sou · H4B37 · 2016-02-03 00:00:00 — Genom att exempelvis införa det krav som föreslog – att det ska vara fråga om uppgift om gärning eller omständighet – skulle detta kunna åstadkommas. Det man skulle vinna på en sådan förändring är en tydligare och mer förutsebar lagstiftning. Den kanske något oklara och diffusa undre gränsen för det straffbara området är sär- skilt olycklig gällande en kriminalisering som begränsar yttrande- friheten, eftersom osäkerheten om det straffbara området kan leda till men för åsiktsbildningen och en onödigt hård självcensur. Utöver behovet av tydlighet, finner vi dock inga skäl som talar för att gränsen i praxis hamnat för lågt gällande vilken grad av bestämdhet som krävs. Negativa omdömen om en person kan förändra omgivningens syn på denne och skada dennes anseende utan att det behöver vara fråga om ett påstående om konkreta gärningar och faktiska förhål- landen. Som det även påpekades i förarbetena kan uttalanden ofta vara en blandning av fakta och värdeomdömen, där det inte alltid är lätt att avgöra vad som utgör det socialt skadliga. Uttalanden som närmar sig värdeomdömen och vars sanningshalt svårligen kan prövas på ett meningsfullt sätt, kan vara mycket skadliga för den utpekade. Andra människors bild och uppfattning av den utpekade kan förändras i negativ riktning med svåra sociala konsekvenser som följd, trots att ett uttalande inte underbyggts av några kon- 98 Se ytterligare om detta i avsnitt 4.3.4. kreta faktiska omständigheter och det knappast heller går att göra det på något meningsfullt sätt. Av betydelse i detta sammanhang är den stora spridning av upp- gifter som kan ske genom internet. Det är enkelt att åstadkomma en ”riktad” spridning till de sociala kretsar – kanske i stort sett alla de människor – som är av betydelse för den utpekade. Exempelvis kan alla i en skola lätt få del av uttalanden och uppgifter om någon genom populära sociala medier som t.ex. Instagram. Att exempelvis inför hela sin skola och hela sin vänkrets bli föremål för grovt ned- sättande kommentarer kan medföra negativa sociala konsekvenser och stort lidande för en ung person, även om uppgiften inte har en sådan konkretion att dess sanningshalt kan prövas på något meningsfullt sätt. Vår slutsats blir mot denna bakgrund att det i vart fall inte finns tillräckliga skäl att åstadkomma en ordning där gränsen sätts högre än , när det gäller kravet på uppgiftens bestämdhet. Gränsen är inte för högt satt Frågan är då om det finns skäl att tvärtom åstadkomma en för- ändring åt andra hållet, dvs. att gränsen ska sättas lägre och att uppgifter med ännu lägre bestämdhet än ska kunna bli före- mål för förtalsansvar. Trots det låga krav som kan sägas finnas på uppgiftens bestämd- het, är rättsläget uppenbarligen sådant att många nedsättande – och i vissa fall säkerligen djupt kränkande – värdeomdömen om någon inte omfattas av förtalsregeln. Vad vi avser är uttalanden som under andra omständigheter kan bedömas som förolämpning. I 5 kap. 3 § BrB kriminaliseras såsom förolämpning den som ”smädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning”. Att uttrycka sig om någon på det sätt som anges i bestämmelsen om förolämpning, innebär dock inte alltid att ansvar för det brottet kan inträda. Ansvar för förolämpning förutsätter nämligen att uttalan- det riktar sig till den berörde själv och att den berörda personen lägger märke till smädelsen. Detta innebär att nedsättande värdeomdömen som man inte direkt riktar till mottagaren (exempelvis genom att säga det ”öga mot öga” eller elektroniskt genom att skicka ett mejl eller skriva på någons Facebooksida) sällan kan komma att bedömas som föro- lämpning. De begränsningar som följer av själva lagtexten (”smädar annan”) och uttalanden i förarbeten och doktrin innebär att ansvar för förolämpning sällan kan ske på annat sätt än att man riktar sig till den berörda personen. Det illustreras av hovrättsfallet RH 2009:40.99 Detta förhållande kan möjligen beskrivas som en diskrepans. Det