sou · H4B374 · 2016-11-08 00:00:00 — Samma bedömning gjorde regeringen när det gällde lagens för- hållande till skyddet enligt regeringsformen för enskilda mot att tvingas ge till känna sin åskådning i politiskt hänseende och skyddet för valhemligheten(s. 101 och 102). Härvid anförde regeringen bl.a. följande (s. 101): Under förutsättning att villkoren för partiernas redovisning av sin finansiering slås fast i en klar och tydlig författning, får den som överväger att lämna ett partibidrag kännedom om vilka uppgifter som kommer att redovisas till myndigheterna i syfte att skapa insyn i finansieringen. Det står i den situationen var och en fritt att lämna ett bidrag av valfri storlek eller att avstå från det, på samma sätt som att det står var och en fritt att ställa upp som valkandidat för ett parti, att skriva en politisk debattartikel eller på något annat sätt ge ett uttryck för sin rätt till fri åsiktsbildning. Regeringen ansåg inte heller att förslaget till lag om insyn i finan- siering av partier innebar att någon enskild utan samtycke anteck- nas i ett allmänt register enbart på grund av sin politiska åskådning. Regeringen konstaterade härvid (s. 105) att ett partis intäktsredo- visning enligt lagen kan komma att innehålla vissa identitetsupp- gifter om enskilda medborgare och att den omständigheten att en enskild person har lämnat ett bidrag till ett parti kan motivera anta- ganden om att personen i fråga sympatiserar med partiets åsikter i politiska frågor, även om det inte nödvändigtvis behöver finnas ett samband mellan partiets och bidragsgivarens värderingar i olika hänseenden. Registreringen sker dock, påpekade regeringen, på den grunden att uppgifterna ska ge kännedom om vilka intressen som står bakom partiets finansiering. Regeringen menade att den om- ständigheten att denna registrering i och för sig kan leda till att bidragsgivarnas politiska tillhörighet avslöjas inte innebär att regi- streringen kan anses ske enbart på grund av den enskildes politiska åskådning. Lagförslagen i propositionen hade granskats av Lagrådet. Lag- rådet kunde inte se att en skyldighet att redovisa uppburna ekono- miska bidrag skulle innebära en begränsning av friheten att sluta sig samman för politiska ändamål eller att bedriva politisk verksamhet. Lagförslaget innebar inte heller något tvång vare sig att ge till känna en politisk uppfattning eller att över huvud taget ge bidrag. Inte heller ansåg Lagrådet att förslaget innebar någon registrering enbart på grund av en förmodad politisk uppfattning (prop. 2013/14:70 s. 137 och 138). KU anslöt sig till regeringens bedömning att varken en offent- ligrättslig reglering om skyldighet för partierna att redovisa sina intäkter eller en sammanhängande tillsynsmekanism kunde anses reglera partiernas verksamhet eller organisation. Utskottet noterade dock att lagens förenlighet med aktuella grundlagsbestämmelser inte var oomstridd och att lagförslaget i visst hänseende närmade sig RF:s gränser. Utskottet bedömde dock att lagen varken uttryckligen eller underförstått syftade till att begränsa enskildas möjligheter att bedriva politisk verksamhet i föreningsform. Sammantaget saknade utskottet skäl att göra någon annan bedömning än att lagförslaget var förenligt med regeringsformen(bet. 2013/14:KU35 s. 21). Riks- dagen antog förslaget. gäller som svensk lag Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () inkorporerades 1995 i svensk rätt genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. infördes i regeringsformen en bestämmelse innebärande att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av (numera 2 kap. 19 § regeringsformen, RF). En föreskrift som är oförenlig med kon- ventionen är därmed också oförenlig med regeringsformen. Dom- stolar och andra offentliga organ får vidare inte tillämpa en lag eller annan föreskrift som strider mot grundlag, s.k. lagprövning, (11 kap. 14 § och 12 kap. 10 § RF). har en primär skyldighet enligt att avstå från ingrepp i bl.a. rätten till respekt för privatlivet, yttrande- friheten och föreningsfriheten (se i det följande). Därutöver har en positiv förpliktelse att verka för att enskilda inte hindras i utövandet av sina rättigheter av andra enskilda (se t.ex. Europa- domstolens dom i fallet mot , no. 15573/89, ). Särskilt om vissa rättigheter Enligt artikel 8.1 i har var och en rätt till respekt för sitt privatliv. I artikel 8.2 föreskrivs att offentlig myn- dighet inte får inskränka åtnjutandet av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nöd- vändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. För att lagkravet ska vara uppfyllt krävs att inskränkningen har stöd av nationell lag och att denna lag uppfyller rimliga krav på rättssäkerhet, är tillgänglig för allmän- heten och utformad med sådan precision att lagens konsekvenser i tillräcklig mån är förutsebara. För att nödvändighetskravet ska vara uppfyllt måste det vidare föreligga ett angeläget samhälleligt behov av åtgärden. Åtgärden måste också stå i rimlig proportion till det syfte som ska tillgodoses med inskränkningen (, Mänsk- liga rättigheter i europeisk praxis, 5 u. 2015, s. 369 och 370). I artikel 10.1 anges att var och en har rätt till yttrandefrihet. Denna rätt innefattar, enligt artikeln, åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan inblandning av offentliga myndigheter och oberoende av territoriella gränser. Av artikel 10.2 framgår att utövandet av yttrandefriheten får underkastas sådana formföreskrifter, villkor, inskränkningar och straffpåföljder som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga för att tillgodose särskilt angivna syften. Dessa särskilt angivna syften stämmer i allt väsentligt överens med dem som anges i artikel 8.2. Av artikel 11.1 framgår att var och en har rätt till förenings- frihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. I artikel 11.2 anges att utövandet av denna rättighet inte får underkastas andra inskränkningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga för att tillgodose särskilt angivna syften. Dessa särskilt angivna syften stämmer huvudsakligen överens med dem som anges i artikel 8.2 och 10.2. Artikel 11 är tillämplig på politiska partier. har i sin praxis betonat att det är av avgörande betydelse i ett demo- kratiskt samhälle att föreningsfriheten för politiska partier garan- Undantagen i artikel 11.2 ska enligt i fråga om politiska partier ges en snäv tolkning, dvs. det finns ett mycket begränsat utrymme att inskränka föreningsfriheten för politiska partier. Endast övertygande och tvingande skäl rättfärdigar sådana inskränkningar (se exempelvis Refah Partisi [the Welfare Party] m.fl. mot , no. 41340/98, 41342/98, 41343/98 och 41344/98, ). Målen i rörande artikel 11 och politiska partier har främst gällt upplösning av och förbud mot politiska partier samt förbud mot att delta i partipolitiska aktiviteter av visst slag. I det nämnda fallet godtog författ- ningsdomstols beslut att upplösa ett parti med motiveringen att det varit en nödvändig åtgärd för att skydda det turkiska statsskicket och garantera en demokratisk utveckling. I ett antal andra fall har domstolen ansett att upplösningen av partier, som inte bedömts förespråka odemokratiska metoder, stått i strid med artikel 11 (se exempelvis United Communist Party of m.fl. mot , no. 133/1996/752/951, ). Målen har också gällt t.ex. beslut att vägra registrera politiska partier eller att ställa upp för höga formella krav för registrering (se exempelvis Republican party of mot , no. 12976/07 ). I det nämnda fallet hade ett parti vägrats registrering då det inte uppfyllde kraven på att ha minst 50 000 medlemmar och minst 45 regionala avdel- ningar med mer än 500 medlemmar. ansåg att dessa krav var alltför stränga och framhöll att även mindre grupper måste ges möjlighet att bilda politiska partier och söka