sou · H4B314 · 2016-03-01 00:00:00 — Av första stycket andra punkten framgår att marknads- föring som endast består i att tillhandahålla tobaksvaror för försälj- ning är tillåten. Det som här avses är endast själva försäljningen i sig (se prop. 2004/05:118 s. 59). Förslaget om exponeringsförbud genomförs lagtekniskt genom ändringar i såväl första stycket 3 och 4 som andra stycket. Genom ändringen i första stycket 3 försvinner möjligheten att inne på försäljningsställen, som inte är specialbutiker, marknads- föra tobaksvaror genom kommersiella meddelanden. Exponerade tobaksförpackningar på försäljningsställen är kommersiella meddel- anden. Det är skillnad mellan att erbjuda tobaksvaror för försälj- ning – vilket är tillåtet enligt första stycket andra punkten – och att visa upp varorna för kunden. För försäljningsställen, som inte är specialbutiker, ska det alltså vara förbjudet att förvara tobaksvaror och deras förpackningar synliga för kunder, dvs. ett exponerings- förbud. Exponeringsförbudet innebär inte att tobaksförpackningar måste förvaras i lådor eller motsvarande, utan det kan vara tillräckligt att förpackningarna hålls dolda bakom gardiner eller liknande. Sådan exponering som sker när en enskild kund blir betjänad och begär att få se en förpackning av ett specifikt varumärke är inte förbjuden. Om man däremot medvetet eller omedvetet än så låter förpackningarna vara synliga bryter man mot exponeringsför- budet. På samma sätt kan tobaksvaror komma att exponeras i sam- band med lagerpåfyllning, städning och liknande. Sådan exponering är inte heller förbjuden. Det som är förbjudet är alltså att förvara tobaksvaror och deras förpackningar så att de är synliga för konsu- menter på försäljningsställen. Bestämmelsen i första stycket 3 innebär vidare att även andra typer av kommersiella meddelanden som marknadsför tobaksvaror är förbjudna inne på försäljningsställen som inte är specialbutiker. För att tillgodose konsumenters informationsintresse ska det på försäljningsställen i stället få finnas neutrala varu- och prislistor. Kravet på neutralitet tar sikte på såväl innehållet som utformningen Varu- och prislistorna ska fylla en för konsumenterna rent informativ funktion. Genom dessa listor ska konsumenten få information om vilka olika tobaksvaror som finns till försäljning och vad dessa varor kostar. Avsikten är alltså inte att listorna ska vara en tillåten kanal för marknadsföring av tobaksvaror. Utgångspunkten är att listorna till sitt innehåll ska omfattas av samma krav som ställs på märkningen på tobaksförpackningar en- ligt bestämmelsen om produktpresentation (se 3 kap. 2 §), men hänsyn måste tas till konsumenternas rätt till relevant information. Exempelvis bör upplysningar om vilken smak en viss snusprodukt har få anges på varu- och prislistorna eftersom det inte finns något generellt förbud mot smaker i snus (jfr 2 kap. 2 § första stycket angående förbud mot karakteristisk smak i cigaretter och rulltobak). Uppgifter om smak, liksom andra uppgifter på listorna, ska vara sakliga. Det innebär att informationen på listorna ska vara nödvän- dig ur konsumentupplysningssynpunkt. Exempelvis får upplysningar som antyder att en viss tobaksvara är mindre skadlig än andra eller har miljöfördelar inte förekomma. När det gäller utformningen av listorna så innebär kravet på neu- tralitet att listorna endast får bestå endast av text. Figurativa inslag, t.ex. bilder och illustrationer får alltså inte förekomma på listorna. Informationen på listorna ska presenteras på ett enhetligt sätt i fråga om layout och typsnitt. Det innebär att vissa varor inte får fram- hävas i förhållande till andra i dessa avseenden. Genom ett bemyndigande i 11 kap. 6 § får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela närmare föreskrif- ter om hur varu- och prislistorna ska utformas och vilka uppgifter sådana listor ska få innehålla. De neutrala varu- och prislistorna behöver inte hållas dolda i butikerna (se dock bestämmelsen i andra stycket), men