finns ett utrymme att uttala grova kränkande tillmälen om någon, vilka hade varit straffbara att säga till någon. Detta var också lagstiftarens avsikt. Gällande skyddet för direkta angrepp med smädliga tillmälen borde enligt departementschefen okvädningsord och helt allmänna omdömen omfattas. Beträffande uttalanden om någon syntes enligt departementschefen yttrandefriheten kräva att det kriminaliserade området endast omfattade yttranden vilkas innehåll inte var alltför vagt.100 Det man kan fråga sig är om det finns anledning att se på detta på ett annat sätt. När lagstiftningen infördes hade enskilda små möjligheter att sprida negativa omdömen om andra på annat sätt än muntligt – med den begränsade spridning och beständighet som detta har. Mer allmänt spridda och beständiga forum var förbehållna tidningar och andra medier med ett etablerat system för självsanering. är förhållandena väsentligt annorlunda. Alla människor kan genom internet och annan elektronisk kommunikation sprida negativa omdömen om andra vilka kan få en obegränsad spridning och beständighet. De resonemang som anförs ovan, att värdeomdömen i vissa fall kan skada den utpekades anseende även utan att de har någon tyd- ligt bestämdhet, torde även gälla kränkande värdeomdömen som är så pass obestämda att de faller utanför kravet på ”uppgift”. Detta kan särskilt bli fallet om det sker en betydande spridning i hela det sociala sammanhang som den utpekade befinner sig i, något som är lätt att åstadkomma genom olika sociala medier och andra forum på internet. 99Se avsnitt 13.3.2 där det fallet återges. Se även avsnitt 14.3.3 där frågan om förut- sättningarna för ansvar för förolämpning i mål RH 2009:40 behandlas mer utförligt. 100Att märka är dock att Lagrådet ansåg att straffbudet mot förolämpning borde gälla även när någon uttalar sig ärekränkande om annan i hans eller hennes frånvaro, se avsnitt 13.3.1. Det kan dessutom hävdas att det är en orimlig ordning att det är straffbart att uttala nedsättande värdeomdömen till någon, när det är straffritt att t.ex. via internet sprida samma omdöme om någon till många andra. De allra flesta skulle sannolikt anse det betydligt mer obehagligt, oroande och psykiskt påfrestande att utsättas för det senare, trots att detta (till skillnad från det förra) är straffritt. I ljuset av detta kan övervägas om gränsen bör sättas lägre än , dvs. om fler uttaladen bör kunna omfattas av förtalsregeln. Det torde i så fall innebära att kravet på bestämdhet helt träder tillbaka. Mot detta kan sägas att en sådan ändring avsevärt skulle vidga det straffbara området för förtal. Utöver de fall som beskrivs i det föregående – vilka möjligen borde vara straffbara – skulle det kunna leda till en orimligt långtgående kriminalisering och begränsning av yttrandefriheten. En utvidgning av det straffbara området skulle i detta fall rim- ligen behöva åtföljas av en motsvarande ändring av brottsbeskriv- ningarna för tryck- och yttrandefrihetsbrotten i TF och YGL. En sådan ändring skulle alltså få genomslag på det grundlagsskyddade området. Förtal tillhör de viktigaste och mest tillämpade tryck- och yttrandefrihetsbrotten. Det är mot den bakgrunden svårt att i detta sammanhang överblicka vilka tryckfrihets- och yttrandefrihets- rättsliga konsekvenser en sådan ändring skulle få. Utvecklingen i praxis har redan blivit sådan att det uppställs ett lågt krav på uppgifternas bestämdhet. Detta innebär att skadliga eller annars menliga meddelanden i många fall omfattas av förtals- regeln, även när det är fråga om uppgifter vars sanningshalt knappast kan prövas på något meningsfullt sätt. Att ta ytterligare steg i denna riktning genom att ändra lagstiftningen, måste vägas mot den inskränkning i yttrandefriheten som en sådan utvidgning skulle innebära. Vår bedömning är att gällande rätt redan omfattar ofördelaktiga yttranden i sådan omfattning att någon sådan utvidgning inte är motiverad. Som redan har anförts ska enligt gällande rätt tyngdpunkten ligga på huruvida det som sagts eller på annat sätt framförts är ägnat att utsätta den utpekade för andras missaktning – inte att det är fråga om ett påstående med någon betydande konkretion. Detta är också enligt vår mening det väsentliga i bedömningen – att en upp- gift som lämnats kan påverka andras uppfattning om den utpekade på ett negativt sätt. Detta kan ytterligare lyftas fram och förtydligas genom en moderniserad lagtext. Vi återkommer i nästa avsnitt till hur vi föreslår att det ska åstadkommas. 