repre- sentation i parlamentet. Alla de olika fri- och rättigheterna i konventionen har tolkats så, att de har en negativ motsvarighet. Rätten till yttrandefrihet inne- fattar exempelvis en rätt att inte tvingas uttala sig. har i linje med detta uttalat sig alltmer tydligt om att artikel 11 även innefattar en negativ föreningsfrihet, dvs. rätt till att inte tillhöra en förening och att inte drabbas av påföljder på grund av avsaknad av medlemskap i en förening (, Mänskliga rättigheter i euro- peisk praxis, 5 u. 2015, s. 531). Frågan har dock varit kontroversiell och det är fortfarande inte helt klart hur långt denna negativa föreningsfrihet sträcker sig (, An Introduction to Convention on Human Rights, 6 u. 2011, s. 136). I ett fall som rörde att taxiförare i kunde få licens att bedriva taxirörelse endast om de var medlemmar i viss förening slog fast principen att rätten till föreningsfrihet inbegriper rätten att inte vara medlem av en före- ning (Sigurður A. Sigurjónsson mot , A/264, ). I ett annat fall var det fråga om en skyldighet för företagare att betala ett bidrag till det isländska industriförbundet, en privat orga- nisation med politiska målsättningar som inte delades av alla. Bidraget skulle användas för utveckling av isländsk industri. Dom- stolens ansåg i detta fall att redan skyldigheten att betala bidrag till en viss organisation stred mot artikel 11 (Vörður Ólafsson mot , no. 20161/06, ). I förarbetena till lagen (2014:105) om insyn i finansiering av partier (prop. 2013/14:70 s. 98) konstaterade regeringen att det saknas avgöranden från som ger stöd för slut- satsen att offentligrättsliga krav på redovisning av partiers finan- siering utgör ett ingrepp i föreningsfriheten. Mot bakgrund av de ställningstaganden som hade gjorts av – i dess rekom- mendation om ett gemensamt regelverk mot korruption vid finan- siering av politiska partier och valkampanjer – ansåg regeringen också att det framstod som uteslutet att skulle anse att ett sådant regelverk stred mot konventionen. Regeringen bedömde att lagen inte heller kunde anses stå i konflikt med någon av de andra i det föregående nämnda fri- och rättigheterna enligt konventionen. anslöt sig till regeringens bedömning (bet. 2013/14:KU35 s. 21) och antog för- slaget. 5.3Partier och kandidater i allmänna val 5.3.1Partiers och kandidaters deltagande i val till , landstings- och kommunfullmäktige samt Ordinarie val till hålls (3 kap. 3 § rege- ringsformen, RF). Varje val gäller för tiden från det att den nyvalda har samlats till dess den närmast därefter valda samlas. Den nyvalda samlas efter valdagen, dock tidigast på den fjärde dagen efter det att valresul- tatet har kungjorts (3 kap. 10 § RF). Även val till landstings- och kommunfullmäktige hålls . Ledamöterna och ersät- tarna väljs räknat valåret (5 kap. 5 § kommunallagen (1991:900), KL). till Europaparla- mentet hålls enligt 1 kap. 3 § vallagen (2005:837). Ordinarie val till och till landstings- och kommun- fullmäktige hålls , den andra söndagen . till hålls eller, om Europeiska unionen i ett särskilt fall beslutar det, , maj eller juli valåret(1 kap. 3 § vallagen). Regeringen får besluta om extra val till mellan ordinarie val (3 kap. 11 § RF). Landstings- respektive kommun- fullmäktige får besluta om extra val till fullmäktige mellan ordinarie val (5 kap. 5 a § KL). kan efter överklagande av ett val förordna om omval (15 kap. 13 § vallagen). Frivillig registrering av partibeteckning och anmälan av kandidater I vallagen finns bestämmelser om genomförande av val till riks- dagen, landstings- och kommunfullmäktige samt Europaparlamen- tet (1 kap. 1 §). Valförordningen (2005:874) innehåller föreskrifter i anslutning till vallagen (1 §). Ett parti som vill registrera sin beteckning ska skriftligen anmäla detta hos . Av anmälan ska framgå vilket slag av val den gäller. Om anmälan avser val till landstings- eller kommunfull- mäktige ska det