sou · H4B330 · 2016-04-07 00:00:00 — Deltagande är centralt i diskussioner om journalistik och särskilt digital journalistik. Men att rättvisa krävs för att alla ska kunna delta på lika villkor lyfts sällan fram. Det krävs ett rättvist samhälle för att rättigheter ska kunna utnyttjas. Därmed krävs inom journalistiken en medvetenhet om rättvisedimensioner och rättvisekonflikter samt dessas starka koppling till rättigheter. I detta kapitel belyser jag hur ökad medvetenhet om relationer mellan journalistik, rättvisa och rättigheter kan bidra till ett mer hållbart demokratiskt samhälle, inte minst i en globaliserande tid. Medborgares deltagande diskuteras i anslutning till detta utifrån en uppdelning i: direkt deltagande, där medborgare kan göra sig hörda utan journalistisk inramning (utanför journalisters artiklar/inslag) och indirekt deltagande, genom representation av medborgare i jour- nalistiska texter. Detta illustreras med exempel från två områden: (diskussioner om) kommentarsfält på nyhetssajter samt rapportering om minoriteter. I det senare fallet diskuteras hur ursprungsfolk och klimaträttvisa, respektive romer skildras i pressen. Dessa empiriska delar anknyter på olika sätt till centrala ämnen för en rättvis medie politik, nämligen: minoriteters villkor och möjligheter, diskrimine- ring,mångfald,inomnationellasåvälsomtransnationelladimensioner, samt hur medborgare återges av och överlag har möjlighet att delta i medier (se även kapitel kring mångfald i journalistiken). I det följande skisseras en bakgrund gällande lagar, konventioner ochdeklarationeromdiskriminering,mänskligarättigheter,yttrande frihet och mångfald. Denna lägger grunden för den efterföljande genomgången av teorier om och tidigare studier av rättvisa och ansvar respektive rättigheter och demokrati, i relation till globalisering och digitalisering. I avsnittet om rättigheter och demokrati anknyts kort forskning kring kulturjournalistik i press och public service-medier och särskilt pressdebattens betydelse för demokratin. De huvud sakliga empiriska exemplen ges dock i två påföljande avsnitt vilka söker svara på i vilken mån medborgare ur olika grupper kan delta i mediernagenom1)attdeltadirektidiskussionerpådiskussionsforum, såsom kommentarsfält i online-medier genom tillgång till a) tekniska förutsättningar, samt b) sociala förutsättningar som demokratiska säkra samtalsmiljöer och 2) att delta indirekt genom att få sina Journalistik, rättvisa och rättigheter perspektiv erkända och röster hörda i berättelser om gruppen (exemplifierat med forskning om ursprungsfolk och romer). Kapitlet avslutas med en sammanställning av slutsatser och implikationer för mediepolitiken, utifrån de perspektiv som här belyser ämnesområdet. Bakgrund: Diskrimineringsgrunder, mänskliga rättigheter, yttrandefrihet och kulturell mångfald En viktig referenspunkt gällande rättvisa och rättigheter är diskri- mineringsgrunderna. Svensk diskrimineringslagstiftning tar upp sju diskrimineringsgrunder: kön, könsöverskridande identitet/uttryck, etnisk tillhörighet, religion/annan trosuppfattning, funktions nedsättning, sexuell läggning och ålder (Diskrimineringslagen, 2009). om mänskliga rättigheter, som gäller som svensk lag , inkluderar även politisk åskådning samt ”social härkomst […] förmögenhet, börd eller ställning i övrigt”, det vill säga det vi oftast kallar klass (1994:1219). De empiriska exemplen anknyter till diskriminerings- grunderna på olika sätt. Studier av ursprungsfolk och klimaträttvisa samt av romer i medierna anknyter främst till etnicitet (båda grup- perna) och klass (särskilt romer). Möjligheterna till deltagande online anknyter potentiellt till alla diskrimineringsgrunderna då möjligheter till deltagande, bland annat i form av behov av en säker samtalsmiljö ofta begränsas för utsatta grupper som regelmässigt utsätts för hat och hot, online såväl som offline. Studier visar att intersektioner av sociala kategorier är viktiga i dessa sammanhang, ofta utsätts unga ”färgade” (”of color”) kvinnor (kön, etnicitet, ålder) tillsammans med homosexuella (sexuell läggning), medan de som hatar ofta är vita män (etnicitet, kön) (, 2008). Möjligheter att delta begränsas också ofta materiellt genom brist på internetuppkoppling (ojämlik täckning över landet och/eller ojämlik ekonomi) samt brist på tillgänglighet för de med funktionsnedsättning (se t.ex. redogörelse i SOU 2015:94). Artikel 19 i FN:s allmänna förklaring av mänskliga rättigheter lyder: ”Var och en har rätt till åsiktsfrihet och yttrandefrihet. Denna rätt innefattar frihet att utan ingripande hysa åsikter samt söka, ta emot och sprida informationochidéer medhjälpav alla uttrycksmedel och oberoende av gränser” (FN:s allmänna förklaring av mänskliga rättigheter). Detta kapitel fokuserar särskilt på rätten att uttrycka sig Journalistik, rättvisa och rättigheter samt rätten att sprida information. Gränslösheten som understryks (i Internationell konvention om medborgerliga och politiska rättigheter specificerat till ”oberoende av territoriella gränser”) korresponderar med a) diskussionen om rättvisa i en globaliserande värld där nations- gränsers betydelse förskjuts, b) rättigheten att komma till tals i nyhetsmedier där gränser för vilka som kan delta förskjutits av digi- taliseringen, men även c) att internet i sig undergräver regelsystem byggda på fysiska gränser (, 2012; se också kapitel). Detta är av stor vikt för mediepolitiken, som inte kan vara uteslutande nationell utan måste beakta transnationella dimen- sioner (se kapitel för en genomgång av medieutveckling och försvagning av nationell mediepolitik ). Detta resonemang utvecklas i anslutning till de empiriska studierna samt i slutsatserna. I konvention för skydd för och främjande av mångfalden av kulturella yttringar anges vidare följande punkter, som aktualiseras i de exempel jag återkommer till i kapitlet (mediering kring romer respektive ursprungsfolk och klimaträttvisa, reglering av nyhets sajternas kommentarsfält): •Erinrar om att kulturell mångfald som får utvecklas inom en ram av demokrati, tolerans, social rättvisa och ömsesidig respekt mellan folken och kulturerna är en nödvändig förutsättning för fred och säkerhet på lokal, nationell och internationell nivå. •Framhäver betydelsen av kulturell mångfald för ett totalt för- verkligande av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som formuleras i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och i andra allmänt erkända instrument. •Erkänner vikten av traditionell kunskap, däribland ursprungs befolkningarnas kunskapssystem, som en källa till andlig och materiell rikedom samt denna kunskaps positiva bidrag till en hållbar utveckling och behovet av att på adekvat sätt skydda och främja denna kunskap.1 •Är medveten om att kulturell mångfald förstärks av fri rörlighet för idéer och får näring av ständigt utbyte och samspel mellan kulturer. 1 På engelska står det särskilt (”in particular”) ursprungsfolkens kunskapssystem, inte ”däribland” som i den svagare svenska formuleringen. Journalistik, rättvisa och rättigheter •Bekräftar att tankefrihet, yttrandefrihet och informationsfri- het tillsammans med mediernas mångfald gör det möjligt för kulturyttringar att komma till sin rätt i samhället. •Erkänner att mångfalden av kulturyttringar, däribland de traditio- nella kulturyttringarna, är en viktig faktor som gör att enskilda och folk kan uttrycka sig och dela med sig av sina idéer och värderingar. •Beaktar att det är viktigt för alla att kulturerna lever, inbegripet för personer som tillhör minoriteter och för ursprungsbefolkning- arna, vilket uttrycks genom människors frihet att skapa, sprida och distribuera sina traditionella kulturyttringar och få tillgång till dessa för att kunna dra nytta av dem för sin egen utveckling. •Konstaterar att globaliseringen som underlättas av informations och kommunikationsteknikens snabba utveckling skapar helt nya förutsättningar för ett bättre samspel mellan kulturerna, som den