sou · H4B353d2 · 2016-08-31 00:00:00 — Men att ett sådant samtycke har lämnats är inte tillräckligt för att den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ska kunna lämna ut informationen till den som uppger sig vara betalarens betaltjänst- leverantör. Det är ju möjligt att någon annan i bedrägligt syfte utger sig för att vara den betaltjänstleverantör som fått betalarens sam- tycke till att inhämta information om tillgängliga medel på dennes konto. För att undvika detta bör det genomföras ett autentiserings- förfarande i den aktuella situationen för att den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ska kunna säkerställa det är den betaltjänst- leverantör som har rätt till informationen som begär den. Det bör alltså framgå av betaltjänstlagen att en betaltjänstleverantör som ger ut kortbaserade betalningsinstrument ska autentisera sig vid kon- takt med den kontoförvaltande betaltjänstleverantören. Hur denna autentisering ska gå till rent praktiskt framgår inte av direktivet. Det följer vidare av artikel 65.2 c) att den betaltjänstleverantör som ger ut kortbaserade betalningsinstrument ska kommunicera säkert med den kontoförvaltande betaltjänstleverantören. Det ut- trycket används också i artiklarna 66 och 67, i enlighet med arti- kel 98.1 d). Av den sistnämnda artikeln framgår att ska utarbeta förslag till tekniska standarder för till- syn som innehåller krav på gemensamma och öppna kommunika- tionsstandarder i bl.a. identifierings- och autentiseringssyfte samt för genomförande av säkerhetsåtgärder mellan olika betaltjänstleve- rantörer. I artikel 115.4 anges att de säkerhetsåtgärder som avses i bl.a. artikel 65.2 c) ska tillämpas från och efter dagen för ikraftträdandet av de tekniska standarder som avses i artikel 98. Eftersom regleringen i artikel 65 alltså inte träder ikraft förrän är det inte lämpligt att nu utarbeta före- skrifter för hur autentisering eller säker kommunicering ska ske. Frågan om den närmare utformningen av dessa förfaranden och därmed sammanhängande frågor får anstå till dess att de tekniska standarderna har trätt i kraft. Utredningen återkommer till denna reglering i avsnittet om övergångsbestämmelser (se även avsnitt 6.2.7 och 6.3.5 som reglerar motsvarande fråga när det gäller kommu- nikationen mellan den kontoförvaltande betaltjänstleverantören och leverantörer av betalningsinitieringstjänster respektive konto- informationstjänster). 13.7Återbetalning av betalningstransaktioner som initierats av eller via en betalningsmottagare Förslag: I betaltjänstlagen ska det föreskrivas att valuterings- dagen för kreditering av betalarens betalkonto vid återbetalning av betalningstransaktioner som initierats av eller via en betalnings- mottagare inte får infalla senare än den dag då beloppet debitera- des. Det ska också framgå av lagen att betalaren har en ovillkorlig rätt till återbetalning inom de frister som följer av 5 kap. 8 § betal- tjänstlagen för autogireringar som faller inom SEPA-förordningens tillämpningsområde. Bedömning: Det saknas särskilda skäl för att införa en ovill- korlig rätt till återbetalning för autogireringar som inte omfattas av SEPA-förordningen. I 5 kap. 6–8 §§ betaltjänstlagen regleras frågor om återbetalning av betalningstransaktioner som initierats av eller via en betalnings- mottagare, s.k. pull transactions. De betalningstransaktioner som omfattas av återbetalningsrätten är därmed kortbetalningar och över- föringar med autogiro. Autogiro definieras i 1 kap. 4 § 1 som en betaltjänst för debitering av en betalares betalkonto, där initiativet till en betalningstransaktion tas av betalningsmottagaren på grund- val av betalarens samtycke till mottagaren, mottagarens betaltjänst- leverantör eller betalarens egen betaltjänstleverantör. Av 5 kap. 6 § framgår att ytterligare förutsättningar måste vara uppfyllda för att betalaren ska ha rätt till återbetalning. En sådan förutsättning är att transaktionens exakta belopp inte