framgå vilket landsting eller vilken kommun den gäller. Registrering av en partibeteckning för val till gäller också för val till landstings- och kommunfullmäktige i hela landet samt för val till . Registrering av partibeteckning för val till gäller också för val till kommun- fullmäktige i de kommuner som ligger inom (2 kap. 1, 2 och 5 §§ vallagen samt 2 § valförordningen). För att en partibeteckning ska registreras krävs bl.a. följande. Om ett parti inte redan är representerat i den beslutande försam- ling som anmälan gäller, ska anmälan ha ett dokumenterat stöd av minst 1 500 personer som har rösträtt i hela landet för val till riks- dagen, 100 respektive 50 personer som har rösträtt i det landsting eller den kommun som anmälan gäller för val till landstings- eller kommunfullmäktige och 1 500 personer som har rösträtt i hela landet för val till . Partibeteckningen ska vidare inte kunna antas bli förväxlad med en beteckning som redan är registrerad eller har anmälts för registrering, om beteckningarna skulle komma att bli registrerade för samma val. Den ska inte heller kunna antas bli förväxlad med en beteckning som tidigare gällt för samma slag av val men som avregistrerats för högst på grund av namnbyte och inte heller med beteckning för parti som anmält sitt deltagande i val, om beteckningarna skulle komma att gälla i samma val (2 kap. 3 § vallagen). En registrerad partibeteckning ska avregistreras om partiet begär det eller inte har anmält kandidater för två ordinarie val i följd till , till landstings- eller kommunfullmäktige eller till Europa- parlamentet (2 kap. 7 § vallagen). Ett parti som har registrerat sin partibeteckning kan anmäla samtliga sina kandidater för ett visst val genom en skriftlig anmälan till när det gäller val till eller när det gäller övriga val. Tillsammans med anmälan ska partiet lämna en egenhändigt undertecknad förklaring från varje kandidat att han eller hon samtycker till anmälan. En anmälan av kandidater ska inte beaktas om partiet inte kan visa att det fått kandidatens samtycke till att anmäla dem (2 kap. 9 och 12 §§ val- lagen samt 4 § valförordningen). Krav på anmälan om deltagande i val och samtycke till kandidatur Genom lagändringar som trädde i kraft infördes i regeringsformen, som nämnts i avsnitt 5.2.1, en bestämmelse inne- bärande att mandaten i fördelas mellan partier som har anmält sitt deltagande i valet i enlighet med bestämmelser som meddelas i särskild lag (3 kap. 7 §). För varje mandat som ett parti har fått utses, enligt 3 kap. 9 § RF, en riksdagsledamot samt ersättare för honom eller henne. trädde ändringar i vallagen i kraft med följande inne- börd (prop. 2013/14:48, bet. 2014/15:KU2, rskr. 2014/15:19). Ett parti som vill delta i ett val till , landstingsfullmäk- tige, kommunfullmäktige eller ska skriftligen anmäla detta till senast före valdagen i det val som anmälan avser. Vid extra val och omval ska en anmälan som kommer in senare godtas, om den kommer in inom från beslutet om valdag. Av anmälan ska bl.a. framgå vilken beteck- ning partiet går till val under (partibeteckning) och vilket slag av val som anmälan gäller. Om anmälan avser val till landsting- eller kommunfullmäktige ska det framgå vilket landsting eller vilken kommun den gäller (2 kap. 14 och 17 §§ vallagen). En anmälan för val till gäller också för val till samtliga landstings- och kommunfullmäktige i landet och för val till . Ett parti som redan är representerat i en beslutande församling och ett parti som har anmält sina kandidater för det aktuella valet ska anses ha anmält deltagande i valet. En anmälan om deltagande i val gäller även för omval i det val som anmälan avser (2 kap. 15 och 16 §§ vallagen). För att en anmälan om deltagande i val ska registreras krävs bl.a. att partibeteckningen inte ska kunna antas bli förväxlad med en beteckning som redan är registrerad eller har anmälts för registre- ring, om beteckningarna