sou · H4B314 · 2016-03-01 00:00:00 — Paragrafen har överförts från 6 § tobakslag. I förhållande till den bestämmelsen har några redaktionella ändringar gjorts och hänvisningarna har anpassats till den nya lagens struktur. Bestäm- melsen innebär inte att det är möjligt att tillåta rökning i delar av de utomhusområden som avses i 6 kap 1 § 4. Med anledning av inför- andet av rökförbud på utomhusområden avseedda att användas av resande i inom kollektivtrafiken (se 6 kap. 1 § 4) har en språklig anpassning gjorts av paragrafens tredje stycke. Ändringen innebär dock inte någon materiell förändring när det gäller möjligheterna till avvikelse från bestämmelserna om rökförbud. Möjligheten till avvikelse ska inte gälla de utomhusområden som omfattas av rök- förbud enligt 6 kap. 1 § 4 och 8–10. Skälen för vår bedömning redo- visas i avsnitt 8.9.2. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om utformningen av ventilation av rökrum, se 11 kap. 11 §. 6 kap. 5 § Paragrafens första och fjärde stycke har överförts från 7 § tobakslag. I hänvisningarna i första stycket har anpassats till den nya lagens struktur med bestämmelserna är i övrigt oförändrade. Paragrafens andra stycke införs ett undantag från ansvarsreg- leringen i första stycket. Undantaget avser sådana entréer till lokaler och andra utrymmen som allmänheten har tillträde och som om- fattas av rökförbudet i 6 kap. 1 § 10. Bestämmelsen innebär att när det gäller sådana entréer ska den som i egenskap av ägare eller på annan grund disponerar över lokalen eller utrymmet innanför entrén ansvara för att rökförbudet vid entrén upprätthålls lokalen oavsett om denne äger eller disponerar över området utanför entrén. Om utrymmet närmast innanför entrén inte angränsar till en lokal eller utrymme för vilken ansvar kan framställas enligt första stycket ska ansvaret ligga på den som äger eller på annan grund disponerar över byggnaden. För en entré till t.ex. ett köpcentrum eller ett kontors- komplex som inrymmer flera olika affärsrörelser eller verksamheter torde sålunda ansvaret normalt ligga på fastighetsägaren. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 8.9.3. Bestämmelsen i paragrafens tredje stycke fastslår innebörden av det ansvar som ligger på den som ansvarar för upprätthållandet av bestämmelserna om rökförbud. Bestämmelsens lydelse överensstäm- mer i allt väsentligt med vad som uttalas i motiven till 7 § tobakslag (prop. 1992/93:185 s. 56). Bestämmelsen innebär därför, i förhållande till rökförbudet lag, endast att ansvaret tyd- liggörs i lag. Bestämmelsen är inte avsedd att vare sig inskränka eller utvidga ansvaret beträffande de miljöerna. Till följd av utvidg- ningen av rökförbudet i 6 kap. 1 § innebär dock bestämmelsen ett utökat ansvar för den eller de personer som ansvarar för sådana rökfria utomhusområden. I kravet på tydlighet får bl.a. anses ligga att befintliga askkoppar – eller markerade områden där rökning tidi- gare varit tillåten – inom det rökfria området måste tas bort. Enligt bestämmelsen i fjärde stycket får den som trots tillsägelse röker där rökning inte är tillåten avvisas. Bestämmelsen har över- förts oförändrad från 7 § andra stycket tobakslag. Den föreslagna utvidgningen av rökförbudet (se 6 kap. 1 och 7 §§) inne- bär dock att bestämmelsen blir tillämplig i fler rökfria miljöer och på användningen av fler typer av produkter. Det är den som är ansvarig för den rökfria miljön, eller dennes representant, som av- gör om avvisning ska ske. Det ligger i sakens natur att våld från den som ansvarar för att rökförbudet upprätthålls inte bör användas för att avlägsna den som på en sådan plats olovligen röker. Lagen ger inte någon annan befogenhet att använda våld än den som kan följa av regler om nödvärn och nöd. I det sammanhanget kan nämnas att en vägran att efter avvisning avlägsna sig under vissa förutsättningar kan vara straffbar som olaga intrång (4 kap. 6 § andra stycket ). Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 8.9.4. 