angavs när betalaren godkände betalningstransaktionen. Dessutom måste trans- aktionsbeloppet överstiga det belopp som betalaren rimligen kunde ha förväntat sig med hänsyn till sitt tidigare utgiftsmönster, vill- koren i ramavtalet och andra relevanta omständigheter. Återbetal- ningen ska enligt bestämmelsen uppgå till hela beloppet av den genomförda transaktionen. När betaltjänstleverantören har tillämpat en redan överenskommen referensväxelkurs på betalningstransak- tionen får betalaren dock inte åberopa en ofördelaktig valutakurs som skäl för att betalningsbeloppet blev högre än vad han eller hon rimligen kunde ha förväntat sig. Enligt 7 § får en betalare och en betalningsleverantör i ett ram- avtal komma överens om att betalaren i vissa angivna fall inte har rätt till återbetalning. Enligt 8 § kan återbetalning begäras i från den dag då medlen debiterades betalarens konto. Betaltjänstleverantören har på sig från mottag- andet av begäran om återbetalning att antingen återbetala hela be- loppet eller ange skäl till varför den vägrar att återbetala transaktions- beloppet. Om betaltjänstleverantören vägrar att betala, ska betalaren informeras om vart denne kan hänskjuta ärendet. Den rätt till återbetalning som följer av de nu nämnda bestäm- melserna tar alltså sikte på förhållandet mellan betalaren och dennes betaltjänstleverantör, och påverkar inte betalarens skyldigheter mot betalningsmottagaren. Det andra betaltjänstdirektivets artikel 76 reglerar betalnings- transaktioner som genomförs på betalningsmottagarens initiativ. Denna artikel överensstämmer till stora delar med det första betal- tjänstdirektivets artikel 62, som har genomförts i 5 kap. 6–7 §§ betal- tjänstlagen. Viss reglering har dock tillkommit i artikel 76. I artikel 76.1 tredje stycket har det tillägget gjorts att vid åter- betalning av betalningstransaktionens belopp valuteringsdagen för kreditering av betalarens betalkonto inte får infalla senare än den dag då beloppet debiterades kontot. Valuteringsdag definieras i 1 kap. 4 § betaltjänstlagen som en referenstidpunkt som används av en betaltjänstleverantör för att beräkna räntan på de medel som debi- terats eller krediterats ett betalkonto. Enligt femte stycket i artikel 76.1, har betalaren för autogireringar enligt artikel 1 i SEPA-förordningen6 en ovillkorlig rätt till åter- betalning inom de tidsfrister som fastställs i artikel 77 i direktivet som har genomförts genom 5 kap. 8 § betaltjänstlagen. SEPA (Single Euro Payments Area) är ett gemensamt eurobetal- ningsområde för Europeiska unionen och SEPA-förordningen syftar till att harmonisera reglerna för betalningar och autogireringar i euro inom EU. Av artikel 1 i förordningen framgår att denna är tillämplig på autogireringstransaktioner i euro inom unionen där såväl betala- rens som betalningsmottagarens betaltjänstleverantörer eller betal- ningstransaktionens enda betaltjänstleverantör är etablerade inom unionen. Denna nya bestämmelse innebär således att de villkor för återbetalning som följer av artikel 76.1 och har genomförts i 5 kap. 6 § betaltjänstlagen alltjämt gäller för kortbetalningar och autogire- ringar som faller utanför SEPA-förordningens tillämpningsområde. Endast autogireringar som regleras i denna förordning ger en ovill- korlig rätt till återbetalning. Regleringen påverkar inte bestämmel- serna i artikel 76.3, av vilken det följer att betalaren och dennes betal- tjänstleverantör kan komma överens om att betalaren inte har rätt 6 och rådets förordning (EU) nr 260/2012 av om an- tagande av tekniska och affärsmässiga krav för betalningar och autogireringar i euro och om ändring av förordning (EG) nr 924/2009. till återbetalning i vissa fall och som motsvarar 5 kap. 7 § betal- tjänstlagen. Rätten till ovillkorlig återbetalning kan således avtalas bort även för de autogireringar som omfattas av SEPA-förordningen. Enligt artikel 76.4, som är ny, får medlemsstaterna för autogire- ringar i andra valutor än