sou · H4B37 · 2016-02-03 00:00:00 — För att bestämmelsen ska ge ett ändamålsenligt 57 Se avsnitt 11.3.3. straffrättsligt skydd bör skyddsintresset enligt vår mening alltså vidgas till att även gälla trygghet till frihet och frid. Vi återkommer i avsnitt 11.5.2 närmare till hur bestämmelsen om olaga hot bör ändras och avgränsas för att uppnå detta syfte. 11.4.7Det finns tillräckliga möjligheter inom ramen för befintlig lagstiftning och straffskala att beakta särskilda aspekter som finns när hot framförts genom internet eller annan elektronisk kommunikation Enligt direktiven ska vi analysera om de förändrade möjligheterna till kommunikation gör att befintliga bestämmelser till skydd för den personliga integriteten behöver ändras.58 Vi har konstaterat att teknikutvecklingen och nya kommunikationsformer medför ett behov av att utforma det straffrättsliga skyddet på ett mer ända- målsenligt sätt och utvidga tillämpningsområdet för bestämmelsen om olaga hot. Här analyserar vi om det förhållandet att elektronisk kommunikation har använts för att framföra ett hot kan påverka bedömningen av straffbarhet och bedömningen av brottets straffvärde, och om det föranleder några ändringar i de bestäm- melser som finns. Som redovisas i avsnitt 11.3.3 har vi kartlagt hur olaga hot som framförts via internet eller annan elektronisk kommunikation har behandlats i underrättspraxis. I allt väsentligt framstår det enligt vår bedömning som att bestämmelsen är tillämpbar och väl fungerande vid olaga hot som framförs genom nya kommunikationsformer. Att ett hot framförs genom exempelvis ett forum på internet synes inte innebära några särskilda problem för rättstillämpningen. Det kan framhållas att hot som framförs digitalt ibland är lättare att lagföra än muntliga hot, eftersom det genom s.k. skärmdumpar eller annan skriftlig dokumentation kan vara utrett vad som framförts. Det finns dock vissa särskilda aspekter som kan lyftas fram beträffande hot som framförs via internet eller med hjälp av annan elektronisk kommunikation. Det kan gälla både frågan om vad som kan anses som straffbart och bedömningen av en gärnings straffvärde. 58 I avsnitt 5.4 går vi – på ett allmänt plan – igenom olika aspekter på elektronisk kommuni- kation som kan vara av straffrättslig relevans. Genom att kommunikationen sker elektroniskt är det – i vart fall när det gäller textmeddelanden och dylikt – under alla för- hållanden svårare för mottagaren att bedöma avsändarens avsikter och sinnesstämning, jämfört med yttranden som sker verbalt i varandras närvaro eller genom telefon. På samma sätt är det svårare för avsändaren att förutse och därefter bedöma hur mottagaren uppfattar budskapet; om denne blir t.ex. rädd eller sårad. Det inne- bär att avsändaren kan underskatta den skada hotet kan komma att vålla mottagaren. Att det förhåller sig på det sättet måste givetvis beaktas vid bedömningen av gärningspersonens uppsåt och kan bedömas enligt vad som gäller för subjektiv täckning enligt de gängse uppsåtsformerna, bland annat likgiltighetsuppsåt. Att hotet avsänds utan möjlighet att förutse mottagarens reaktioner, behöver därför inte innebära att gärningspersonen saknar uppsåt till att hotet kan uppfattas som allvarligt menat. En annan aspekt som framförts till utredningen vid kontakt med praktiker är nöd- vändigheten att beakta hela kontexten. Om ett hotfullt uttalande fälls inom ramen för en konversation där båda parter uttalar sig på det sättet, eller hotet i vart fall är ”slutresultatet” av en ömsesidig upptrappning, kan kontexten ur flera aspekter ha betydelse för straffbarhet och straffvärde. Det kan därför finnas anledning att granska exempelvis hela den chattkonversation som skett mellan parterna och inte utgå endast från en enstaka s.k. skärmdump som getts in till polisen av målsäganden. En särskild fråga är hot som framförs anonymt. För mottagaren kan sådana hot framstå som särskilt oroande eller skrämmande, på grund av att det inte går att förstå