utgör en utmaning för den kulturella mångfalden, särskilt med tanke på risken för obalans mellan rika och fattiga länder. Här framhålls samband mellan rätten att uttrycka sig, rätten till information, minoriteters och särskilt ursprungsfolks traditionella kunskap, samt hur globaliseringen skapar nya förutsättningar för samspel mellan kulturer. Rättvisa betonas även explicit i punkt ett. Medier och mänskliga rättigheter är ett sällan diskuterat men framväxande spetsområde inom medieforskningen (se Balabonova, 2015; Pollock 2015). Journalistik kan också i sig betraktas som en mänsklig rättighet (, 2008). I relation till artikel 19 (ovan) är alla på sätt och vis journalister; rätten att uttrycka sig och meddela information gäller alla (, 2008). Eftersom alla inte kan utnyttja detta på samma sätt faller ett stort ansvar på den professionella journalistiken (se respektive och kapitel), och de sätt på vilka den interagerar med allmänheten. Detta belyser den medierade kommunikationens makt och har implikationer för mediepolitiken gällande dess roll att understödja demokratisk och rättvis journalistik såväl som att understödja medborgarna i rätten för alla ”att uttrycka sig och meddela information”, vare sig detta sker genom direkt eller indirekt deltagande. I slutavsnittet utvecklas dessa implikationer utifrån kapitlets empiriska exempel. Journalistik, rättvisa och rättigheter Journalistik, rättvisa, rättigheter: teori, tidigare studier Rättigheter kring information och deltagande i kommunika- tionslandskapet behöver ses i ljuset av rättviseteori för att kunna implementeras . I det följande diskuteras först teorier om rättvisa och ansvar i en globaliserande värld. Sedan följer ett avsnitt kring forskning om kommunikationsrättigheter, särskilt i den digitala eran. Utgångspunkter: rättvisa och ansvar har betydelsen av rättvisa omförhandlats inom politisk filosofi (se Fraser 2008; Nash 2014). Detta har huvudsakligen rört hur globalisering river ner traditionella rättvisegränser – de national- statliga – och hur rättvisa ska kunna uppnås transnationellt. Fraser (2008) skriver att ”felinramning” (”misframing”) – det vill säga inadekvata sätt att inrama en fråga och försöka komma tillrätta med en orättvisa – utgör den värsta orättvisan i globaliserande samhällen. Den förekommer oftast då nationella lösningar tillämpas på orätt visor med transnationella rötter. Dylika exempel är klimatföränd- ringseffekter för ursprungsfolk och situationen för romer i , vilka båda är fenomen där nationsgränser överskrids. Dessa exempel utgör brännande samtida samhällsfrågor, centrala för politisk och social mediebevakning. Liksom inom politisk filosofi framhålls inom medieforskningen att radikalt nytänkande krävs kring journalistisk etik i en globa liserande, digitaliserande tid (se och , 2015). Frågor om rättvisa behöver prioriteras i en ny medieetik och traditionella sätt att inrama händelser/människor/processer behöver globaliseras (Couldry, 2012). Detta liknar uppmaningarna till en ”omförhandlad inramning” (”re-framing”) inom politisk-filosofisk rättviseteori. Medier är de kanske viktigaste ”inramarna”, de som anger tolknings- ramar för händelser och processer, i medialiserade samhällen. Ska en förändring av inramning ske så behöver detta åtminstone delvis ske på mediearenan. En global medie-etik omfattar idéer om (åtminstone potentiellt) globala publiker: journalister är främst ansvariga gentemot mänskligheten, inte mot människor av viss natio- nalitet (, 2005:12). Global journalistisk etik motverkar därför etnocentrism och patriotism. I ljuset av detta behöver även idéer om Journalistik, rättvisa och rättigheter Det är svårare att vara objektiv globalt än nationellt. Deuze (2005) föreslår att rättvisa (”fairness”) ersätter objektivitetsomidealiglobaliserande,digitaliserande(”multimedial”) journalistik.2 Hur kan detta åstadkommas? Jo, till exempel genom att ansvar betonas. Rättvisa är som sagt en förutsättning för att rättigheter ska kunna utnyttjas