sou · H4B356 · 2016-09-02 00:00:00 — Rätten till skadestånd faller också bort om arrangören visar att felet beror på ett hinder utanför arrangö- rens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit (16 § andra stycket). Kontroll- ansvaret omfattar även tidigare led (16 § tredje stycket). Rätten till prisavdrag kvarstår dock även om skadestånd är uteslutet därför att felet faller utanför kontrollansvaret. I praktiken torde det alltså inte vara någon större skillnad på hur arrangörens skadeståndsansvar ska bedömas vid tillämpning av 15 och 16 §§. I 17 § paketreselagen sägs att skadestånd enligt 15 och 16 §§ omfattar ersättning för ren förmögenhetsskada, personskada och sakskada. Bakgrund och gällande rätt 3.1.7Paketreselagens förhållande till EU-förordningar och internationella konventioner I 18 § paketreselagen stadgas att vissa skador, som omfattas av andra bestämmelser, ersätts enligt de bestämmelserna i stället för enligt paketreselagen. De bestämmelser som åsyftas är de som finns dels i ett antal uppräknade lagar, dels i vissa EU-förordningar som genomför internationella konventioner. Närmare bestämt gäller undantaget skador som omfattas av bestämmelserna i mentets och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss (Atenförordningen), Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods, sjölagen (1994:1009), rådets förordning (EG) nr 2027/97 av om lufttrafikföretags skadeståndsansvar avse- ende lufttransport av passagerare och deras bagage, lagen (2010:510) om lufttransporter, och rådets förordning (EG) nr 1371/2007 av om rättigheter och skyldig- heter för tågresenärer (Tågpassagerarförordningen), järnvägstrafik- lagen (1985:192) och lagen (2015:338) om internationell järnvägs- trafik. Bestämmelsen innebär att de regler om skadestånd som finns i de uppräknade rättsakterna ska tillämpas i stället för motsvarande regler i paketreselagen, när skadorna omfattas av bestämmelserna i dessa rättsakter. De bakomliggande internationella konventionerna och förordningarna innehåller detaljerade regler om skadestånds- ansvar för den som ansvarar för transporten. I de fall då de i 18 § paketreselagen hänvisade reglerna ska tillämpas i stället för paket- reselagens bestämmelser blir effekten den att de transporträttsliga konventionerna, lagarna och förordningarna gäller i fråga om förut- sättningarna för skadeståndsansvar och i fråga om beräkningen av skadeståndet. De beloppsbegränsningar som finns i de uppräknade rättsakterna gäller alltså. Arrangören är dock enligt 18 § paketrese- lagen alltid skyldig att ersätta resenären för vad denne har rätt att fordra enligt de nämnda bestämmelserna. Arrangören har alltså ett primärt skadeståndsansvar i förhållande till resenären. Huruvida paketresearrangören i sin tur kan vända sig till den aktuella trans- portör som bär ansvar för förseningen eller för att resan ställts in regleras inte i paketreselagen (prop. 1992/93:95, s. 94). Bakgrund och gällande rätt Vid tillkomsten av paketreselagen valdes denna lagtekniska lös- ning för att undanröja konflikter mellan paketresereglerna och skadeståndsregler rörande skador på passagerare och deras resgods i de lagar och konventioner som då var gällande för del på transportområdet. Det ansågs olämpligt att för paketresorna göra ingrepp i de väletablerade ansvarsförhållanden som utformats med särskilt hänsynstagande till de speciella förhållanden som präglade transportmedlet och avtalssituationen (prop. 1992/93:95 s. 28). har uppräkningen i 18 § kompletterats med lagen (2015:338) om internationell järnvägstrafik, Atenförordningen och Atenkonvention (se SFS 2015:343, 2015:345 samt 2015:355). I ARN:s praxis har 18 § paketreselagen tolkats så att de hänvisade bestämmelserna ska tillämpas i stället för paketreselagens bestäm- melser även vid förseningar av flygtransport av passagerare (; 95-4501) och vid försenat bagage (; 2001-6029). Merkostnader som resenären åsamkats till följd av att en sjötransport ställts in har däremot ansetts inte utgöra sådan skada som omfattas av sjölagens bestämmelser, eftersom sjölagen inte innehåller regler rörande inställd utan endast försenad resa. I det aktuella fallet tillämpades i stället paketreselagens regler (; 94-3300). 