13.5.4Bedömningen av om brottet är grovt Bedömning: Vid bedömningen av om ett förtalsbrott är grovt bör i tydligare omfattning än vissa aspekter gällande inter- net och annan elektronisk kommunikation kunna beaktas. Vid bedömningen om ett förtalsbrott är grovt ska enligt 5 kap. 2 § BrB särskilt beaktas, om uppgiften genom sitt innehåll eller den omfattning i vilken den blivit spridd eller annars var ägnad att medföra allvarlig skada. När uppgifter lämnas till någon annan (vilket är en grundläg- gande förutsättning för straffansvar) genom användning av internet eller annan elektronisk kommunikation, uppkommer ofta frågan om brottet ska bedöma som grovt med hänsyn till bl.a. den stora spridning som uppgiften fått. Detta kan knappast ensamt avgöra om brottet ska bedömas som grovt, utan en helhetsbedömning ska göras av omständigheterna i det enskilda fallet, där utöver sprid- ningen även uppgiftens innehåll ska tillmätas stor betydelse. Det framgår också av den nuvarande lydelsen av bestämmelsen. Den straffrättsliga betydelsen av hur och på vilket sätt sprid- ningen av en uppgift har skett, har behandlats på olika sätt i praxis. En analys av praxis visar att det inte finns en klar linje för dom- stolarnas syn på hur spridningen av en uppgift bör påverka bedöm- ningen av brottets svårhetsgrad.101 Det finns därför anledning att överväga om bestämmelsen behöver anpassas så att den kan tillämpas mer enhetligt och mer nyanserat i rättspraxis. Begreppet spridning har många aspekter, särskilt när det gäller spridning av uppgifter via internet eller annan elektronisk kom- munikation. I det följande beskrivs olika aspekter som kan läggas på frågan om spridning av en uppgift. 101 Se avsnitt 13.3.4. Om en uppgift laddas upp på en webbsida som är tillgänglig för alla människor med internetanslutning, så kan uppgiften anses ha spritts globalt till flera miljarder människor. Hur många människor som faktiskt tar del av uppgiften beror dock på olika omständig- heter. En uppgift kan få stor faktisk spridning via internet – dvs. att den förmedlas så att många människor faktiskt tar del av uppgiften. I andra fall kan man konstatera att uppgiften har tillgängliggjorts till många människor utan att det kan påvisas att många eller ens någon person tagit del av uppgiften. Mot bakgrund av den enorma mängd information som finns tillgänglig på internet, kan det möjligen vara något missvisande att ens tala om att en uppgift har tillgängliggjorts (till ett stort antal människor) enbart genom att den har lagts ut på internet. Av större betydelse kan vara i vilken mån en uppgift är spårbar eller i vilket forum något har lagts ut. Om en uppgift publiceras på internet kan det kanske aldrig ute- slutas att uppgiften i ett avseende är fortsatt tillgänglig . Den faktiska tillgängligheten kan dock bero på hur lätt uppgiften kan återfinnas via t.ex. olika sökmotorer. De olika sätt att se på begreppet spridning som vi har skisserat, innebär att den nuvarande bestämmelsen om grovt förtal behöver ändras, så att den ger möjlighet att bedöma dessa frågor på ett mer enhetligt och nyanserat sätt. 13.5.5Avvägningen mellan yttrandefriheten och skyddet för den personliga integriteten Bedömning: Bestämmelsen om förtal ger domstolarna tillräck- ligt utrymme för att göra avvägningar mellan yttrandefriheten och skyddet för den personliga integriteten. Någon ändring i bestämmelsen i detta avseende behövs inte. Vi har tidigare i detta avsnitt behandlat på vilket sätt bestämmelsen om förtal bör vara