jämlikt, men rättvisa behöver också stöttepelare; ansvar är en viktig sådan. I Responsibility for skriver (2013) att också ansvar måste utsträckas över nationsgränser genom en ”social sammankopplingsmodell” (”social connection model”), som fram- håller transnationella sociala kopplingar mellan människor, händelser, fenomen (orättvisor). Nationella begränsningar kan bara användas vid tydligt nationella kopplingar. understryker också att ansvar för rättvisa främst bör diskuteras med framtidsfokus. Gällande ursprungsfolk och klimatförändringar uttrycks detta genom att denna generations ansvar gentemot kommande generationer foku- seras (Roosvall, kommande 2016). Gällande situationen för romer i beaktas då på liknande sätt hur framtida generationer ska slippa utsättas för diskriminering. (2013) menar dock att det är minst lika viktigt att diskutera ansvarsfrågan historiskt. orättvisor kan behöva kompenseras och måste vägas in för att adekvat kunna hantera nutida orättvisor. I sådana fall behöver diskussioner och åtgärder kring klimatet inbegripa en medvetenhet om orättvisor som fördelningen av världens resurser bygger på, om att delar av världen nått välstånd genom utsläpp, medan andra nu nekas detta (Roosvall, kommande 2016). Också när det gäller romernas situa- tion bör det beaktas vem som är ansvarig för existerande orättvisor och vem som därmed har ansvar för att rätta till dem, samt huruvida kompensation (”affirmative action”) är motiverad. Meningarna går alltså isär gällande huruvida framtiden eller historien är viktigast för ansvarsfrågan. Båda aspekterna bör beaktas. Det finns inga enkla regler för vilken som bör dominera när. Men en medvetenhet om att dessa frågor bör ställas, och att journalistiken har ett stort ansvar som ”inramare” kan räcka långt. Vad kan då förväntas av oss i relation till orättvisor? Jo, vi kan och börkritiserasomviunderlåterattagera,samtomviagerarotillräckligt, ineffektivt, eller kontraproduktivt (, 2013:144). 2 Till detta läggs professionell distans och opartiskhet. Journalistik, rättvisa och rättigheter mest ansvar för att stå upp mot orättvisa är enligt (2013:145, 147), personer som är privilegierade av samhällsstrukturerna och personer som är ”offer” för orättvisor, samt de som har möjlighet att agera och de som har makt. Dessa påståenden krockar med varandra och blir problematiska i en medialiserad värld. Det är svårt för dem som är utsatta till exempel för klimatorättvisa, som ursprungsfolk som ofta lever i särskilt utsatta områden (i , i , etc.), att komma till tals i medierna och därigenom delta i den offentliga diskussionen om orättvisan – om dylik diskussion ens existerar (Roosvall och , 2015, kommande 2016). När källor regel- bundet/slentrianmässigt hämtas från politiska och andra eliter samt frånvästbaseradeickestatligaorganisationer(”NGOs”)(Atton,2002; , 2003) är det inte rimligt att lägga ansvaret för agerande kring orättvisor på ”offren”. ”Offren” måste i så fall ha möjlighet att uttala sig. Det har de i regel inte. Här samspelar organisationen av politiska toppmöten med organisationen av mediearbetet. Nationalstater för- handlar på FN:s klimattoppmöten, inte transnationella ursprungs- folk, och på plats har de som står utanför förhandlingarna inte tillgång till mediernas öra på samma sätt (Roosvall och , 2015). av politik och medier utesluter på detta sätt ofta ursprungsfolken, liksom andra minoriteter/marginaliserade grupper. Detta utvecklas vidare i genomgången av empiriska exempel i senare avsnitt. Samspel mellan marginalisering i samhället och marginalise- ring i medierna pågick också i rapportering om romer fram till (och , 2015). kan dock utsatta grupper sättas i centrum då de uppfattas som särskilt avvikande och svårbegripliga, vilket sker i rapporteringen kring romer (och , 2015). Även dessa resonemang utvecklas vidare i genomgången av empiriska exempel. Ansvar diskuteras slutligen inom politisk filosofi även i termer av två principer: ”alla-drabbade-principen” (”all-affected