6 kap. 6 § Paragrafens har överförts från 8 § tobakslag. I förhållande till den bestämmelsen har en redaktionell ändring gjorts och hän- visningarna anpassats till den nya lagens struktur. Därutöver har paragrafen gjorts tillämplig på utsläpp från sådana produkter som anges i 6 kap. 7 §. Det innebär att en arbetstagare inte mot sin vilja ska behöva utsättas för t.ex. ånga från e-cigaretter. 6 kap. 7 § I paragrafen likställs tobaksrökning, vid tillämpningen av bestäm- melserna om rökförbud, rökning av örtprodukter för rökning (se 2 § 1) och användningen av elektroniska cigaretter och njutnings- medel som till användningssättet motsvarar rökning med som inte innehåller tobak. En elektronisk cigarett definieras i tobaksproduktdirektivet (arti- kel 2.16) som en produkt som kan användas för konsumtion av nikotinånga via ett munstycke, eller beståndsdel av den produkten, inbegripet en patron, en tank och anordningen utan patron eller tank. Vidare anges att elektroniska cigaretter kan vara avsedda för att användas endast en gång eller vara påfyllningsbara med hjälp av en påfyllningsbehållare och en tank, eller laddningsbara med engångs- patroner. Elektroniska cigaretter med nikotin klassas som läkemedel i . Det har därför inte bedömts nödvändigt att genomföra direktivets bestämmelser om elektroniska cigaretter i svensk rätt (se artikel 20.1 och avsnitt 4.4). Följaktigen har elektroniska cigaretter inte definierats eller på annat sätt reglerats i tobakslagstiftningen. För tillämpningen av paragrafen är någon sådan definition inte heller nödvändig. Med elektroniska cigaretter avses enligt paragrafen pro- dukter som innehåller nikotin. Om en förutsättning för att niko- tinet ska frigöras är att detta upphettas eller på annat sätt förångas innebär inhaleringen en sådan användning som till användnings- sättet motsvarar rökning. Om en elektronisk cigarett inte innehåller nikotin är den inte att klassificera som läkemedel. Den utgör då i stället ett njutningsmedel, vars användning faller under paragrafens tillämpningsområde om övriga förutsättningar – inhalering efter för- ångning eller annan upphettning – är uppfyllda. omfattar bl.a. alla de elektroniska cigaretter som finns på mark- naden . Nikotinläkemedel är att betrakta som läkemedel och utgör därför inte något njutningsmedel i den mening som avses i bestämmelsen. Användningen av sådana produkter omfattas därför inte, med undantag för elektroniska cigaretter innehållande nikotin, av bestämmelsen. Det finns också e-cigarettliknande anordningar som innehåller tobak, men som vid användningen aldrig når förbränningspunken utan endast värmer tobaken på elektronisk väg och på så sätt avger inhalerbara partiklar. Även användningen av sådana produkter om- fattas av paragrafens tillämpningsområde. Det gör också t.ex. använd- ningen av vattenpipor, oavsett om det finns tobak i rökmassan eller om inhaleringen sker efter upphettning av s.k. rökstenar, dvs. en mineralmassa som har besprutats med nikotin eller annan substans. Bestämmelsen innebär alltså, tillsammans med regleringen i 6 kap. 1 § 5, i praktiken ett förbud mot vattenpipscaféer. Som framgår av bestämmelsen i 1 kap. 4 § ska lagen inte tillämpas på rökbara produkter som enligt annan lagstiftning är klassificerade som narkotika eller som hälsofarliga varor. Användning av sådana produkter omfattas sålunda inte av rökförbudet i denna lag även om de till användningssättet motsvarar rökning. Användning eller innehav av sådana produkter är straffrättsligt sanktionerat, se 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen (1968:64) och 4 § lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Det innebär att användning eller innehav av sådana produkter, oavsett om det sker i de miljöer där det råder rökförbud, är en fråga för de brottsbekämpande myn- digheterna. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 8.9.6. 