de får inte vara påträngande och det får endast vara fråga om en återhållsam exponering av sådana listor på det ställe i butiken där varorna säljs. Bestämmelsen hindrar inte att tobaksvaror tillhandahålls för försälj- ning i varuautomater inne på försäljningsställen så länge automaterna inte innehåller någon annan marknadsföring för tobaksvaror än neutralt utformade varu- och prislistor (se även kommentaren till 5 kap. 12 §). Det innebär att sådana tobaksautomater där man kan se tobaksförpackningarna, eller på tryckknapparna kan se ett figur- kännetecken för varan, kan användas som . Undantaget avseende varu- och prislistor gäller endast på fysiska försäljningsställen. Det innebär alltså att undantaget inte gäller för internetbutiker. Det innebär å andra sidan inte att försäljningsstället måste vara permanent inrättat. Under förutsättning att exponerings- förbudet följs hindrar inte lagstiftningen tillfälliga försäljningsställen, exempelvis på festivaler. Sammanfattningsvis innebär alltså införandet av ett exponerings- förbud att den tidigare möjligheten att marknadsföra tobaksvaror genom kommersiella meddelanden tas bort, men att det från det generella marknadsföringsförbudet finns ett undantag för varu- och prislistor. Bestämmelsen i den aktuella punkten gäller inne på för- säljningsställen, dvs. i fysiska butiker. Det innebär att möjligheten att anslå varu- och prislistor inte är tillämplig vid distansförsäljning. Vid sådan försäljning, vilken inbegriper försäljning via Internet, gäller som huvudregel ett marknadsföringsförbud (första stycket första meningen). Webbsidor som omfattas av grundlagsskyddet i YGL är dock undantagna från marknadsföringsförbudet enligt första stycket 1, men omfattas i stället av förbudet mot kommersiella annonser enligt 4 kap. 1 § 3. Bestämmelsen i första stycket 4, som är ny, innebär att expone- ringsförbudet inte ska omfatta specialbutiker för tobaksvaror. Det undantag som tidigare gjorde att försäljningsställen för tobaksvaror inne i butiken fick marknadsföra tobaksvaror genom kommersiella meddelanden som inte var påträngande, uppsökande eller upp- manade till bruk av tobak gäller alltså enligt den nya lagen endast för specialbutiker för tobaksvaror. Även denna bestämmelse om- fattar endast fysiska butiker och är sålunda inte tillämplig vid distansförsäljning. Som angetts i kommentaren till punkten 3 ovan gäller som huvudregel ett förbud mot marknadsföring av tobaks- varor på Internet. En specialbutik för tobaksvaror är en butik som endast säljer tobaksvaror och tillbehör till sådana varor, t.ex. tändare, tändstickor, cigarettpapper, cigarettfilter, pipor och humidorer. En butik som säljer andra varor, t.ex. kosmetiska produkter och kläder, är inte en specialbutik även om varorna har samma varumärken som de tobaks- varor som finns till försäljning i butiken. Försäljningsställen som erbjuder spel och tobak, frukt och tobak och liknande omfattas inte heller av undantaget för specialbutiker. Vid bedömningen av om ett försäljningsställe är att bedöma som en specialbutik, saknar det relevans hur försäljningsstället självt titulerar sig. Att en butik är en specialbutik för tobaksvaror ska framgå av försäljningstillstån- det för försäljningsstället. Enligt bestämmelsens andra stycke ska varu- och prislistor samt kommersiella meddelanden placeras så att de inte är synliga från utsidan av försäljningsstället. Bestämmelsen klargör att tobaksvaror i specialbutiker för tobaksvaror måste vara skyddade från insyn från personer som passerar förbi utanför butiken. Specialbutiker för tobaksvaror kan sålunda inte inrättas i t.ex. förbutiker i stora livs- medelsaffärer eller sådana lokaler i köpcenter där det inte finns väggar som skyddar specialbutiken mot insyn från personer som bara passerar förbi utanför butiken utan att ha för avsikt att besöka butiken. I de fall ett försäljningsställe, som inte är en specialbutik, är utformat så att personer som passerar förbi utanför har stor insyn i butiken, bör varu- och prislistorna kunna placeras t.ex. på disken. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 9.6.6. 4 kap. 3 § Paragrafen innehåller bestämmelser om förbud mot s.k. indirekt tobaksreklam genom kommersiella annonser i vissa medier. Den har överförts oförändrad från 14 a § första stycket tobakslag. 4 kap. 4 § Paragrafen innehåller ett förbud mot indirekt tobaksreklam genom annan marknadsföring än som anges i 3 §. Den har överförts oför- ändrad från 14 a § andra stycket tobakslag. 4 kap. 5 § I paragrafen finns undantag från förbudet mot indirekt tobaksrek- lam enligt 3 och 4 §§. Den har överförts oförändrad från 14 a § tredje stycket tobakslag. 4 kap. 6 § Paragrafen innehåller bestämmelser om förbud mot sponsring. Den har överförts oförändrad från 14 b § tobakslag. 4 kap. 7 § Paragrafen innehåller bestämmelser om sanktioner enligt marknads- föringslagen. Den har överförts oförändrad från 15 § tobakslag. Bestämmelsens formella tillämpningsområde överensstämmer med vad som anges tobakslag. Hänvisningarna i paragrafen innebär att en marknadsföringsåtgärd som strider mot exponerings- förbudet (i 4 kap. 2 § första stycket 3) vid tillämpningen av 5, 23 och 26 §§ marknadsföringslagen (2008:486) ska anses vara otillbör- lig mot konsumenter. Den aktuella bestämmelsens materiella tillämp- ningsområde ändras sålunda som en följd av bestämmelserna om exponeringsförbud. 4 kap. 8 § Paragrafen, som har överförts oförändrad från 18 b § tobakslag, innehåller en skyldighet för tillverkare, partihandlare och importörer av tobaksvaror att lämna in uppgifter om de kostnader som de har haft för reklam, annan marknadsföring och sponsring för sådana varor. Regeringen får enligt 11 kap. 7 § första stycket meddela närmare föreskrifter om rapporteringsskyldigheten enligt paragrafen. 4 kap. 9 § Paragrafen innehåller en skyldighet för tillverkare och importörer av tobaksvaror att lämna in marknadsundersökningar, studier, uppgifter om försäljningsvolymer och i förekommande fall sådana sammanfattningar av marknadsundersökningar som de utför i sam- band med lanseringen av nya produkter. Rapporteringen ska ske år- ligen. Bestämmelsen har överförts från 18 § c första och tredje stycket i propositionens författningsförslag. Bestämmelsen i första stycket har överförts oförändrad från 18 c § första stycket i propositionens förslag. Bestämmelsen kommenteras i propositionen (s. 76–77) enligt följande. Paragrafen är ny. Bestämmelsen innehåller en skyldighet för tillverkare och importörer av tobaksvaror att lämna in marknadsundersökningar, studier, uppgifter om försäljningsvolymer och i förekommande fall sådana sammanfattningar av marknadsundersökningar som de utför i samband med lanseringen av nya produkter. Rapporteringen ska ske . Skyldigheten att lämna in marknadsundersökningar är inte begrän- sad till de marknadsundersökningar och studier som blivit tillgängliga eller utförts under det närmast föregående kalenderåret. Vid det första rapporteringstillfället efter det att bestämmelsen träder i kraft kommer alltså tillverkare och importörer att vara skyldiga att lämna in samtliga tillgängliga och utförda marknadsundersökningar och studier som om- fattas av bestämmelsen. Därefter behöver sådana uppgifter om mark- nadsundersökningar som redan rapporterats inte rapporteras på nytt . Rapporteringsskyldigheten är inte begränsad till tillverkare och im- portörer av någon särskild typ av tobaksvara utan omfattar alla till- verkare och importörer av tobaksvaror. Bestämmelsen har sin grund i artikel 5.6 i tobaksproduktdirektivet. Av artikeln framgår att tillverkare och importörer har en skyldighet att lämna in tillgängliga interna och externa marknadsundersökningar och studier av enskilda konsumentgruppers preferenser, däribland ung- domars och nuvarande rökares, när det gäller ingredienser och utsläpp. Vidare framgår att de ska lämna in sammanfattningar av eventuella marknadsundersökningar som de utfört i samband med lanseringen av nya produkter. Dessutom