euro kräva att deras betaltjänstleverantörer erbjuder mer gynnsamma återbetalningsvillkor i enlighet med sina autogireringssystem, förutsatt att de är mer fördelaktiga för betalaren. I skäl 76 till direktivet uttalas bl.a. följande om regleringen i arti- kel 76. För att säkerställa ett brett stöd bland allmänheten för SEPA och för att säkerställa en hög konsumentskyddsnivå inom SEPA ger det befint- liga alleuropeiska autogirosystemet ovillkorlig rätt till återbetalning för auktoriserade betalningar. Som en återspegling av denna verklighet syf- tar detta direktiv till att fastställa en ovillkorlig rätt till återbetalning, som ett allmänt krav för alla eurodenominerade autogireringstransak- tioner i unionen. Parallellt med SEPA finns dock fortfarande äldre autogirosystem för icke eurodenominerade transaktioner i medlemsstater som inte har euron som valuta. Dessa system har visat sig vara effektiva och säkerställer samma höga nivå av skydd för betalaren genom andra skyddsmedel, som inte alltid utgår från en ovillkorlig rätt till återbetalning. I detta fall bör betalaren skyddas genom den allmänna regeln om en återbetal- ning när den genomförda betalningstransaktionen överstiger det be- lopp som rimligen kunde ha förväntats. Dessutom bör det vara möjligt för medlemsstaterna att fastställa regler om återbetalningsrättigheter som är mer fördelaktiga för betalaren. Det finns en genuin efterfrågan på specifika eurodenominerade autogiroprodukter inom SEPA, vilket framgår av att vissa äldre betalningssystem i euro finns kvar i några medlemsstater. Det skulle vara rimligt att tillåta att betalaren och dennes betaltjänstleverantör i ett ramavtal enas om att betalaren inte har rätt till återbetalning, i situationer där betalaren är skyddad antingen efter- som betalaren direkt till sin betaltjänstleverantör givit sitt godkännan- de till att en transaktion genomförs, inbegripet när den senare handlar för betalningsmottagarens räkning eller eftersom, i förekommande fall, betaltjänstleverantören eller betalningsmottagaren på överenskommet sätt lämnat betalaren information om den framtida betalningstrans- aktionen eller gjort informationen tillgänglig för denne minst före sista betalningsdagen. I varje fall bör betalaren alltid vara skyddad genom den allmänna återbetalningsregeln i händelse av icke auktoriserade eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner. För att genomföra de tillägg som gjorts i artikel 76.1 tredje stycket bör det i betaltjänstlagen införas en bestämmelse om tidpunkten för när valuteringsdagen för kreditering vid återbetalning senast ska in- falla. I konskevens med det nya femte stycket i artikeln bör det fram- gå av betaltjänstlagen att betalaren har en ovillkorlig rätt till åter- betalning inom de frister som följer av 5 kap. 8 § betaltjänstlagen i fråga om autogireringar som faller inom SEPA-förordningens tillämp- ningsområde. Detta innebär alltså att de villkor för rätt till återbetal- ning som anges i 5 kap. 6 § inte gäller för just dessa autogireringar. Slutligen är frågan om den möjlighet till förmånligare återbetal- ningsvillkor för autogireringar i andra valutor än euro som följer av artikel 76.4 ska utnyttjas vid genomförandet av det andra betal- tjänstdirektivet i svensk rätt. Artikeln ger således en möj- lighet att t.ex. införa samma ovillkorliga rätt till återbetalning som artikel 76.1 ger i fråga om autogireringar som omfattas av SEPA- förordningen. Det svenska autogirot är ett etablerat och välfungerande system på den svenska betaltjänstmarknaden. Det görs mer ingående kontroller i detta system innan en autogirering sker än vad som kan vara fallet i andra medlemsstaters autogireringssystem. Dessa kon- troller är förenade med stora kostnader för betaltjänstleverantörer- na. En ovillkorlig rätt till återbetalning skulle kunna medföra att betaltjänstleverantörerna belastas med stora kostnader för att i för- väg kontrollera att en autogirering är riktig, och