principle”) och ”alla-påverkade-principen” (”all-subjected principle”) (Fraser, 2008, 2014; , 2014). Enligt ”alla-drabbade-principen” bör rätt- visa diskuteras relaterat till vilka som är direkt drabbade av orättvisa. Klimatförändringseffekter slår exempelvis olika mot olika delar av världen; ofta särskilt hårt mot områden där befolkningen själv bidragit ytterst lite till utsläpp som orsakat effekterna. Om detta diskuteras i termer av ”alla-drabbade” fokuseras området där effekterna äger rum. Om ”alla-påverkade-principen” i stället appliceras förstås frågan Journalistik, rättvisa och rättigheter också i relation till alla som är implicerade i de strukturer som är orättvisans orsak. Därmed blir i stort sett alla medräknade gällande klimatförändringar (även de som påverkas ”positivt” av välstånd byggt på klimatförstöring). Dessa synsätt kan förstås speglas i mediers rapportering. Det är viktigt vilket som dominerar. På detta område behövs mer kunskap och forskning. Det visar inte minst den intensiva medieringen kring flyktingkrisen i /2016. Hur betraktas ansvar i denna kontext? Tillämpas ”alla-drabbade”- principen, ”alla-påverkade”-principen, eller ingen ansvarsprincip alls? Utgångspunkter: rättigheter och demokrati I antologin and Social : Historical Accounts of Transnational Mobilizations går Padovani och Calabrese (2014) igenom hur tänkandet kring ”rätten att kommunicera” och ”kommunikationsrättigheter” har inramats och bestridits och kontexter, särskilt från tiden (tiden för massmediedeklaration) och . Utvecklingen har ofta skett som reaktioner på regeringsinterven tioner och transformationer i globala kommunikationsstrukturer och visar att NGOs tillvaratagit tillfällen som erbjudits av struk- turförändringar och verkat för mer rättvisa och demokratiska kommunikationsformer (lokalt/nationellt/globalt). Padovani och Calabrese (2014:6) konsoliderar i sin bok kunskapen om ”en fram- växande transnationell rörelse” som ser på kommunikation som en fundamental rättighet. Därmed ger Padovani, Calabrese och övriga antologiförfattare en bakgrund till senare års utveckling gällande medborgares möjligheter till deltagande i digitala medier, samt de diskussioner och regleringar som följt i dessas spår. Padovani och Calabrese (2014:5) definierar kommunikationsrättigheter som både förknippat med en bredare mänskliga rättigheter-diskurs och med termen social rättvisa. Återigen ser vi alltså hur rättigheter och rätt- visa hänger ihop och bör diskuteras tillsammans. (1998) anknyter också till debatten om informations ordningen i världen som fördes i under 1970- talet (”NWICO-debatten”) angående obalans i informationsflödet, det vill säga frågor om orättvisa. Det handlade om att kommuni- kationsnäten i världen byggts upp utifrån en väst-östlig axel och Journalistik, rättvisa och rättigheter konstruerats huvudsakligen för att tillgodose kommunikationsbe- hovet för industrialiserade länder. Vid presentationen av arbetets resultat, , 1980 hade frågan dock urvattnats och arbetet avstannade (, 1998). Eftersom de största och rikaste transkontinentala medieorganisationerna även efter NWICO- debatten i hög grad är baserade i de största och rikaste västländerna så har urval och perspektiv styrts av vad som intresserar dessa länder (van Ginneken, 1998). Detta har också gällt svensk utrikesjournalis- tik (Roosvall 2005, 2014a). Nya förhoppningar uppstod dock i och med digitaliseringen (, 2010). Frågor om rättigheter att uttrycka sig i den digitala tidsåldern bygger ofta på idéer om deltagande demokrati och deliberativ demo- krati (se Strömbäck, 2005). Enligt deltagande-modellen räcker det inte att rösta ja/nej till alternativ som på förhand bestämts av andra i allmänna val, utan demokrati ska bygga på att folket engagerar sig i offentligheten, på ett mer utbrett politiskt agerande (Strömbäck, 2005:335-6). För att uppnå detta behöver folket kunskap och infor- mation som möjliggör kollektivt handlande. Deliberativ demokrati går ett steg längre