eller bedöma avsändarens motiv eller förutse dennes kommande avsikter. I de fall avsändarens avsikter inte går att förutse pga. anonymitet, kan alltså (typiskt sett) oron för brottets verkställande öka. Det är viktigt att dom- stolarna beaktar detta både vid bedömningen av om något utgör ett straffbart hot och vid straffmätningen. Att ett hot framförs anonymt via internet, kan dock redan enligt vår bedömning beaktas redan inom ramen för nuvarande bestämmelse. Hot mot någon enskild via internet kan ofta framföras inför en stor och ofta obestämbar ”publik”. Att på det sättet hota någon offentligt, kan inspirera andra och leda till fler hot och i vissa fall en ”drevliknande” situation. Även annars kan den enskilde uppleva sig som särskilt utsatt om hot mot honom eller henne på det sättet blir Det är omständigheter som bör kunna tillmätas relevans vid bedömningen av brottets svårhet. Vår bedömning är att det är möjligt att beakta detta inom ramen för gällande lagstiftning, sär- skilt om sådana omständigheter och aspekter lyfts fram av åklagar- sidan i rättegången. Att ett hot framförs ”publikt” via internet och kan ligga kvar , innebär dock enligt vår mening att vissa krav kan ställas på den som tillhandahåller det forum på vilket hotet sker. Vi föreslår därför i avsnitt 16.5.2 att ansvaret för tillhandahållaren av en elektronisk anslagstavla att ta bort vissa brottsliga meddelanden enligt lagen (1998:112) om ansvar för elektroniska anslagstavlor ska utvidgas till olaga hot. Sammantaget finner vi att det finns tillräckliga möjligheter att inom ramen för befintlig lagstiftning och straffskala beakta särskilda aspekter gällande olaga hot på internet, både i fråga om straffbarhet och också vid straffmätning. 11.4.8Lagtexten bör ange nivån för straffbarhet så att den ger ett ändamålsenligt skydd i praktiken För straffbarhet förutsätts enligt lagtexten att ett hot om brottslig gärning varit ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom. I våra direktiv anges att vad som ska anses utgöra allvarlig fruktan har varit föremål för skilda bedömningar. Vi ska enligt direktiven särskilt överväga om nivån för straffbarhet är lämplig för att ge ett ändamålsenligt skydd i praktiken. Beträffande ”nivån för straffbarhet” enligt gällande rätt, har det i utredningsarbetet framkommit olika synpunkter på om den är för ”hög” eller för ”låg”. Vid hearings som utredningen anordnat har det framförts att förtäckta hot inte alltid blir föremål för lagföring och att allvaret vid hot via internet inte alltid fullt ut beaktas. Det har också framhållits från praktiker att domstolarna ibland endast gör en ”semantisk” prövning av det som uttalats och dömer för olaga hot utan att fullt ut beakta sammanhanget. Vissa av de i avsnitt 11.3.3 redovisade hovrättsavgörandena påvisar svårigheterna att förutse i vilka fall något bedöms vara ägnat att framkalla allvarlig fruktan.59 59 Se bl.a. ovan redovisade RH 2002:6 samt dom i mål B 10961-13. Ordalydelsen ”allvarlig fruktan” – och särskilt ordet ”fruktan” – indikerar enligt vår mening mycket starka känslor av närmast akut rädsla och panik. Den samlade bilden som vi har av underrätts- praxis är dock att det för straffansvar normalt inte förutsätts att ett hot har kunnat framkalla allvarlig fruktan för någons säkerhet – i den betydelse ordalydelsen rimligen måste ha enligt gängse språkbruk. Redan hot som kan framkalla allvarlig oro hos någon för dennes säkerhet torde i realiteten vara straffbara. Med andra ord är nivån för straffbarhet (sannolikt) högre ställd i bestämmelsens ordalydelse – i vart fall som den bör tolkas med dagens mått mätt – i jämförelse med hur den kommit att tillämpas av domstolarna i praktiken. Det är en utveckling och en rättstillämpning som vi finner rimlig. Ett hot som är ägnat att framkalla allvarlig oro, innebär ett tillräckligt stort angrepp på den personliga integriteten för att motivera straffansvar. En diskrepans mellan lagtextens språkliga betydelse och hur den