utformad, bl.a. med beaktande av yttrande- frihetsaspekter. Enligt våra direktiv ska vi därutöver analysera om det finns ett lämpligt utrymme för domstolarna i det enskilda fallet att göra en avvägning mellan yttrandefriheten och skyddet för den personliga integriteten. Enligt den ansvarsfrihetsregel som finns i andra stycket i för- talsbestämmelsen, föreskrivs att domstolarna ska göra en sådan avvägning. Något ansvar ska inte dömas ut om det var försvarligt att lämna uppgift i saken och den tilltalade kan visa att uppgiften var sann eller att han hade skälig grund för den. I lagtexten anges inte närmare de olika situationer då ett allmänt eller ett enskilt intresse motiverar att lämnandet av en uppgift är försvarligt. Som redovisas i avsnitt 13.3.2 har det dock i förarbeten, doktrin och praxis behandlats utförligt vad som kan utgöra ett försvarligt upp- giftslämnande. Utgångspunkten för försvarlighetsbedömningen är den vid- sträckta yttrandefrihet som finns i och de intressen och värden den har att skydda. Förvarlighetsbedömningen måste dess- utom göras i ljuset av sin samtid. Det finns därför knappast möjlig- het, och är inte heller behövligt, att i lagtexten närmare precisera vad som är försvarligt utifrån hänsynstagandet till yttrandefriheten. föreskriver såväl att den enskildes rykte och privatliv ska skyddas som att yttrandefriheten ska värnas. har ett flertal gånger uttalat sig om denna avväg- ning mellan dessa ofta motstående intressen. Domstolen har då anfört att de rättigheter som garanteras enligt artikel 8 respektive 10 förtjänar samma respekt och att utgången av ett fall i princip inte ska variera beroende på huruvida klagomålet har gjorts utifrån artikel 8 eller artikel 10.102 Såvitt vi har kunnat bedöma innebär den nuvarande förtals- bestämmelsen att domstolarna fullt ut kan göra en avvägning mellan yttrandefriheten och skyddet för den personliga integriteten. Det finns inom ramen för denna bedömning möjlighet att beakta och relevanta avgöranden från Europa- domstolen. Vi har inte i kontakter med praktiker eller i andra sammanhang under utredningsarbetet stött på kritik mot hur bestämmelsen i denna del är utformad eller hur den har kommit att tillämpas. Mot denna bakgrund finner vi inte skäl att föreslå några ändringar i detta avseende. 102 Se närmare om detta i avsnitt 4.3.4. 13.6.1En språklig modernisering och innehållsmässig anpassning av förtalbestämmelsen Förslag: Bestämmelsen om förtal ska moderniseras och tillämp- ningsområdet utformas i linje med hur bestämmelsen har kom- mit att tillämpas i praxis. Straffansvaret ska gälla den som lämnar uppgift om att någon annan är brottslig eller en annan nedsät- tande uppgift om någon, om uppgiften var ägnad att skada anse- endet hos den som uppgiften avser. Enligt dagens förtalsbestämmelse förutsätts för straffansvar att någon utpekas som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller att det annars lämnas uppgift som är ägnad att utsätta den utpekade för andras missaktning. Bestämmelsen har inte ändrats sedan den infördes . Redan detta gör att språkbruket delvis framstår som föråldrat. Ett begrepp som ”missaktning” är inte lätt för alla att ta till sig och sätta in i en modern kontext. I avsnitt 13.5.2 analyserar vi rekvisitet ”klandervärd i sitt lev- nadssätt” och anför att det uttrycket framstår som en över- flödig exemplifiering som närmast tar sikte på moraliska värde- ringar gällande vissa levnadssätt. Att domstolen skulle utgå från sådana bedömningar framstår i vart fall som främmande. Enligt vår bedömning finns det därför inte skäl att reglera detta särskilt. Uppgifter om någons levnadssätt, levnadsvanor, beteenden eller liknade omständigheter kan omfattas av en allmän regel som straffbelägger att man lämnar nedsättande uppgifter om någon annan. Att peka ut någon som brottslig utgör däremot ett av de mest självklara fallen av förtal, eftersom en sådan uppgift typiskt sett är nedsättande och innebär att andra människor kan få en mer negativ syn på