att de, trots dessa kontroller, måste göra en återbetalning vid ett påstående om att betalningen är felaktig. Det kan leda till negativa konsekvenser för betaltjänstanvändarna i form av t.ex. högre avgifter för användande av tjänsten eller minskade möjligheter att använda den. Mot denna bakgrund anser utredningen att det inte finns skäl att införa en ovillkorlig rätt till återbetalning för autogireringar som faller utan- för SEPA-förordningens tillämpningsområde. De återbetalnings- villkor som anges i 5 kap. 6 § betaltjänstlagen är väl avvägda och det finns inte heller skäl att omforma dem för att göra dem förmånligare än vad de är , vilket skulle kunna ha samma negativa inverkan på marknaden som en ovillkorlig rätt till återbetalning. Det saknas således särskilda skäl att utnyttja direktivets möjlighet till särregle- ring i denna del. 13.8Valuteringsdag och tillgängliga medel Förslag: Av betaltjänstlagen ska framgå att betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska säkerställa att betalningstransaktionens belopp ställs till betalningsmottagarens förfogande efter det att beloppet krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto, under förutsättning att det hos betal- ningsmottagarens betaltjänstleverantör inte sker någon valuta- växling, eller det sker en växling mellan euron och en medlems- stats valuta eller mellan två medlemsstaters valuta. I 5 kap. 17–22 §§ betaltjänstlagen regleras frågor om genomförande- tiden för betalningstransaktioner, dvs. hur en betalnings- transaktion maximalt får ta att genomföra. Det ställs också upp regler om vilken dag som ska vara valuteringsdag, dvs. den dag som an- vänds som referenstidpunkt för att beräkna räntan på ett betalkonto. I 5 kap. 20 § betaltjänstlagen anges valuterings- dagen ska infalla vid betalningstransaktioner. Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska valutera och göra betalningstransaktionens belopp tillgängligt på mottagarens betalkonto (första stycket). Valu- teringsdagen för kreditering av betalningsmottagarens betalkonto ska vara senast den bankdag då betalningstransaktionens belopp krediteras mottagarens betaltjänstleverantörs konto (andra stycket). Enligt tredje stycket ska betalningsmottagarens betaltjänstleverantör säkerställa att betalningstransaktionens belopp ställs till mottagarens förfogande efter det att beloppet krediteras mottagarens leverantörs konto. Enligt 5 kap. 17 § gäller bestämmelserna i bl.a. 20 § för betalnings- transaktioner i som genomförs i euro eller i svenska kronor. Bestämmelserna i 20 § gäller också för betalningstransaktioner där det genomförs en växling mellan euro och svenska kronor, under förutsättning att växlingen görs i , och, när det gäller en trans- aktion till eller från ett annat land, överföringen av medlen mellan länderna genomförs i euro. Det andra betaltjänstdirektivet medför inte någon ändring av regleringen i nuvarande 17 §, som överens- stämmer med artikel 83 i direktivet. I förarbetena till bestämmelserna om genomförandetid och valu- teringsdag uttalade regeringen bl.a. följande i frågan om reglernas tillämplighet vid valutaväxling. I ett tolkningsuttalande har Europeiska kommissionen uttalat att reg- lerna inte är tillämpliga på gränsöverskridande betalningstransaktioner i andra valutor än euro, utan enbart på sådana betalningstransaktioner där växling till euro görs och den gränsöverskridande överföringen görs i euro. Om den betalningstransaktion som innebär växling är gränsöver- skridande omfattas den alltså bara av reglerna om växlingen sker till euro i och betalningen görs till en betalningsmottagare utanför . Detta innebär, för svensk del, att en betalningstransaktion där svenska kronor växlas till euro i och därefter överförs till en betalningsmottagare i exempelvis omfattas av direktivets reg- ler i denna del. Om valutaväxlingen sker först efter det att betalnings- beloppet överförts till betalningsmottagarens betaltjänstleverantör i