kommit att tillämpas är inte lyckad. Dess- utom kan ordalydelsen innebära att nivån för straffbarhet i vissa fall av kan komma att sättas för högt i förhållande till vad som är rimligt – om bestämmelsen i enstaka domstolsavgöranden tolkas mycket restriktivt, dvs. inte i linje med den gängse tillämpningen. Lagtexten bör därför enligt vår mening anpassas för att ligga i linje med hur bestämmelsen i de flesta fall har tillämpats och fort- sättningsvis bör tillämpas. Rekvisitet ”allvarlig fruktan” är dessutom svårförenligt med att hot om brott mot någons frihet och frid ska kriminaliseras, på det sätt vi formulerar inledningsvis i detta kapitel. Rekvisitet ”allvarlig fruktan” kan nämligen på ett relevant sätt anses beskriva de känslor som kan framkallas hos den som ställs inför ett hot om brott mot den personliga integriteten. Ett rekvisit som anger att hotet ska ha kunnat framkalla allvarlig oro är enligt vår mening mer lämpligt. Även av det skälet bör lagtexten ändras. Vi återkommer i nästa avsnitt till vårt förslag hur detta bör utformas. Förslag: Bestämmelsen om olaga hot ska utvidgas till att också gälla hot mot den personliga integriteten. Straffansvaret ska gälla den som hotar någon annan med brottslig gärning på ett sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig oro för sin egen eller annans säkerhet till person, egendom, frihet eller frid. Bestämmelsen om olaga hot ska även fortsättningsvis vara utformad som ett s.k. abstrakt farebrott. Det innebär att ageranden som typiskt sett kan framkalla allvarlig oro omfattas av straff- ansvar. Bestämmelsen förenklas och moderniseras språkligt. 11.5.1Ett hot ska vara straffbart om det är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig oro I avsnitt 9.2 diskuterar vi – på ett övergripande plan – om straff- bestämmelserna till skydd för den personliga integriteten bör konstrueras som handlingsbrott, effektbrott eller farebrott. Vi konstaterar där att konstruktionen med abstrakta farebrott (att något är ”ägnat att”) i vissa fall kan innebära tolkningsproblem. En sådan konstruktion innebär att det uppställs ett väl avvägt krav på vilka omständigheter som behöver bevisas, i för- hållande till vad som skulle gälla för ett effektbrott. Dessutom utgör en sådan konstruktion en rimlig avgränsning av det straffbara området för brott mot den personliga integriteten. Genom en avgränsning till typiska reaktioner till följd av olika slag av gärningar, undantas smärre angrepp på den personliga integriteten som den enskilde rimligen ska kunna tåla och som därför inte bör omfattas av straffansvar. Bestämmelsen om olaga hot bör därför även fortsättningsvis vara konstruerad som ett abstrakt farebrott. I avsnitt 9.2.6 konstaterar vi också att denna brottskonstruktion förutsätter att domstolen vid sin bedömning har möjlighet att ta hänsyn till situationen och målsäganden. Vårt förslag blir därför att prövningen huruvida handlandet varit ”ägnat att” orsaka rädsla, oro, obehag etc. (i vart fall i viss omfattning) bör ta sikte på den konkreta målsäganden i den konkreta situationen. författningskommentaren närmare till hur rekvisitet bör tillämpas gällande olaga hot mot bakgrund av de ändringar vi föreslår. För straffbarhet förutsätts enligt bestämmelsens orda- lydelse att ett hot varit ägnat att framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom. I föregående avsnitt anför vi att redan hot som kan framkalla allvarlig oro hos någon för dennes säkerhet i realiteten torde vara straffbara. Med andra ord är enligt vår bedömning nivån för straffbarhet (sannolikt) högre ställd i bestämmelsens nuvarande ordalydelse – i vart fall som den kan tolkas med dagens mått mätt – i jämförelse med hur den tillämpas i praktiken. I linje med våra resonemang i föregående avsnitt anser vi att den nivå för straffbarhet som kommit att utvecklas i praxis är rimlig och att den på ett tydligare sätt bör komma till utryck i lagtexten. Lagtexten bör därför omfatta den som hotar annan med en brottslig gärning på ett sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig oro för sin egen eller annans säkerhet till person eller egendom. 