ska de rapportera om sina försälj- ningsvolymer per märke och typ, i styck eller kilogram, och per med- lemsstat. Paragrafens andra stycke har överförts från 18 c § tredje stycket i propositionens författningsförslag. En anpassning av bestämmelsen har skett med anledning av strukturen i den nya tobakslagen, där bemyndigandena samlats i kapitel 11. Bestämmelsen kommenteras i propositionen (s. 77) enligt följande. I tredje stycket införs ett förbud mot att tillhandahålla tobaksvaror till konsumenter på marknaden om de rapporteringsskyldigheter som har meddelats enligt denna paragraf eller med stöd av den inte har upp- fyllts. Bestämmelsen har sin grund i artikel 23.2 andra meningen i direktivet. Se även kommentaren till 16 §. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela ytterligare föreskrifter om rapporteringsskyldigheten i para- grafen, se 11 kap. 7 § andra stycket. 5 kap. 1 § Genom bestämmelsen i paragrafens första stycke ersätts anmäl- ningsplikten för försäljning av tobak i 12 c § tobakslag med en tillståndsplikt. Tillståndsplikten avser såväl detaljhandel som partihandel. Detaljhandel definieras i lagtexten som försäljning till konsument medan all annan försäljning definieras som partihandel. Dessa definitioner överensstämmer med alkohollagens definition (se 1 kap. 11 § alkohollagen). Den i lagen gjorda begränsningen till försäljning innebär att verksamhet som endast inbegriper anskaffning och innehav inte faller under definitionen av detalj- eller parti- handel, jfr 1 kap. 4 § lagen (2009:366) om handel med läkemedel. Däremot ryms försäljning genom export under partihandelsbegrep- pet under förutsättning att försäljningen inte utgör detaljhandel. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.1 och 5.6.2. Paragrafens andra stycke anger försäljningstillståndets räckvidd. Liksom den nuvarande anmälningspliktiga försäljningen ska den tillståndspliktiga detaljhandelsförsäljningen avse en viss lokal eller annat avgränsat utrymme. Det innebär att en näringsidkare som har flera försäljningsställen måste söka tillstånd för vart och ett av dem. Möjligheterna till marknadsföring kan därmed skilja sig mellan olika försäljningsställen, beroende på om försäljningsstället bedöms vara en specialbutik eller inte (se kommentaren till 4 kap. 2 § ovan). Ett tillstånd till partihandel med tobaksvaror gäller generellt för verk- samheten och är sålunda inte knutet till ett särskilt försäljnings- ställe. Av bestämmelsen framgår vidare att ett försäljningstillstånd kan gälla eller tills vidare. Tillfälliga försäljningstillstånd kan till exempel avse olika typer av festivaler eller andra evene- mang. Till skillnad från vad som gäller för serveringstillstånd enligt alkohollagen ska ansökningar som avser tidsbegränsade tillstånd och sådana som gäller tills vidare behandlas på samma sätt under till- ståndsförfarandet (jfr t.ex. 8 kap. 11 § första stycket alkohollagen) och samma förutsättningar och krav gäller för den tillståndspliktiga verksamheten (jfr t.ex. 8 kap. 3 och 6 §§ alkohollagen). nad görs därför i lagen inte mellan stadigvarande tillstånd och till- fälliga tillstånd. Någon möjlighet för kommunen att på eget initia- tiv begränsa tillståndets giltighet föreligger inte (jfr 8 kap. 2 § andra stycket alkoholalgen). Genom ett bemyndigande i 11 kap. 9 § får regeringen meddela föreskrifter om den tid inom vilken beslut om försäljningstillstånd ska fattas. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.3. I bestämmelsens tredje stycke anges till vilken kommun en ansö- kan om tillstånd till detaljhandel respektive en ansökan om tillstånd till partihandel ska göras. Regleringen innebär att det kan vara nödvändigt för en näringsidkare som avser att bedriva såväl detalj- handel som partihandel med tobaksvaror att ansöka om sådana tillstånd hos olika kommuner, i vart fall om sätet för det företag som vill bedriva partihandel finns i en annan kommun än det eller de försäljningsställen som ansökan om tillstånd till detaljhandel avser. Om en ansökan om partihandel avser ett företag som saknar säte inom landet bör en ansökan kunna ske till den kommun där före- taget har ett fast driftställe för näringsverksamhet. Om företaget har driftställen i flera kommuner, bör det vara tillräckligt att ansö- kan görs till en av dessa kommuner. Begreppet fast driftställe för näringsverksamhet har i detta sammanhang samma innebörd som i inkomstskattelagen (1999:1229). Med begreppet avses sålunda en stadigvarande plats för affärsverksamhet, varifrån verksamheten helt eller delvis bedrivs, se 2 kap. 29 § i den lagen. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.4. 5 kap. 2 § I paragrafen föreskrivs att sökanden måste uppfylla högt ställda krav på lämplighet för att tillstånd ska beviljas. När det gäller en juridisk person måste lämplighetskraven även riktas mot den eller de fysiska personer som har ett betydande inflytande i rörelsen i egenskap av t.ex. verkställande direktör, styrelseledamot, bolagsdel- ägare eller aktieägare med betydande aktieinnehav. Även annan ekonomisk intressent bakom en rörelse kan komma att innefattas i prövningen. Som framgår av 5 kap. 5 § andra stycket ska ändringar avseende uppgifter av betydelse för tillsynen anmälas till kommu- Det innebär bl.a. att betydande förändringar av ägarförhåll- andena måste anmälas. Påvisad underlåtenhet i detta avseende inne- bär att åtgärder enligt 7 kap. 4–6 §§ måste vidtas. Kravet på skötsam- het och personlig lämplighet kvarstår även efter det att tillstånd meddelats. Om brister konstateras föreligger inte längre de förut- sättningar som gäller för meddelande av tillstånd, vilket innebär att tillståndet ska återkallas enligt 7 kap. 6 §. Prövningen av lämpligheten ska avse sökandens personliga och ekonomiska förhållanden i vid mening. Det ankommer på sökanden att visa att lämplighetskravet är uppfyllt. Sökanden kan av kom- munen åläggas att ge in utdrag från myndigheter som har etable- rade rutiner för hantering av relevanta intyg eller handlingar. Ett försäljningstillstånd får inte meddelas utan att och, när ansökan avser partihandel, har yttrat sig över sökandens lämplighet (se 5 kap. 6 § första och andra stycket). Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.5. 5 kap. 3 § Paragrafen motsvarar i sak bestämmelsen i 12 c § andra stycket tobakslag. Som en följd av att den nuvarande anmälnings- plikten ersätts av en tillståndsplikt (se 5 kap. 1 § första stycket) har kravet på egenkontroll och egenkontrollprogran knutits till tillstånds- havaren. Som framgår av 5 kap. 5 § andra stycket utgör egen- kontrollprogrammet en ovillkorlig förutsättning för att sökanden ska kunna beviljas försäljningstillstånd. Kraven gäller för såväl detalj- som partihandeln. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.5 och 5.6.7. Se även kommentaren till 5 kap. 5 § andra stycket nedan. 5 kap. 4 § I paragrafen införs en begränsning av partihandlares möjligheter att leverera tobaksvaror. I enlighet med vad som anges i bestämmelsen får sådan leverans ske endast till den som har tillstånd till parti- handel eller detaljhandel med sådana varor (se 5 kap. 1 § första stycket). Bestämmelsen är inte straffsanktionerad, men vid över- trädelser kan åtgärder vidtas enligt 7 kap. 4–6 §§. håller även ett krav på att partihandlare ska förvissa sig om att mottagaren har ett parti- eller detaljhandelstillstånd, dvs. att mot- tagaren har rätt att sälja tobaksvarorna vidare. Sökanden bör inom ramen för egenkontrollen ha tydliga rutiner för hur detta krav ska uppfyllas. I allmänhet torde det vara tillräckligt att partihandlaren begär en kopia av tillståndsbeslutet från mottagaren, kommunen eller (se avsnitt 12.6 angående Folkhälso- myndighetens tillståndsregister). Kravet innebär inte någon gene- rell skyldighet för partihandlare att vid varje transaktionstillfälle kontrollera mottagarens rätt att sälja varorna vidare. Om en initial kontroll har gjorts av mottagarens tillstånd bör partihandlaren kunna förlita sig på detta, i vart fall om det är fråga om en mottagare som partihandlaren mer eller mindre regelbundet leverarar varor till. Om partihandlaren får kännedom om väsentligt ändrade förhållan- den hos mottagaren, t.ex. betydande ändringar i ägarförhållandena, eller annars har särskilt anledning att ifrågasätta tillståndets giltig- het bör emellertid en ny kontroll ske. En skyldighet att göra en förnyad kontroll bör också föreligga om partihandlaren endast vid enstaka tillfällen har leverarat tobaksvaror till mottagaren och förflutit sedan den senaste kontrollen gjordes. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.7. 5 kap. 5 § I enlighet med vad som föreskrivs i paragrafens första stycke ska tillståndsansökningar vara skriftliga (jfr 8 kap. 10 § första stycket alkohollagen). Enligt bestämmelsen i andra stycket är en ansökan inte komplett utan ett egenkontrollprogram eller om den saknar upplysningar som kommunen behöver för sin tillsyn. Vilka upplysningar som i detta avseende är nödvändiga bör tydligt framgå av ansöknings- blanketten. När den skriftliga ansökan, tillsammans med egenkon- trollprogrammet och de andra intyg eller handlingar som kommu- nen ålagt sökanden att ge in (se kommentaren till 5 kap. 2 § ovan), getts in till kommunen återstår endast att begära in yttrande från och, om ansökan avser partihandel, (se 5 kap. 6 §). Regeringen får meddela föreskrifter om den tid inom vilken tid kommunen därefter ska fatta beslut om försäljningstill- stånd (se 11 kap. 9 §). I bestämmelsen föreskrivs också en skyldighet att utan dröjsmål anmäla förändringar i fråga om sådana uppgifter som behövs för kommunens tillsyn. Sådana förändringar kan t.ex. gälla ägarförhåll- anden eller kontaktuppgifter till tillståndshavaren. En tillståndshavare måste givetvis också anmäla till kommunen om verksamheten läggs ned eller om avbrott sker i den. Enligt paragrafens tredje stycke har kommunen möjlighet att ta ut en avgift för tillståndsprövningen. Grunderna för avgiftsuttaget får bestämmas av kommunfullmäktige (jfr RÅ 1994 ref. 72) och ska följa de allmänna krav om självkostnadsprincipen som finns beträff- ande kommunala taxor. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.5 och 5.6.8. Där redovisar vi också bedömningen att bör få i uppdrag att utarbeta en modell för utformning av kommunala riktlinjer och att ta fram ansökningsblanketter och liknande. 5 kap. 6 § Paragrafen behandlar vilka yttranden som ska inhämtas vid ansök- ningsförfarandet för försäljningstillstånd. Av första stycket framgår att det ska vara obligatoriskt för kommunen att inhämta Polis- myndighetens och, när ansökan om försäljningstillstånd avser parti- handel, yttrande innan beslut i tillståndsfrågan fattas. ska basera sitt yttrande på vad som förekommer i belastnings – och misstankeregistren för den eller de personer som berörs av ansökan. Det krävs emellertid ingen detaljerad redogör- else av registerinnehållet om en sådan redogörelse exempelvis skulle riskera att störa en pågående brottsutredning. Yttranden behöver inte inhämtas om en ansökan uppenbart ändå måste avslås av andra skäl, t.ex. p.g.a. brister i fråga om de formella kraven (se 5 kap. 5 §). Av andra stycket framgår att myndigheterna ska yttra sig om sökandens allmänna lämplighet för verksamheten och redovisa de omständigheter som bedömningen grundar sig på. Uppgiftsskyldig- heten innebär att och får lämna ut uppgifter som myndigheterna behandlar i brottsbekämpande verk- samhet, se 2 kap. 8 § första stycket 6 a polisdatalagen (2010:361) och 9 § lagen (2005:787) om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet. De yttranden eller andra uppgifter som inhämtats måste kommuniceras med sökanden i enlighet med 17 § förvaltningslagen (1986:223), jfr RÅ 1992 ref. 20. Paragrafens tredje stycke innehåller en sekretessbrytande bestäm- melse, se 10 kap. 20 § första stycket offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400) som innebär att en kommun kan begära relevanta uppgifter även från och .