den som pekas ut på det sättet. Denna exemplifiering bör därför finnas kvar i bestämmelsen. Utöver detta bör bestämmelsen straffbelägga den som på annat sätt lämnar uppgift om någon på ett sätt som är ägnat att förändra andra människors syn på, och inställning till, den utpekade per- sonen i negativ riktning. Faran för en sådan effekt bör alltså vara det viktigaste vid frågan om straffansvar. Rekvisitet ”ägnat att” innebär att det ska föreligga en s.k. abstrakt fara att denna effekt kan uppkomma. Rekvisitet bör kvarstå enligt den nya lydelsen och ges samma tillämpning som tidigare.103 Även uppgifter utan någon större bestämdhet kan – som vi anför i föregående avsnitt – på olika sätt förändra andra människors syn på, och inställning till, den utpekade personen i negativ riktning. Det centrala för domstolen blir alltså att bedöma om det funnits en sådan risk, som i sin tur kan leda till sociala skadeverkningar som utfrysning, mobbning eller att den utpekade på något sätt ute- sluts från en gruppgemenskap eller annars får sina livsförhållanden försvårade. Denna bedömning bör göras utifrån rådande samhälleliga värderingar och de värderingar som råder inom den sociala grupp som är av betydelse för den utpekade. Av relevans vid denna bedömning kan också vara den spridning som en uppgift får, om den upprepas och om det är fråga om ned- sättande uppgifter om någon som redan har utsatts för liknande handlingar från andra. De nya möjligheter som finns till elektronisk kommunikation och de sätt på vilka uppgifter därigenom kan till- gängliggöras bör tillmätas särskild betydelse vid denna bedömning. Risken för att andra människors syn på, och inställning till, den utpekade personen förändras i negativ riktning och de negativa konsekvenser det kan leda till är alltså det avgörande skyddsintres- set och det är där tyngdpunkten bör läggas vid bedömningen av straffansvar. Ett mer modernt sätt att uttrycka detta i lagtexten är att uppgiften ska vara ägnad att skada anseendet hos den som upp- giften avser. Bestämmelsen om förtal bör därför utformas på det sättet. 13.6.2Rekvisiten för grovt brott Förslag: Vid bedömningen av om ett förtalsbrott är grovt ska uppgiftens innehåll, sättet för spridning av uppgifterna och omfattningen av spridningen beaktas. 103 Se kapitel 9 angående tolkningen och tillämpningen av detta rekvisit. Vid bedömningen av om ett förtalsbrott ska bedömas som grovt, ska det göras en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet, där utöver spridningen även uppgiftens innehåll ska tillmätas stor betydelse. Frågan om spridningen har betydelse när ett förtal sker genom internet eller annan elektronisk kommunikation. I föregående av- snitt anför vi att de olika aspekterna på spridning av uppgifter via internet bör beaktas på ett nyanserat sätt när bedömningen görs om ett förtalsbrott är att anse som grovt. Vidare anför vi att detta på ett tydligare sätt än i bör komma till uttryck i lagstift- ningen så att det får större genomslag vid rättstillämpningen. Att det skett en stor spridning av uppgifter bör enligt vår mening – på sätt som det ofta uttolkats i praxis – anses innebära att uppgifterna har tillgängliggjorts för ett stort antal personer. Det behöver alltså inte bevisas att ett stort antal personer verkligen tagit del av en uppgift för att den ska anses ha fått stor spridning. Att uppgifter har tillgängliggjorts för ett stort antal personer bör – i likhet med vad som redan görs enligt dagens praxis – till- mätas betydelse vid bedömningen av om ett förtalsbrott är att anse som grovt. Att en uppgift tillgängliggjorts i den meningen att alla med internetuppkoppling kan ta del av uppgiften, kan i olika hög grad innebära risk för att många människor också tar del av upp- giften – det som egentligen kan orsaka sociala skadeverkningar för den utpekade. Utöver själva tillgängliggörandet bör därför – och då i högre ut- sträckning än själva tillgängliggörandet – beaktas om spridningen skett på ett sätt som syftat till att