11.5.2Bestämmelsen om olaga hot utvidgas till att också omfatta hot som är ägnade att hos den hotade framkalla allvarlig oro för sin egen eller annans säkerhet till frihet eller frid Nya skyddsintressen leder till att tillämpningsområdet för bestäm- melsen om olaga hot bör vidgas till att även gälla hot om brott som innebär angrepp på någons frihet eller frid. Eftersom det i någon mening handlar om en begränsning av yttrandefriheten bör en utvidgad kriminalisering inte gå längre än vad som är nödvändigt utifrån de nya skyddsbehov som finns och som har växt fram . Varje hot om att begå brott mot någon kan i någon mån utsätta den hotade för visst obehag. Endast hot om mer all- varliga brott kan dock typiskt sett orsaka mer påtagliga skade- verkningar i form av otrygghet, allvarligt obehag eller rädsla. Den utvidgade kriminaliseringen bör därför – för att motsvara ett god- tagbart skyddsintresse – endast gälla hot om mer allvarliga brott. Det brott som hotet avser bör därför ligga på fängelsenivå eller i vart fall – utifrån hur det kan uppfattas – inte innebära hot om ett ringa eller helt lindrigt brott. Det överensstämmer med vad som redan gäller för hot mot liv och hälsa; dvs. att hot om våld på person, som inte är ringa, är straffbara. De brott som det ska vara straffbart att hota med, bör dessutom vara sådana som typiskt sett innebär mer allvarliga former av integritetskränkningar. En sådan avgränsning åstadkoms genom att det endast ska vara straffbart att hota med brottsliga gärningar på sätt som är ägnat att framkalla allvarlig oro för egen eller annans frihet eller frid. Som anförts tidigare torde i vissa fall ett hot om brottslig gärning riktad mot någons frihet – t.ex. att hota någon att utsätta denne för människorov – redan omfattas av straffansvar. Om skyddsintresset uttryckligen utvidgas till att avse trygghet till frihet, kan även hot om att begå andra allvarliga brott mot någons frihet omfattas av straffansvar på ett tydligare och mer odiskutabelt sätt, t.ex. om hotet snarare kan uppfattas som ett hot om olaga fri- hetsberövande. Om skyddsintresset dessutom utvidgas till frid kan det – förut- satt att hotet är ägnat att framkalla en allvarlig oro – tveklöst bli straffbart att hota någon med att begå grovt hemfridsbrott (t.ex. att hota någon att göra inbrott i dennes bostad), olaga integritets- intrång (t.ex. att hota en f.d. sambo att sprida nakenbilder på henne) eller ett allvarligt ofredande (t.ex. att hota med att utsätta någon för allvarliga trakasserier). Med en sådan utvidgning kan i vissa fall ett förtäckt eller underförstått hot om brott komma att omfattas av straffansvar. Ett sådant hot kanske inte går att härleda till att det gäller ett vålds- brott eller ett allvarligt skadegörelsebrott. Det kan dock – beroende på omständigheterna i det enskilda fallet – vara uppenbart att det som menas i vart fall är någon form av allvarligt angrepp på någons frihet eller frid, t.ex. grovt hemfridsbrott eller särskilt allvarliga former av ofredade. Genom att kretsen av brott som det är straff- bart att hota med utvidgas till sådana brott, kommer förtäckta och underförstådda hot på ett mer entydigt sätt och i fler fall än att omfattas av straffansvar. Hot om vissa andra brott enligt 4 kap. BrB bör enligt vår mening däremot sällan kunna antas vara ägnade att framkalla all- varlig oro för någons frihet eller frid. Att hota med brott som kränkande fotografering, brytande av post- och telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning eller dataintrång kan knappast framkalla någon oro för att brottet mer kan komma att verkställas, och det kan därför antas att hot om sådana brott sällan skulle komma att träffas av straffansvar. Även i vissa andra fall kan det vara svårt att tänka sig att ett hot om brott enligt 4 kap. BrB kan vara ägnat att framkalla allvarlig oro för frihet eller frid. Det kan t.ex. knappast tänkas att man kan hota med att hota någon. I författningskommentaren återkommer vi ytterligare till bestämmelsens tillämpningsområde. 