7 kap. 1 § Paragrafen har överförts från 19 § i propositionens författnings- förslag. I förhållande till det förslaget har begreppet central tillsyn renodlats. Med central tillsyn avses här det som i regeringens skriv- else En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn (skr. 2009/10:79) be- nämns tillsynsvägledning, dvs. ”tillsyn över tillsynen”. De centrala tillsynsmyndigheterna ansvarar sålunda för samordningen av till- synen och kan vid behov utfärda föreskrifter kring tillsynen. centrala tillsynen bör närmare bestå i utvärdering, uppföljning och samordning av tillsynsverksamheten samt stöd och råd till tillsyns- organen. Renodlingen av begreppet central tillsyn har medfört att en del av det tidigare centrala tillsynsansvaret enligt paragrafen har omfor- mulerats till ett tillsynsansvar och till följd av det över- förts till 7 kap. 2 §. Av bestämmelsen framgår att utövar cen- tral tillsyn när det gäller kommunens och tillsyn över bestämmelserna om hälsovarningar, produktpresentation samt om spårbarhet och säkerhetsmärkning i 3 kap. 1–3 §§, bestämmelserna om handel m.m. enligt 5 kap. 1–10 och 12–14 §§ samt bestämmel- serna om sådana rökfria miljöer som avses i 6 kap. 1 § och som inte är upplåtna enbart för personal samt lokaler som avses i 6 kap. 2 §. Vidare framgår att KO utövar central tillsyn när det gäller kommu- nens och tillsyn över bestämmelserna om mark- nadsföring m.m. i 4 kap. 1–5 §§ när det gäller marknadsföringsåtgär- der på eller i anslutning till försäljningsställen. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 6.3.5 och 12.2. 7 kap. 2 § I paragrafen, som har överförts från 19 a § i propositionens författ- ningsförslag, anges vilka myndigheter som ansvarar för den omedel- bara tillsynen av bestämmelserna i tobakslagen och anslutande före- skrifter. I förhållande till propositionens författningsförslag har en del av den centrala tillsyn som och KO en- ligt det förslaget ansvarade för förts över till det aktuella lagrum- met (se även kommentaren till 7 kap. 1 §). Med omedelbar tillsyn avses här sådan tillsyn som tillsynsbegrep- pet enligt regeringens skrivelse En tydlig, rättssäker och effektiv till- syn (skr. 2009/10:79) främst bör användas för. Det är sålunda i praktiken fråga om operativ tillsyn, dvs. tillsyn direkt mot verk- samheter. Den omedelbara tillsynen omfattar alltså en självständig granskning för att kontrollera om tillsynsobjekt uppfyller krav som följer av tobakslagen och anslutande föreskrifter och som vid be- hov kan leda till beslut om åtgärder som syftar till att åstadkomma rättelse av den objektsansvarige. I första stycket 1 har tillsynsansvar förtydligats med hänsyn till att verkets centrala tillsynsansvar tagits bort. Skälen för förslaget redovisas i avsnitt 12.2. har i första stycket 2 införts som tillsynsmyn- dighet tillsammans med kommunerna. och kom- munerna får sålunda ett likvärdigt formellt tillsynsansvar. Det inne- bär för del att myndigheten, förutom att som tidigare utöva omedelbar tillsyn över bestämmelserna om handel m.m., även kommer att utöva sådan tillsyn över de övriga bestäm- melser som kommunen har tillsyn över enligt första stycket 2 a, b och d. får alltså ett i vissa delar nytt tillsynsansvar. Avsikten är dock att den direkta och löpande tillsynen alltjämt ska ankomma på kommunen och att tillsyn ska vara subsidiär till denna. Motsvarande reglering finns i alkohollagen. Hur samarbetet mellan kommunen och ska utformas regleras lämpligen lokalt på samma sätt som sker när det gäller alko- holtillsynen. Skälen för förslaget redovisas i avsnitt 12.3. Kommunen och utövar, enligt första stycket 2 a, tillsyn över bl.a. bestämmelser om spårbarhet enligt 3 kap. 3 § på försäljningsställen. Eftersom spårbarhetsbestämmelserna är nya, innebär bestämmelsen en utvidgning av tillsynsansvaret. Skälen för förslaget redovisas i avsnitt 6.3.5. Kommunen och utövar vidare, enligt samma bestämmelse, tillsyn över bl.a. bestämmelsen om produktpresenta- tion i 3 kap. 2 §. Enligt tobakslag är KO tillsynsmyndighet i detta avseende. I propositionen föreslås att kommunen