är reglerna däremot inte tillämpliga.7 Det andra betaltjänstdirektivets artikel 87 överensstämmer i stort med artikel 73 i det första betaltjänstdirektivet, vars reglering i sin tur har genomförts i 5 kap. 20 § betaltjänstlagen. Artikel 87.2 har dock fått en ändrad lydelse. Av artikeln framgår att betalningsmot- tagarens betaltjänstleverantör ska säkerställa att betalningstransaktion- ens belopp ställs till betalningsmottagarens förfogande efter det att detta belopp krediteras betalningsmottagarens betal- tjänstleverantörs konto, när det hos betalningsmottagarens betal- tjänstleverantör a) inte sker någon valutaväxling, eller b) det sker en växling mellan euron och en medlemsstats valuta eller mellan två medlemsstaters valuta. Det sagda gäller även betalningar inom en och samma betaltjänstleverantör. De situationer som anges under punk- ten b avser således valutaväxling mellan dels euro och en medlems- stats valuta och dels mellan två medlemsstaters valuta. Tillämpnings- området för bestämmelsen är alltså mer vidsträckt än vad som följer av artikel 83, som reglerar tillämpningsområdet för bestämmelserna i fråga om valuteringsdag. Artikel 87 medför alltså inte några ändringar vad gäller tidpunk- ten för valuteringsdagen vid kreditering av betalningsmottagarens betalkonto. För att genomföra de nya bestämmelserna i artikel 87.2 bör det uttryckligen framgå av betaltjänstlagen i vilka fall betalnings- mottagarens betaltjänstleverantör är skyldig att säkerställa att betal- ningstransaktionens belopp ställs till mottagarens förfogande omedel- bart efter det att kreditering skett av betaltjänstleverantörens konto. 2009/10:220 s. 237 f. I övrigt motsvarar regleringen i artikel 87 det första betaltjänst- direktivets artikel 73 och föranleder således inte någon ytterligare ändring av betaltjänstlagens bestämmelser på området. Det kan noteras att i artikel 87.2 används uttrycket om mottagarens betaltjänstleverantörs skyldighet att ställa beloppet till mottagarens förfogande. Samma uttryck används även i mot- svarande bestämmelse i det första betaltjänstdirektivet, medan ut- trycket används i betaltjänstlagens motsvarande bestämmelse. I förarbetena till betaltjänstlagen angavs som skäl till använd- ningen av detta begrepp att det kan krävas vissa kontroller för att betaltjänstleverantören ska kunna säkerställa att all nödvändig infor- mation finns tillgänglig, vilka i sin tur kan kräva viss tidsåtgång hos betalningsmottagarens betaltjänstleverantör mellan det att betal- ningsbeloppet krediteras på dennes konto och leverantören i sin tur krediterar betalningsmottagarens konto. För att möjliggöra för nödvändiga kontroller bör det därför i lagen anges att beloppet ska ställas till betalningsmottagarens förfogande så snart som möj- ligt efter det att beloppet krediterats dennes betaltjänstleverantörs konto.8 Utredningen ansluter sig till den bedömningen, och finner att uttrycket även fortsättningsvis bör användas i nuv. 5 kap. 20 § andra stycket betaltjänstlagen. Förslag: Det ska föreskrivas i betaltjänstlagen att betalningsmot- tagarens betaltjänstleverantör i en transaktion ska bistå betalarens betaltjänstleverantör i dennes försök att återvinna medlen i fall där en felaktig unik identifikationskod har använts i en betalnings- transaktion. Av lagen ska också följa att betalarens betaltjänst- leverantör på begäran ska förse betalaren med den information som betalaren behöver för att kunna inleda en rättsprocess för att försöka återfå medlen. 