11.5.3Bestämmelsen förenklas och moderniseras språkligt föreskrivs i bestämmelsen att det ska dömas till olaga hot om någon lyfter vapen mot annan eller eljest hotar med brottslig gärning på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom. Att ”lyfta vapen” är alltså särskilt angett som en straffbar handling. Det förutsätts för straffansvar att lyftandet av vapnet utgjorde ett hot om brottslig gärning. Att lyfta vapen är alltså exempel på ett sätt – och dessutom ett av de allvarligaste sätten – att hota någon annan med brottslig gärning. Att vapen används kan påverka straffvärdet i skärpande riktning och i vissa fall innebära att ett olaga hot bedöms som grovt brott. Det finns dock många andra sätt på vilka ett hot om en brottslig gärning kan framföras. Enligt vår mening tynger det bestämmelsen på ett onödigt sätt att exemplifiera med just ”lyftande av vapen”. Bestämmelsen kan därför förenklas genom att detta rekvisit utgår och det i stället anges att straffbart olaga hot förutsätter att någon hotar annan med brottslig gärning. Bestäm- melsen bör dessutom förenklas språkligt. Vi behandlar dessa förändringar ytterligare i författningskommentaren. Bestämmelsen om ofredande i 4 kap. 7 § (BrB) har följande lydelse. Den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, stenkast- ning, oljud eller annat hänsynslöst beteende eljest ofredar annan, döms för ofredande till böter eller fängelse i högst . Källa: Statistik inhämtad från . Källa: Statistik inhämtad från . I detta avsnitt redovisas statistik över polisanmälda och lagförda ofredandebrott. I tabellen över anmälda brott (tabell 12.1) redovisas händelser som anmälts och registerats som ofredande hos polis, tull, åklagare eller – 2014. Statistiken är indelad efter kalenderår (2011–2014) och referenstidpunkten är datum för registrerad anmälan. Även brott som ägt rum än redovisningsåret finns med i statistiken, liksom brott som anmälts i men begåtts utomlands. I sam- manställningen redovisas särskilt till vilka andelar som de anmälda brotten registerats som brott mot flicka som är , brott mot pojke som är , brott mot kvinna som är eller äldre, brott mot man som är eller äldre och brott mot grupp (dvs. när brottet riktats mot fler än en person). I tabellen över lagförda brott (tabell 12.2) redovisas lagförda brott som avser ofredande. Med lagföring avses fällande domslut i tingsrätt (oavsett om domen vunnit laga kraft eller inte), godkända strafförelägganden och meddelade åtalsunderlåtelser. I tabellerna inkluderas samtliga lagförda brott, dvs. även när de inte utgör s.k. huvudbrott. Det innebär att en och samma person kan förekomma i statistiken. Statistiken indelas efter kalenderår (2011– 2014) och referenstidpunkten är datum för lagföringsbeslutet. I sammanställningen redovisas till vilka andelar som de lagförda är män respektive kvinnor. Vidare redovisas till vilka andelar de lagförda är 15–respektive eller äldre. Uppgifterna gällande polisanmälda respektive lagförda ofredandebrott utgår alltså från olika slags indelningar och kate- Det är därför inte meningsfullt att försöka jämföra uppgifterna, utan de belyser olika aspekter. 12.3.1Tillkomsten av den ursprungliga lydelsen Bestämmelsen om ofredande är oförändrad – förutom straffskalan – sedan BrB:s införande. Bestämmelsen motsvarade vid sitt in- förande delvis 15:28 i den dåvarande strafflagen (SL). Enligt bestämmelsen i strafflagen inträdde straffansvar om man bröt genom att slå in fönster i annans hus eller kasta in sten eller annat i annans gård, hus eller fartyg. Straffansvaret omfattade även den som störde genom att kasta sten eller annat å annans hus, bulta eller göra annat våld därå, eller genom att åstadkomma oljud eller oväsende i annans gård eller trädgård.1 Förarbetena till bestämmelsen i