ensam ska ha ansvar för tillsynen av bestämmelsen. Även om KO inte längre enligt tobakslagen har något tillsynsansvar över bestämmelsen kom- mer KO, som konstateras i propositionens författningskommentar (s. 78), även fortsättningsvis vara oförhindrad att med stöd av marknadsföringslagen ingripa mot en marknadsföringsåtgärd som strider mot 3 kap. 2 § (9 a § i propositionens författningsförslag). Detta eftersom en sådan åtgärd är att anse som otillbörlig vid tillämp- ningen av 5, 23 och 26 §§ marknadsföringslagen (se 4 kap. 7 §). Enligt första stycket 2 b utövar kommunen och tillsyn över bestämmelserna om marknadsföring m.m. i 4 kap. 1–5 §§ när det gäller marknadsföringsåtgärder på eller i anslutning till för- säljningsställen. Det innebär att kommunen och utövar tillsyn över de nya bestämmelserna om exponeringsförbud i 4 kap. 2 § första stycket 3 och 4 samt andra stycket. Kommunen och utövar även omedelbar tillsyn över det med exponeringsförbudet sammanhängande förbudet mot självbetjäning av tobaksvaror i 5 kap. 12, vilket framgår av hänvisningen till denna bestämmelse i första stycket 2 c. Även om de materiella bestämmel- serna om marknadsföringen på försäljningsställen ändras, är det inte i formell mening fråga om en utvidgning av tillsynsansvaret efter- som kommunen även enligt tobakslag har ett tillsynsansvar för marknadsföring i butiker. Skälen för förslaget redovisas i avsnitt 9.6.6. Kommunen och har enligt första stycket 2 c tillsynsansvar över bestämmelserna om handel m.m. enligt 5 kap. 1–10, 12–14, 17 och 18 §§. Tillsynsansvaret för dessa myndigheter ändras därmed från att ha avsett de tidigare bestämmelserna om anmälningsplikt till att avse de nya bestämmelserna om tillstånds- plikt. Eftersom tillståndsplikten, till skillnad från anmälningsplikten, även omfattar partihandeln innebär bestämmelserna ett utökat till- synsansvar för myndigheterna. I praktiken kan tillsynens innehåll också komma att förändras eftersom en avsaknad av försäljnings- tillstånd, till skillnad från en avsaknad av en anmälan, inte kan läkas genom ett telefonsamtal i samband med tillsynsbesöket. Kommunen och tillsynsansvar utökas därutöver till att avse den nya bestämmelsen om minsta innehåll i snusförpackningar i 5 kap. 13 tredje och fjärde styckena. och tillsyn, i de delar myndigheter- nas tillsyn är operativ, har överförts till första stycket 3 och 4. Skälen för förslaget redovisas i avsnitt 12.2. Andra stycket har överförts från bestämmelsen 19 a § andra stycket tobakslag. Som en följd av att kommunens och Polis- myndighetens tillsynsansvar enligt första stycket 2 utvidgas i ovan angivna avseenden, utvidgas även länsstyrelsernas tillsyn i motsvar- ande utsträckning. 7 kap. 3 § Paragrafen har överförts från 19 c § tobakslag men har anpassats till den införda tillståndsplikten för tobaksförsäljning. När det gäller förbud och förelägganden meddelade med stöd av 20 § lag (7 kap. 4 § i den nya tobakslagen) framgick av den tidigare lydelsen att befogenheten att meddela sådana beslut inte kunde överlåtas till en annan kommun. I detta avseende skiljer sig bestämmelsen inte från den tidigare. Enligt bestämmelsen tobakslag var det inte heller möjligt för en kommun att överlåta befogenheten att besluta om försäljningsförbud och varning. Möj- ligheten att meddela försäljningsförbud har i den nya lagen tagits bort och ersatts av en möjlighet att återkalla ett tillstånd. Möjlig- heten att meddela varning kvarstår. Av hänvisningen i paragrafen framgår att en kommun inte får överlåta befogenheten att meddela en tillståndshavare varning eller återkalla ett försäljningstillstånd. Se vidare kommentaren till 7 kap. 5 och 6 §§. 