skulle komma att gälla i samma val. Den ska inte heller kunna antas bli förväxlad med en beteckning som har varit registrerad och gällt för samma slag av val men som avregistrerats för högst på grund av namnbyte och inte heller med beteckning för parti som redan anmält sitt deltagande i val, eller ska anses ha anmält sitt deltagande, om beteck- ningarna skulle komma att gälla i samma val (2 kap. 18 § vallagen). Den som kandiderar för ett parti som anmält sitt deltagande i ett val ska vidare i förväg skriftligen ha samtyckt till kandidaturen. Ett sådant samtycke ska ges in till före valdagen(2 kap. 20 § vallagen). En valsedel som upptar en partibeteckning som inte har anmälts i ett val ska anses ogiltig (13 kap. 7 § första stycket 3 vallagen). Ett kandidatnamn på en valsedel ska anses obefintligt om kandidaten inte har samtyckt till kandidaturen. Detsamma gäller kandidatnamn på valsedel för ett parti som registrerat partibeteckning och anmält kandidater, om kandidaten inte är anmäld (13 kap. 8 § första stycket 3 och 4 vallagen). Som framgått ovan är det frivilligt för ett parti att registrera sin partibeteckning hos . Ett parti behöver inte ha registrerat sin partibeteckning för att anmäla sitt deltagande i ett val. En anmälan om deltagande kan göras före valdagen och de enda krav som ställs rör partibeteckningen och dess förväxlingsbarhet med andra partibeteckningar. Som också framgått ovan är det även frivilligt för partierna att anmäla samtliga sina kandidater för ett visst val och på så sätt ”låsa listorna”. Ett parti kan alltså välja att anmäla sitt deltagande i ett val men inte anmäla kandidater utan i stället ”hålla listorna öppna”, varvid separata samtycken från kandidater kan lämnas in före valdagen. 5.3.2Hur ledamöter och ersättare utses består av 349 ledamöter. För ledamöterna ska det finnas ersättare (3 kap. 2 § regeringsformen, RF). För varje ledamot utses lika många ersättare som ledamotens parti fått mandat i valkretsen, dock minst tre för varje ledamot. En person kan vara ersättare till flera ledamöter. Fullmäktige bestämmer hur många ledamöter lands- tings- och kommunfullmäktige ska ha. Antalet ska bestämmas till ett udda tal och uppgå till ett visst minsta antal beroende på antalet röstberättigade invånare (5 kap. 1 § kommunallagen (1991:900), KL). Fullmäktige bestämmer även hur många ersättare som ska finnas. Antalet ska utgöra en viss andel, dock högst hälften av det antal platser som varje parti får i fullmäktige (5 kap. 4 § KL). I Europa- parlamentet har 20 mandat och alltså lika många ledamöter. Enligt 14 kap. 15 § vallagen (2005:837) utses ersättare i Europaparla- mentet på motsvarande sätt som för riksdagsvalet. fördelar på grundval av resultatet av den slut- liga rösträkningen mandaten i och samt fastställer vilka kandidater som har valts till ledamöter och ersättare. I fråga om val till landstings- och kommunfullmäktige fördelar mandaten mellan partierna och fastställer för varje valkrets vilka kandidater som har valts till ledamöter och ersättare (14 kap. 1 § vallagen). Regler för fördelning av mandat och hur ledamöter utses finns i 3 kap. RF och i 14 kap. vallagen. Ordningen mellan kandidater ska, enligt 14 kap. 9 och 13 §§ vallagen, bestämmas i första hand på grundval av storleken på varje kandidats personliga röstetal. Ett personligt röstetal fastställs på grundval av de särskilda personröster som avgivits för kandidaten. Personligt röstetal ska fastställas bara för en kandidat som fått särskilda personröster till ett antal av av partiets röstetal i valkretsen, dock minst 100 röster vid val till landstings- fullmäktige och 50 röster vid val till kommunfullmäktige. Den kandidat som har störst personligt röstetal tar första plats i ord- ningen, den som har näst störst tar andra plats och så vidare enligt samma grund. Kan inte ett tillräckligt stort antal ledamöter utses på grundval av ett personligt röstetal, ska enligt 