BrB finns i Straffrättskommit- téns betänkande Förslag till brottsbalk (SOU 1953:14) och i pro- positionen om förslag till brottsbalk (prop. I kommitténs betänkande anfördes att skydd mot fridskränk- ningar inte borde hänföra sig enbart till någons bostad eller annan plats som avses i bestämmelsen om hemfridsbrott, utan att skyddet i viss utsträckning borde ges oberoende av anknytning till viss lokal.2 Brottsbeskrivningen omfattade enligt betänkandet hand- lingar av skilda slag. Uttrycket ”handgripligen antastar” omfattade enligt kommittén att någon avsiktligen knuffar eller sparkar någon annan eller rycker och sliter i dennes kläder i de fall det inte är att bedöma som misshandel eller försök till misshandel. Otillbörligt närmande av kvinnor i ord eller handling skulle också kunna om- fattas av bestämmelsen. Även bettleri (tiggeri) kunde enligt kom- mittén ske i samband med handgripligt antastande eller annars under sådana former att gärningen borde bli straffbar som ofredande. Även de gärningar som föll in under 15:28 SL skulle enligt betänkandet omfattas av brottsbeskrivningen. Som exempel på ofredande genom oljud angavs att någon med uppsåt att ofreda närboende hänsynslöst använder sin högtalare. 1962:10 B s. 116. 2SOU 1953:14 s. 169. Kommittén uttalade mer övergripande att ”för att en gärning skall anses innebära ett ofredande genom hänsynslöst beteende måste krävas att den enligt vanlig värdering kan sägas utgöra en kännbar fridskränkning”.3 Som exempel angavs därefter i betänk- andet telefonpåringningar som stör någons nattro eller annars trakasserar någon, lämnande av ett falskt meddelande om när- ståendes död för att göra någon upprörd samt att allvarligt skrämma någon t.ex. genom anordnande av nattliga spökerier. Enligt kommittén borde vid tillämpningen beaktas den avgränsning som följer av andra bestämmelser som exempelvis misshandel och förolämpning. I remissförfarandet riktades kritik från några remissinstanser mot uttrycket ”hänsynslöst beteende” för att det var alltför vagt. Departementschefen anförde i propositionen att kritiken i viss mån syntes befogad, men att uttrycket skulle läsas i förening med det både i brottsbeskrivningen och i brottsrubriceringen använda uttrycket ”ofredande”. Departementschefen menade att syftet med stadgandet därigenom ”tämligen klart framgår”.4 Vid remissbehandlingen hade den föreslagna bestämmelsens betydelse för kvinnofriden på gator och allmänna platser särskilt understrukits. Enligt departementschefen borde ofredande av en kvinna i syfte att nå sexuell förbindelse kunna omfattas av bestäm- melsen. Vidare anfördes att obehörigt inträngande i lokaler i vissa fall skulle kunna bedömas som ofredande i fall som inte omfattades av skyddet mot störande av . Det gällde enligt förarbetena sådana fall där t.ex. någon mot ett uttryckligt förbud går in i ett arbetsrum eller en skolsal där en eller flera personer befinner sig och även har ett berättigat anspråk att lämnas i fred. Lagrådet erinrade i sitt yttrande om gränsdragningen mellan misshandel och ofredande och anförde att sparkar som åsamkar skada eller smärta torde bedömas som misshandel.5 Lagrådet anförde att det föreslagna stadgandet inrymde ganska olikartade handlingar; bl.a. kriminaliseras generellt att man ofredar annan genom hänsynslöst beteende. Lagrådet underströk att det under lagrummet inte borde hänföras annat än sådant som karakteriseras av att det innebär ett 1962:10 B s. 117. personligt ofredande, som telefonförföljelse och dylikt. Å andra sidan anförde Lagrådet att det varken i fråga om oljud eller annat hänsynslöst beteende borde krävas att ofredandet riktats mot en viss eller flera vissa personer med uppsåt att störa just dem. Bestämmelsen ändrades då maximistraffet höjdes från fängelse högst till fängelse högst ett år.6 I förarbetena upprepades tidigare angivna exempel på handlingar som omfattas av bestämmelsen. Vidare angavs som exempel på ofredande att dra ut stolen när någon ska sätta sig.