7 kap. 4 § Bestämmelsen i paragrafens första stycke har överförts från 20 § andra stycket tobakslag, men en redaktionell ändring har gjorts och hänvisningen har anpassats till tobakslagens nya struktur. Eftersom tillsyn, i de delar denna är opera- tiv, har överförts till 7 kap. 2 § första stycket 3 har Folkhälso- myndigheten samma befogenheter som tidigare vid sådan tillsyn som anges i den bestämmelsen. Med anledning av den i 5 kap. 1 § införda tillståndsplikten för tobaksförsäljning har i 7 kap. 5 och 6 §§ införts möjligheter för kommunen att under vissa förutsättningar meddela en tillståndshavare varning eller att återkalla försäljningstillståndet. Sanktionerna i nu aktuell bestämmelse, dvs. förbud och förelägg- anden, blir därför främst relevanta vid överträdelser av andra bestäm- melser än sådana som rör tillståndspliktig försäljning, t.ex. regler om rapporteringsskyldighet till och bestäm- melser om rökförbud. Bestämmelsen i det andra stycket har överförts oförändrad från 20 § tredje stycket tobakslag. Bestämmelsen i paragrafens tredje stycke har överförts från 19 § andra stycket tobakslag. I förhållande till den bestäm- melsen har endast en redaktionell ändring gjorts. 7 kap. 5 § I paragrafens regleras de situationer då återkallelse av försäljnings- tillstånd ska ske. Enligt punkten 1 är en följd av att ett försäljningstillstånd inte längre utnyttjas att det ska återkallas. Ett försäljningstillstånd kan också återkallas på tillståndshavarens egen begäran. Enbart en sådan begäran från en tillståndshavare medför dock inte att försäljnings- tillståndet upphör att gälla, utan tillståndet gäller till dess att till- ståndsmyndigheten har meddelat beslut om återkallelse. Det kan i sammanhanget erinras om den skyldighet en innehavare av försälj- ningstillstånd har enligt 5 kap. 5 § andra stycket andra ledet tobaks- lagen anmäla förändringar av betydelse för kommunens tillsyn, t.ex. om verksamheten läggs ned eller överlåts till någon annan. På sätt som framgår av kommentaren till 7 kap. 6 § är avsikten att varning ska vara förstahandsåtgärd vid överträdelser av de regler som gäller för försäljning. En återkallelse av ett försäljningstillstånd är en mycket ingripande åtgärd och bör förekomma endast i de allvarligaste fallen. Det kan dock finnas tillfällen då återkallelse av försäljningstillståndet måste ske utan föregående varning. Som exem- pel på sådana situationer kan nämnas – utöver tillåtande av brottslig verksamhet på försäljningsstället enligt punkten 3 – allvarlig ekono- misk misskötsamhet eller att tillståndshavaren gjort sig skyldig annan brottslighet som, om förhållandena hade förelegat vid till- ståndsprövningen, inneburit att sökanden inte skulle ha uppfyllt lämplighetskraven (se 5 kap. 2 §). Återkallelse av tillståndet ska i sådana fall ske enligt punkten 2. Om det med tillståndshavarens vetskap har förekommit brotts- lig verksamhet på försäljningsstället eller i anslutning till detta – och utan att tillståndshavaren har ingripit – kan grund för att åter- kalla försäljningstillståndet föreligga enligt punkten 3. Sådan grund kan också föreligga när brottslig verksamhet har skett inom den utanför försäljningsstället, men inom verksamheten. En tillstånds- havare är sålunda skyldig att ingripa mot brottsliga förfaranden som sker inom den tillståndspliktiga partihandeln. Återkallelse av försäljningstillståndet bör i en sådan situation kunna ske utan före- gående varning. Den brottslighet som avses i bestämmelsen är så- dan brottslighet som skulle medföra att tillståndshavaren själv hade ansetts olämplig vid tillståndsprövningen. En tillståndshavare som har kännedom om att det förekommer brottslig verksamhet på eller i anslutning till försäljningsstället måste alltså på ett eller annat sätt ingripa eller vidta åtgärder mot denna för att undvika risken för återkallelse av försäljningstillståndet. Enligt punkten 4 kan ett försäljningstillstånd återkallas om till- ståndshavaren har tilldelats en eller flera varningar utan att de för- hållanden som föranlett varningen har rättats till. Detta innebär att en återkallelse av försäljningstillståndet enligt denna punkt aktua- liseras i situationer där kommunen har meddelat tillstånds- havaren en eller flera varningar utan att denne har vidtagit rättelse. Kommunen har bevisbördan för att förutsättningarna för till- ståndsåterkallelse är uppfyllda. Vad gäller de krav som ska ställas på bevisningen bör vägledning kunna hämtas från den praxis som ut- arbetats i fråga om serveringstillstånd enligt alkohollagen. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.9. 7 kap. 6 § I stället för återkallelse enligt 5 § kan tillståndshavaren meddelas varning, om varning kan anses vara en tillräckligt ingripande åtgärd. En varning kan också, i allvarligare fall eller vid upprepade över- trädelser, meddelas om tillståndshavaren brutit mot denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. I paragrafen ges kommunen möjlighet att, i stället för att åter- kalla tillståndet enligt 7 kap. 5 §, meddela en tillståndshavare en varning. En förutsättning är att en varning i det enskilda fallet kan anses vara en tillräckligt ingripande åtgärd. I kommentaren till 7 kap. 5 § har nämnts några fall där återkallelse bör ske utan föregående varning. Enligt paragrafen kan en varning också meddelas vid överträd- else av lagens bestämmelser eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Syftet med en varning är att tillståndshavaren ska ges en möjlighet att rätta till de förhållanden som har föranlett var- utgör varningen en administrativ sanktion som i förlängningen, om inte de förhållanden som föranlett varningen rättas till, kan leda till att tillståndet återkallas. Som framgår av bestämmelsen är därför varning avsedd att utfärdas i allvarligare fall eller vid upprepade överträdelser. Det ska alltså vara fråga om bris- ter eller förhållanden som motiverar ett särskilt påtryckningsmedel. Mindre brister torde lämpligen, i vart fall i ett initialt skede, kunna hanteras genom påpekanden från tillsynsmyndigheterna. Skälen för vårt förslag redovisas i avsnitt 5.6.9. 7 kap. 7 § Paragrafen har överförts oförändrad från 22 § tobakslag. 7 kap. 8 § Paragrafen har överförts från 22 a § tobakslag. Hänvis- ningen i den bestämmelsen har anpassats till den nya lagens struktur. 7 kap. 9 § Paragrafen har överförts från 22 b § första stycket tobaks- lag men har anpassats till de införda möjligheterna att meddela en tillståndshavare av ett försäljningstillstånd en varning eller återkall- else. Vad som framkommit genom kontrollköp får alltså inte ut- göra grund för kommunen att meddela förelägganden, förbud, var- ning eller återkallelse enligt 7 kap. 4–6 §§. 7 kap. 10 § Paragrafen har överförts oförändrad från 23 § tobakslag. 7 kap. 11 § Bestämmelsen i paragrafens första stycke har överförts från 23 b § första stycket tobakslag. Den tidigare möjligheten för en tillsynsmyndighet att omhänderta tobaksvaror har tagits bort, se avsnitt 12.7. Till följd av detta och den nya lagens struktur har en anpassning gjorts av hänvisningen i bestämmelsen. Bestämmelserna i andra stycket har överförts oförändrat från mot- svarande stycke i 23 b § tobakslag. 7 kap. 12 § Paragrafen har överförts oförändrad från 24 § tobakslag. 7 kap. 13 § Paragrafen innehåller bestämmelser om underrättelseskyldighet. Bestämmelserna i första och andra stycket har överförts oförändrade från motsvarande stycken i 23 a § tobakslag. I paragrafens tredje stycke införs en skyldighet för kommunerna att underrätta om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan ha betydelse för myndighetens till- synsuppdrag. De underrättelser som kan komma i fråga är t.ex. iakttagelser som kommunen gjort vid sin tillsyn på försäljnings- ställen, eller vid tillsynen över bestämmelserna om rökfria miljöer, och som är av intresse för tillsynsverksam- het. centrala tillsynsansvar framgår av 7 kap. 1 § och myndighetens omedelbara tillsynsansvar av 7 kap. 2 §. Under- rättelseskyldigheten riktar sig mot kommunerna, vilka alltså har att avgöra vilka förhållanden som bör under- rättas om. kan vid behov ge kommunerna råd och stöd avseende fullgörandet av underrättelseskyldigheten, dvs. tillhandahålla information om vilken typ av underrättelser som kan vara relevanta för myndighetens tillsyn.