och understryker också mer specifikt diskussion och argument, vilka ska komma till och från deltagarna/medborg- arna (Strömbäck, 2005:336). Målet för deliberativ demokrati är fred och överenskommelse, byggd på de bästa framförda argumenten (Gutman och , 2009). Ytterligare en demokrati-inriktning, den agonistiska, betonar på liknande sätt argumentens betydelse, men slutmålet är inte fred och överenskommelse; i stället framhävs konfliktens hälsosamma inverkan på demokratin (Mouffe, 2013). Det är dock inte antagonism som åsyftas. Agonism understryker i stället betydelsen av att det inte råder för mycket konsensus, medan ”motståndaren” i diskussionen, till skillnad ifrån ett antagonistiskt förhållningssätt, respekteras (Chambers, 2001; Roosvall, 2014b). Det är viktigt för diskussionen om deltagande i medierna att klargöra vilken demokratisyn denna bygger på; olika demokratisyn får olika implikationer för deltagande. Ur rättviseperspektiv är agonistiska synsätt att föredra eftersom erkännande av klyftor och kampbehov fokuseras. Med agonistiska synsätt erkänns att olika aktörer kan vinna på olika lösningar och diskussionen förs utifrån dessa konflik- ter för att nå de mest rättvisa lösningarna. Det finns tendenser till fokus på den demokratiska potentialen hos politisk kamp i kultur- bevakningen och särskilt i pressens kulturjournalistik. Journalistik, rättvisa och rättigheter kulturredaktörer i pressen (Riegert, Roosvall och Widholm, 2015) ser dock digitaliseringen som ett hot mot denna typ av bevakning med inriktning på etisk-moraliska nationella och globala frågor. Svensk press har upplevt stora nedskärningar (, 2014; se också kapitel av respektive i denna bok) och flera fristående kulturredaktioner har lagts ner/slagits samman med redak- tioner på andra tidningar (GT, , ). Därmed riskerar en ideologisk-politisk (icke parti-politisk) och etisk- moralisk diskussion, som är avgörande för ett hållbart demokratiskt samhälle i globaliseringens tid, att tystna. Det är traditionellt pressen som går före och startar kulturdebatterna (t.ex. ”Bästa ” av ), medan public service-tv och -radio följer efter (Riegert, Roosvall och Widholm, 2015). Därmed räcker det inte att kulturjournalistiken värnas i public service-medierna (vilket är mycket viktigt i sig), den behöver värnas i tidningarna också. Public service-direktiven som skyddar kulturjournalistik och annan journalistik i tv och radio begränsar dessas frihet kring opinionsjournalistik (Riegert, Roosvall och Widholm, 2015). Pressen behöver för att behålla sin roll som fritt medium som kan uppfylla den demokratiska rollen inte bara gällande spridande av information utan också underlättande av dialog (, 2008), därmed skydd som inte begränsar fri opinionsbildning, ekonomiskt skydd i som ofta betecknas ”journalistikens kris”, vilket också är en demokratins kris (Blumler, 2010). Internet är paradoxalt. Det erbjuder möjligheter till motstånd (, 2012). är det affärsverksamhet. Vanliga – och ojämlika – webb 2.0 affärsstrategier är att visserligen ge användare fri tillgång till sajter/forum men att sälja data om användarna till andra intressenter (, 2008). Om alla ska kunna delta på lika villkor behövs dock inte bara jämlik tillgänglighet och öppenhet, utan också skydd. Många kommentarsfält översvämmas av rasistiska och misogyna kommentarer som gör att möjliga användare undviker det offentliga samtalet av rädsla och obehag (se Pöyhtäri, 2014). Många av dessa kommentarer kan vara direkt olagliga. Ett fokus på kommentarsfälten inleder nästa avsnitt. Journalistik, rättvisa och rättigheter Rättigheter, rättvisa och svensk mediebevakning I de följande avsnitten belyses medborgares (o)rättvisa möjligheter att utnyttja rätten till deltagande i medierna från två perspektiv. Först diskuteras undersökningar kring direkt deltagande online, vilket anknyter till artikel 19 i FN:s allmänna deklaration om mänskliga rättigheter och dess fokus på rätten att ”söka, ta emot och sprida information och idéer”.