3.1.8Paketreselagens regler rörande reklamation Som redogjorts för har resenären rätt att i vissa fall från- träda avtalet till följd av arrangörens avtalsbrott eller ändring av avtalsvillkoren, förutsatt att resenären inom skälig tid meddelar arrangören eller återförsäljaren sin avsikt att frånträda avtalet (12 § tredje stycket paketreselagen). En reklamationsplikt föreligger också i de fall resenären vill göra gällande fel som avses i 15 eller 16 § paketreselagen. Enligt 19 § paketreselagen får resenären inte åbe- ropa fel som avses i dessa bestämmelser om resenären inte inom skälig tid efter det att denne märkt felet underrättar arrangören eller återförsäljaren om felet. Resenären behöver emellertid inte ange vad denne anser bör göras åt felet eller vilken kompensation denne anser sig berättigad till. Vad som krävs för att skälighets- rekvisitet ska anses vara uppfyllt skulle, enligt förarbetena, få av- göras från fall till fall. Av betydelse för bedömningen kunde vara Bakgrund och gällande rätt vilken typ av fel det rört sig om och hur svårt eller lätt det varit för resenären att komma i kontakt med arrangören eller återförsäljaren. Vidare ansågs det kunna få betydelse om resenären haft skäl att anta att den som skulle fullgöra prestationen på platsen skulle åt- gärda felet. I övrigt ansågs ledning för tillämpningen kunna hämtas ur förarbetena till konsumenttjänstlagen (prop. 1992/93:95, s. 95 f.). I ARN:s praxis har reklamation som skett efter hemkomsten an- setts inte ha gjorts inom skälig tid, när arrangören bedömdes ha haft möjlighet att åtgärda felet om reklamation gjorts på plats (ref. 1997-5636). Bedömningen av om resenären har reklame- rat inom skälig tid torde rimligen också vara beroende av bl.a. om arrangören har uppfyllt sin skyldighet enligt 8 § paketreselagen att se till att avtalet innehåller uppgifter som gör det möjligt för rese- nären att komma i kontakt med arrangören eller återförsäljaren under resan. Har arrangören eller återförsäljaren handlat grovt vårds- löst eller i strid mot tro och heder får resenären åberopa fel även om denne inte reklamerat inom skälig tid (19 § andra stycket). Resenärens skyldighet att reklamera ska enligt 19 § tredje stycket paketreselagen framgå tydligt av avtalet. har enligt 21 § paketreselagen (1992:1672) till- syn över att lagen följs. Tillsynen ska utövas så att den inte vållar större kostnad eller olägenhet än som är nödvändigt. Ordalydelsen i 21 § paketreselagen ”tillsyn över att denna lag följs” medger en vid tillsyn. I förarbetena till reglerna anfördes att det fick ankomma på att inom ramen för de befogenheter som lagen gav avgöra hur tillsynen lämpligast borde utformas. Det förutsattes att tillsynen skulle komma att omfatta bl.a. informationsreglerna, reglerna om hur avtal ska träffas samt utformningen och tillämp- ningen av avtalsvillkor (prop. 1992/93:95, s. 54). Enligt uppgift från öppnar verket tillsyns- ärenden antingen på eget initiativ eller på grund av en anmälan som inkommit. –2015 mottog verket 96 anmäl- ningar (38 st. , 18 st. och 40 st. ). Anmälningarna rörde främst marknadsföringsfrågor. Bakgrund och gällande rätt den öppnas mot bakgrund av missförhållanden som verket upp- märksammat via t.ex. , media eller sin omvärldsbevakning. Enligt verket kan en granskning av ett bolag också baseras på en anmälan som exempelvis handlat om marknadsföring men där verket även uppmärksammat att bolaget har oskäliga avtalsvillkor. Konsu- mentverket gör också regelbundet riktade insatser och kontrollerar t.ex. en viss typ av villkor eller marknadsföring hos ett stort antal arrangörer eller återförsäljare. , eller den som verket utser, har enligt 22 § paketreselagen rätt att göra inspektioner för tillsynen hos arrangörer och återförsäljare och att ta del av alla handlingar som behövs för tillsynen. Arrangörer och återförsäljare har enligt samma bestäm- melse en skyldighet att lämna de upplysningar om verksamheten som begärs för tillsynen. Den arrangör eller återförsäljare som inte tillhandahåller handlingar eller lämnar upplysningar kan Konsument- verket enligt 22 § andra stycket paketreselagen förelägga att vid vite fullgöra skyldigheten. Om med stöd av detta lag- rum har förelagt en arrangör eller en återförsäljare att tillhandahålla en handling, får beslutet enligt 23 § paketreselagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Övriga beslut enligt 22 § paketrese- lagen får inte överklagas. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. /() har tillsyn även enligt bl.a. marknadsföringslagen, som har en tydlig koppling till paketreselagen. Verket kan med stöd av marknadsföringslagens bestämmelser ingripa mot marknadsföring av paketresor som en arrangör eller en återförsäljare gör utan att ha ställt föreskriven resegaranti (8 § andra stycket marknadsföringslagen, samt punkt 9 i den hänvisade bilagan). Marknadsföring av paketresor kan också anses strida mot god marknadsföringssed om arrangören eller åter- försäljaren inte följer de föreskrifter och allmänna råd som Konsu- mentverket har utformat inom paketreseområdet. Enskilda avtals- villkor i paketreseavtal som anses vara oskäliga mot konsumenter kan på ansökan av KO förbjudas av , se 3 och 4 §§ lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Bakgrund och gällande rätt Som ett led i uppgift att stärka konsumenternas ställning på marknaden arbetar verket, tillsammans med privata aktörer, fram branschöverenskommelser. Den tidigare nämnda överenskommelsen om allmänna resevillkor för paketresor som träffats mellan RiS och verket är ett exempel på en sådan bransch- överenskommelse. för de civilrättsliga bestämmelserna i paketreselagen Paketreselagen innehåller inga bestämmelser som begränsar lagens geografiska tillämpningsområde. Frågan om i vilken utsträckning bestämmelserna är tillämpliga vid gränsöverskridande avtal om paket- resor avgörs därför av internationella regler om tillämplig lag vid denna typ av avtal. Denna fråga hänger nära samman med frågan om var en tvist rörande ett sådant avtal ska prövas. En analys av vad som gäller för del i dessa avseenden bör därför ta sin utgångs- punkt i frågan om i vilka fall det föreligger svensk domsrätt. En resenär med hemvist i en EU-medlemsstat som via internet har köpt en paketresa av en arrangör som är etablerad utanför EU kan vid en tvist med anledning av avtalet vända sig till sin nationella domstol och göra gällande att nationella regler ska vara tillämpliga på avtalet. En första fråga som uppkommer är då om den nationella domstolen är behörig att ta upp tvisten till prövning. Denna fråga regleras, för EU-medlemsstaternas del, i och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordning). I för- hållanden mellan EU, , , och tillämpas i stället konventionen om domstols behörig- het och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (Luganokonvention), som har i stort sett samma regler som I-förordning (prop. 2013/14:219, s. 55). Som huvudregel gäller för att behörighetsreglerna I-förordning ska kunna tillämpas att svaranden, dvs. i detta fall arrangören, har hemvist i EU. Enligt huvudregeln är det också i den medlemsstat där svaranden har sitt hemvist som talan ska väckas Bakgrund och gällande rätt (artikel 4.1). Ett antal alternativa fora finns föreskrivna för vissa särskilda situationer. En del av dessa återkommer vi till nedan. Vidare gäller andra exklusiva fora för en del typer av tvister, t.ex. rörande fast egendom (artikel 5). Om svaranden, dvs. arrangören, inte har hemvist i en medlems- stat bestäms, enligt artikel 6.1, domstolarnas behörighet i varje medlemsstat i enlighet med den medlemsstatens lag, om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 18.1 (som rör vissa konsument- tvister), artikel 21.2 (som rör tvister om anställningsavtal), artikel 24 (som rör tvister där exklusiv behörighet gäller, t.ex. i fastighetsmål) eller artikel 25 (när prorogationsavtal har upprättats). Är resenären i vårt exempel inte konsument är det nationella