlänkade researrangemang. I denna lag finns bestämmelser varigenom delar av direktivet genomförs i svensk rätt. Ytterligare bestämmelser som genomför direktivet finns i rese- garantilagen (0000:0000). Bakgrunden till paragrafen behandlas i delbetänkandet, SOU 2016:56, avsnitt 5.1 och i avsnitt 7.9 i detta betänkande. Lagen genomför det nya direktivet om paketresor och sammanlänkade researrangemang. En hänvisning till direktivet finns i avsnitt 5.1 och i noten till lagen. Första stycket innehåller en ändamålsbestämmelse som anger den allmänna innebörden av lagen och dess syfte. Bestämmelsen saknar motsvarighet i den nu gällande lagen (1992:1672) om paketresor. Lagen syftar i första hand till att tillvarata konsumenternas intressen genom att införa civilrättsliga regler om rättigheter för konsumenter som köper paketresor och resor som ingår i vissa andra researrange- mang, s.k. kopplade researrangemang. I andra stycket anges att lagen innehåller bestämmelser som genom- för delar av direktivet samt att ytterligare bestämmelser som genom- för direktivet finns i resegarantilagen (0000:0000). 1.då näringsidkare erbjuder paketresor till försäljning till resenärer och 2.då näringsidkare för resenärers räkning underlättar kopplade rese- arrangemang. Lagen ska inte tillämpas på paketresor och kopplade researrangemang som 1.omfattar en tidsperiod på och som inte inne- fattar inkvartering , 2.erbjuds eller underlättas tillfälligt på ideell basis och endast för en avgränsad grupp resenärer eller som 3.en fysisk eller juridisk person köper inom ramen för sin yrkes- eller näringsverksamhet och på grundval av ett ramavtal för affärsresor. Paragrafen motsvaras delvis av 1 och 2 §§ i den nu gällande lagen om paketresor. Bakgrunden behandlas i delbetänkandet, SOU 2016:56, avsnitt 6.1.1. och 6.1.2. Paragrafen genomför artikel 2 i direktivet. Första stycket 1 motsvarar i huvudsak 1 § i den nu gällande lagen om paketresor. Begreppet erbjuder till försäljning är dock mer be- gränsat än begreppet marknadsför, som används i den nu gällande lagen om paketresor. Som exempel på vad som avses med att erbjuda resorna till försäljning kan nämnas att arrangören eller återförsälja- ren tillhandahåller en webbplats eller något annat försäljningsställe där bokningar av resorna kan göras. Avsättningsbefrämjande åtgärder som vidtas utan att resorna faktiskt finns till försäljning, t.ex. genom- förande av en reklamkampanj som avser att väcka intresse inför en framtida försäljning av resor till ett nytt resmål, är inte att erbjuda resorna till försäljning. Som en konsekvens av att definitionen av paketresa har utökats, se vidare kommentaren till 3 § nedan, har tillämpningsområdet för lagen utökats. Första stycket 2 stadgar att lagen ska tillämpas på en ny typ av rese- arrangemang, s.k. kopplade researrangemang, se vidare kommenta- ren till 4 § nedan. Användningen av begreppet näringsidkare är nytt. Begreppet näringsidkare definieras i 5 § 9. I sak innebär användningen av be- greppet ingen förändring i tillämpningsområdet eftersom den nu- varande lagen endast är tillämplig på paketresor som säljs eller mark- nadsförs, vilket förutsätter att det är fråga om näringsidkares verk- samhet, se vidare under kommentaren till 5 §. Andra stycket reglerar undantagen från lagens tillämpningsom- råde. Första punkten motsvarar i sak 2 § 2 i den nu gällande lagen om paketresor. Andra punkten motsvarar huvudsakligen vad som följer av 1 och 3 §§ i den nu gällande lagen om paketresor. Tredje punkten saknar motsvarighet i den nu gällande lagen. Genom regeln i denna punkt undantas vissa affärsresor från lagens tillämpnings- område. De affärsresor som avses är de som köps på grundval av ett ramavtal för affärsresor. Det kan t.ex. vara fråga om affärsresor som köps genom avrop från ett ramavtal som träffats mellan en resebyrå och ett företag. Med paketresa avses i lagen en kombination av minst två olika typer av rese- tjänster avsedda för samma resa eller semester om 1.dessa tjänster kombinerats av en enda näringsidkare, även när tjänst- erna kombineras på begäran av resenären eller i enlighet med resenärens urval, innan ett enda avtal om alla tjänster ingåtts, eller om 2.dessa tjänster, oberoende av om separata avtal ingås med enskilda rese- tjänstleverantörer a) köps från ett enda försäljningsställe och dessa tjänster har valts ut innan resenären samtycker till att betala, b) erbjuds, säljs eller debiteras till ett allomfattande eller totalt pris, c) marknadsförs eller säljs med beteckningen paketresa eller en lik- nande beteckning, d) kombineras efter ingåendet av ett avtal som ger resenären rätt att välja bland ett urval av olika typer av resetjänster, eller