ett stort antal personer verkligen skulle ta del av uppgifterna. Så kan t.ex. vara fallet om bilder läggs ut på en webbsida som är välkänd och har ett stort antal besökare eller om annars publiceringen i sig görs på ett sätt som är ägnat att göra publiceringen uppmärksammad. Dessutom bör det beaktas om spridningen skett på ett sådant sätt att personer närstående eller bekanta till den som berörs skulle ta del av uppgifterna, eftersom detta kan leda till särskilt stort lidande och skada för den enskilde. Det kan gälla sådana fall då uppgiftspridningen sker på ett mycket ”riktat sätt”, i syfte att om- fatta målsägandens närstående eller nära bekanta. Det kan t.ex. handla om att någon mejlar integritetskränkande bilder till målsägandens släktingar och till hans eller hennes arbetsplats. annat fall kan vara att spridningen sker genom ett socialt medium som används av den utpekades familj eller bekantskapskrets. Dessutom bör det beaktas om spridningen skett på sådant sätt att den utpekade med stor lätthet kan identifieras och återfinnas för den som söker information om den personen. Att någon pekas ut utgör ju en förutsättning för att förtalsansvar överhuvudtaget ska komma i fråga. Det innebär att den utpekade måste vara möjlig att identifiera för andra, för att ett förtalsbrott ska anses begånget. Den som pekar ut någon kan dock i olika hög grad möjliggöra att många personer kan identifiera den person som uppgiften avser. Det kan ske genom att ett flertal identitetsuppgifter lämnas ut, t.ex. namn, adress och personnummer. På det sättet kan gärnings- personen också främja att uppgiften om den utpekade hittas av andra som söker information om den personen via sökmotorer på internet. Att på sådant sätt underlätta en identifiering och faktisk spridning av den utpekade, bör enligt vår mening beaktas vid bedömningen huruvida ett förtalsbrott är att bedöma som grovt. Dessa omständigheter kan visserligen beaktas redan enligt den gällande lydelsen. Det torde också ske i större eller mindre ut- sträckning. För att förtydliga att det ska göras en sådan nyanserad bedömning, bör det i bestämmelsen om grovt brott anges att inte bara omfattningen av spridningen ska beaktas utan även sättet för spridningen. Bestämmelsen om förolämpning finns i 5 kap. 3 § (BrB) och har följande lydelse. Den som smädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annat skymfligt beteende mot honom, dömes, om gär- ningen ej är belagd med straff enligt 1 eller 2 §, för förolämpning till böter. Är brottet grovt, dömes till böter eller fängelse . I 5 kap. 5 § BrB finns en särskild åtalsprövningsregel gällande brotten förtal, grovt förtal och förolämpning. Den behandlas i avsnitt 13.4. Förolämpning kan utgöra ett tryckfrihetsbrott eller yttrande- frihetsbrott enligt 7 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen (TF) respektive 5 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). Källa: Statistik inhämtad från . I detta avsnitt redovisas statistik gällande lagförda förolämpnings- brott. Vid registrering av polisanmälningar gällande ärekränkningsbrott görs inte någon kategorisering av de olika ärekränkningsbrotten. Statistiken över anmälda ärekränkningsbrott gäller alltså alla brott i 5 kap. BrB (dvs. förtal, grovt förtal och förolämpning). I avsnitt 13.2 redovisas den statistiken. I tabellen över lagförda brott (tabell 14.1) redovisas lagförda förolämpningsbrott. Med lagföring avses fällande domslut i tings- rätt (oavsett om domen vunnit laga kraft eller inte), godkända strafförelägganden och meddelade åtalsunderlåtelser. I tabellerna inkluderas samtliga lagförda brott, dvs. även när de inte utgör s.k. huvudbrott. Det innebär att en och samma person kan förekomma i statistiken. Statistiken indelas efter kalenderår (2011– 2014) och referenstidpunkten är datum för lagföringsbeslutet. I sammanställningen redovisas till vilka andelar som de lagförda är män respektive kvinnor. Vidare redovisas till vilka andelar de lagförda är 15–respektive eller äldre.