forumregler som avgör om domstolen är behörig att pröva resenä- rens talan mot arrangören. Eftersom inte för denna typ av avtal har några forumregler rörande internationella rättsförhållan- den får en analog tillämpning av 10 kap. göras (, Svensk internationell privat- och processrätt, uppl. 8, 2014, s. 115). Vid tillämpning av huvudregeln i 10 kap. 1 § skulle svensk domsrätt föreligga om svaranden, dvs. arrangören, hade sitt hemvist här. I vårt exempel är det inte fallet. Inte heller kan bestämmelsen om kontraktsforum i 10 kap. 4 § leda till att svensk domstol är behörig att pröva tvisten. Det skulle förutsätta att det avtal som tvisten rör hade ingåtts i . I vårt exempel har avtalet emellertid ingåtts via internet. Långvarig praxis anger att ett avtal inte anses ingånget i om bara den ena avtalsparten vid avtalstillfället befann sig här (se bl.a. rättsfallen NJA 1940 s. 354 och NJA 2013 s. 22). I en sådan situation som i vårt exempel är det därför rimligt att utgå ifrån att resenären kommer att vara tvungen att vända sig till dom- stolen i arrangörens etableringsland för att få en tvist med anled- ning av paketreseavtalet prövat. Under sådana förhållanden har resenären inte något skydd enligt svenska nationella bestämmelser om paketresor, såvida inte den utländska domstolens nationella regler eller åtaganden enligt bilaterala eller multilaterala avtal före- skriver att svensk rätt ska tillämpas. Internationella konventioner om persontransporter kan emellertid vara tillämpliga, beroende på vilket transportslag som ingått i paketresan och om det aktuella landet har tillträtt konventionerna i fråga. Bakgrund och gällande rätt Är resenären en konsument finns särskilda forumregler i artik- larna 17 och 18 I-förordning. Dessa regler gäller även om svaranden, dvs. arrangören, inte har hemvist i en medlems- stat (artikel 6.1). Avser talan avtal som har ingåtts mellan en konsu- ment för ändamål som kan anses ligga utanför dennes affärs- eller yrkesverksamhet och en person som bedriver kommersiell verk- samhet eller yrkesverksamhet i den medlemsstat där konsumenten har hemvist eller som på något sätt riktar sådan verksamhet till den medlemsstaten eller flera stater, däribland den medlemsstaten, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet får konsumenten väcka talan mot den andra avtalsparten antingen vid domstol i den medlemsstat där den andra avtalsparten har hemvist eller, obero- ende av var den andra parten har hemvist, vid domstolen för den ort där konsumenten har hemvist (artikel 17.1 c och artikel 18.1). Är det fråga om ett transportavtal gäller bestämmelserna emellertid bara ifråga om avtal om en kombination av resa och inkvartering för ett pris där allt är inkluderat (artikel 17.3). Till sin ordalydelse omfattar inte undantaget ”en kombination av resa och inkvartering för ett pris där allt är inkluderat” alla paketresor enligt definitionen i paketresedirektivet (90/314/EEG). I den föregående I- förordningen (44/2001) fanns emellertid en artikel som motsvarar artikel 17.3 I-förordning. Av dom i de förenade målen mot . KG, C-585/08, och mot , C-144/09, p. 39–43, följer att den artikeln skulle tolkas med hänsyn till motsvarande bestämmelse i I-förord- ningen (593/2008) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (vi åter- kommer till I-förordningen nedan) och till den definition av paketresa som I-förordningen hänvisade till. I I-förord- ningen definierades (och definieras fortfarande) begreppet paket- resa genom en hänvisning till paketresedirektivet (90/314/EEG). Mycket talar för att motsvarande tolkning ska göras av artikel 17.3 i 2012-års I-förordning. Med andra ord, undantaget i arti- kel 17.3 avseende ”en kombination av resa och inkvartering för ett pris där allt är inkluderat” ska troligtvis anses omfatta paketresor i den mening som avsågs i paketresedirektivet och därmed också enligt paketreselagen. Av det sagda följer att en konsument som har köpt en paketresa av en näringsidkare får väcka talan mot näringsidkaren vid dom- Bakgrund och gällande rätt stolen för den ort där