14 kap. 10 § vallagen ordnings- följden mellan återstående kandidater bestämmas på grundval av kandidaternas ordningsföljd på valsedlarna enligt ett särskilt beräk- ningssätt. Även ersättare utses i en särskild ordning enligt vilken det i första hand är varje kandidats personliga röstetal som är avgörande. I riksdagsvalet var det 98 av de 349 riksdagsledamöterna samt 19 av de totalt 470 ersättarna som valdes in på personligt röstetal. I valet utsågs vidare totalt i landet 1 678 ledamöter av , varav 444 på personligt röstetal. Det utsågs 12 763 ledamöter av kommunfullmäktige, varav 2 598 på personligt röstetal. Till det kommer 1 967 ersättare för ledamöterna av lands- tingsfullmäktige, varav 54 utsågs på grundval av personligt röstetal, och 7 622 ersättare för ledamöterna av kommunfullmäktige, varav 39 utsågs på grundval av personligt röstetal. I valet till Europaparla- mentet 2014 valdes 14 av de 20 ledamöterna och 4 av de 30 ersät- tarna in på personligt röstetal. Siffrorna i fråga om ersättare avser antalet personer som är ersättare (en person kan vara ersättare för flera ledamöter). Anmärkas bör dock att en person kan vara ledamot och/eller ersättare för ledamot av fler än en av de politiska församlingarna , och kommun- fullmäktige. 869 av ledamöterna och 294 av ersättarna har uppdrag som ledamot eller ersättare i av dessa församlingar. 17 av leda- möterna och 4 av ersättaren har uppdrag som ledamot eller ersättare i alla tre, dvs. , och kommunfull- mäktige1. 1 Uppgifterna har i vissa delar hämtats () på webbplats, under informationen om valet till riksdag, landstings- och kommunfullmäktige samt om valet till . I övriga delar har uppgifterna erhållits vid kontakter med . 5.4.1Partier är ideella föreningar Politiska partier är normalt organiserade i form av en eller flera ideella föreningar. Varje förening är en juridisk person. Riksdags- partiernas verksamhet bedrivs genom ett stort antal ideella före- ningar på central, regional och lokal nivå (se avsnitt 7.2–7.4). Det finns inte någon särskild lag om ideella föreningar. Vissa grundläggande regler har dock utvecklats i rättspraxis. Allmänna principer inom associationsrätten kan vidare tillämpas även på ideella föreningar. Det finns också lagregler som träffar ideella föreningar. Som framgår i det följande omfattas exempelvis vissa ideella föreningar av bokföringsplikt, skyldighet att avge offentlig årsredovisning och krav på att en kvalificerad revisor granskar verk- samheten. En ideell förening kan få ett organisationsnummer, även om det inte är en nödvändighet såsom för exempelvis ekonomiska föreningar (se lagen [1974:174] om identitetsbeteckning för juri- diska personer m.fl.). I lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar definieras en eko- nomisk förening som en förening vilken har till ändamål att främja sina medlemmars ekonomiska intressen genom ekonomisk verk- samhet (1 kap. 1 §). En ideell förening brukar motsatsvis beskrivas som en förening som inte kombinerar ekonomisk verksamhet med syftet att främja sina medlemmars ekonomiska intressen. I littera- turen omnämns tre typer av ideella föreningar (se bl.a. Hemström m.fl., Bolag – Föreningar – Stiftelser. En introduktion., 8 u. 2014, s. 110). Vissa ideella föreningar, bl.a. organisationer på arbetsmark- naden, främjar sina medlemmars ekonomiska intressen genom icke-ekonomisk verksamhet. Andra främjar ideella intressen genom ekonomisk verksamhet. Ytterligare andra föreningar främjar ideella intressen genom icke-ekonomisk verksamhet och dessa kallas ofta för rent ideella föreningar. Politiska partier hör i allmänhet till den sistnämnda kategorin. Till skillnad från vad som gäller för t.ex. ekonomiska föreningar finns det för ideella föreningar inget krav på registrering hos eller någon annan myndighet. Näringsdrivande ideella föreningar ska emellertid föras in i handelsregistret, se 2 § handels- registerlagen (1974:157).