8 a.a. s. 245. Regler om vem som bär ansvaret för olika typer av fel och brister i samband med genomförandet av en betalningstransaktion finns i betaltjänstlagens femte kapitel. I 5 kap. 23–24 §§ finns särskilda be- stämmelser om vad som gäller när en unik identifikationskod som har använts i en betalningstransaktion är felaktig. En unik identifi- kationskod definieras enligt 1 kap. 4 § 26 p som ”en kombination av bokstäver, siffror eller symboler som tillhandahållits av en betal- tjänstleverantör, och som en betaltjänstanvändare ska uppge för att otvetydigt identifiera en annan betaltjänstanvändare eller dennes betalkonto”. Om en unik identifikationskod uppges när en betalningsorder lämnas, ska ordern anses ha utförts korrekt för den betalningsmot- tagare som angetts genom koden. Om koden är felaktig är betal- tjänstleverantören inte ansvarig för att betalningstransaktionen inte genomförts eller genomförts bristfälligt. Betaltjänstleverantören ska dock vidta skäliga åtgärder för att få tillbaka de medel som betal- ningstransaktionen avsåg, och får ta ut en avgift för dessa åtgärder om parterna har avtalat om det (5 kap. 23 §). Om betaltjänstanvändaren har lämnat ytterligare information, ut- över den unika identifikationskoden eller motsvarande, är betaltjänst- leverantören bara ansvarig för att betalningstransaktionen genom- förs i enlighet med den unika identifikationskoden (5 kap. 24 §). Artikel 88 i det andra betaltjänstdirektivet innehåller i stort sett bestämmelser som överensstämmer med regleringen i betaltjänst- lagen. I artikel 88.3 har det dock tillkommit viss reglering. Av arti- keln framgår, i likhet med det första betaltjänstdirektivets arti- kel 74, att betalarens betaltjänstleverantör ska vidta skäliga åtgärder för att återvinna de medel som betalningstransaktionen avsåg.9 Det tillägget har dock gjorts att även betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör ska medverka i dessa ansträngningar genom att ge betalar- ens betaltjänstleverantör all relevant information för att återfå med- len. Vidare ska, om det inte är möjligt att återfå medlen, betalarens betaltjänstleverantör på skriftlig begäran lämna all information till betalaren som finns tillgänglig för betaltjänstleverantören och som 9 I den svenska översättningen av det andra betaltjänstdirektivet används termen rimliga åtgär- der, begreppet skäliga åtgärder får dock anses ha en likvärdig betydelse (jfr resonable efforts i den engelska originaltexten i såväl det första som det andra betaltjänstdirektivet). är relevant för betalaren för att denne ska kunna inleda ett rättsligt förfarande för att återvinna medlen. I skäl 88 till direktivet uttalas att om de medel som en betal- ningstransaktion avser hamnar hos fel mottagare på grund av att betalaren har lämnat en felaktig unik identifikationskod bör varken betalarens eller betalningsmottagarens betaltjänstleverantör vara an- svarig. sägs att betaltjänstleverantörerna bör samarbeta genom att vidta rimliga åtgärder för att återvinna medlen, vilket inkluderar att lämna relevant information. En bestämmelse som motsvarar artikel 88.3 bör införas i betal- tjänstlagen. Det bör framgå av lagen att betalningsmottagarens betal- tjänstleverantör i en transaktion ska bistå betalarens betaltjänst- leverantör i dennes försök att återvinna medlen och att detta bistånd ska inkludera all relevant information som mottagarens betaltjänst- leverantörbesitter för att kunna återfå medlen. I lagen bör det också föreskrivas att betalarens betaltjänstleverantör på begäran ska förse betalaren med den information som betalaren behöver för att kunna inleda en rättsprocess för att återfå medlen. Vad som utgör relevant information i de nu angivna fallen går det inte att beskriva generellt utan det får avgöras av betaltjänstleverantörerna i varje enskilt fall. 13.10Ansvar vid felaktigt genomförda betalningstransaktioner I 5 kap. 25–29 §§ betaltjänstlagen finns regler om vilken betaltjänst- leverantör som bär ansvaret för att en betalningstransaktion inte genomförs korrekt. Exempel på bristfälligt genomförda betalnings- transaktioner är sådana där fel belopp har överförts, fel betalnings- mottagare har fått beloppet, transaktionen har tagit att genomföra än den tillåtna tiden och fall där betalningstransaktionen inte genomförs alls. 13.10.1Betalningstransaktioner som har initierats av betalaren men inte genomförts eller genomförts bristfälligt