konsumenten har hemvist, förutsatt att näringsidkaren bedriver kommersiell verksamhet eller yrkesverk- samhet i den medlemsstaten, eller på något sätt riktar sin verksam- het till bl.a. denna medlemsstat. Även frågan om en näringsidkare på något sätt riktat sin verksamhet till konsumentens medlemsstat var aktuell i den ovan nämnda domen från . Av avgörande betydelse var, enligt domstolen, om näringsidkaren hade visat en vilja att upprätta kommersiella förbindelser med konsu- menterna i en eller flera andra medlemsstater, inklusive den där den aktuella konsumenten hade hemvist. Domstolen listade ett antal förhållanden som kunde tala för att en verksamhet var riktad till en eller flera medlemsstater. Sådana omständigheter kunde vara att verksamheten är internationell till sin art, att vägbeskrivningar lämnas från andra medlemsländer till den plats där näringsidkaren är etablerad, att ett annat språk eller en annan valuta används än det språk eller den valuta som vanligtvis används i den medlemsstat där näringsidkaren är etablerad, med möjlighet att genomföra och be- kräfta bokningar på detta andra språk, att telefonnummer anges med landsnummer, att utgifter läggs på sökoptimeringstjänster på Internet för att göra det lättare för konsumenter med hemvist i andra medlemsstater att finna näringsidkarens eller förmedlarens webbplats, att en annan toppdomän används än den som avser den medlemsstat där näringsidkaren är etablerad och att det nämns att näringsidkaren har en internationell kundkrets bestående av kunder med hemvist i olika medlemsstater (dom i de för- enade målen C-585/08 och C-144/09, p. 75 och 92). Möjligheterna att genom en prorogationsklausul på förhand bestämma var en tvist mellan en konsument och dennes avtalspart ska prövas är starkt begränsade i 2012-års I-förordning (se artikel 19). Att en domstol i en EU-medlemsstat är behörig innebär inte nödvändigtvis också att det är den nationella lagen i domstolens land som ska tillämpas. Den frågan måste avgöras för sig. Inom EU är och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I- förordningen) tillämplig (förordningen är dock inte bindande för ). Enligt artikel 1 i förordningen ska den tillämpas på avtalsförpliktelser på privaträttens område i situationer som innebär Bakgrund och gällande rätt Vissa undantag från tillämpningsområdet finns men de saknar betydelse i detta sammanhang. Huvudregeln enligt I-förordningen är att parterna kan avtala om vilket lands lag som ska tillämpas på deras avtal (artikel 3). Har parterna inte gjort något sådant val bestäms tillämplig lag i stället enligt artikel 4.1–4. För vissa typer av avtal finns tvingande lagvals- regler. Det gäller t.ex. för transporter. Enligt artikel 5.2 andra stycket får parterna som tillämplig lag för ett avtal om persontransport enligt artikel 3 endast välja lagen i det land där a) passageraren har sin vanliga vistelseort, eller b) transportören har sin vanliga vistelse- ort, eller c) transportören har sitt huvudkontor, eller d) avgångs- orten är belägen, eller e) bestämmelseorten är belägen. I den utsträckning parterna inte har valt tillämplig lag ska den tillämpliga lagen vara lagen i det land där passageraren har sin van- liga vistelseort, förutsatt att avgångsorten eller bestämmelseorten också är belägen i det landet. Om dessa villkor inte är uppfyllda ska lagen i det land där transportören har sin vanliga vistelseort tilläm- pas (artikel 5.2 första stycket). Av artikel 5.3 följer att om parterna inte har valt någon lag och det framgår av alla omständigheter i fallet att avtalet uppenbart har en närmare anknytning till ett annat land än det som anges i a–e ovan ska i stället lagen i detta andra land tillämpas. Tvingande regler finns emellertid också för konsumentavtal. Enligt artikel 6.1 a–b I-förordningen ska sådana avtal vara underkastade lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort, under förutsättning att näringsidkaren bedriver sin affärs- verksamhet eller yrkesverksamhet eller på något sätt riktar sådan verksamhet till det landet eller till flera länder, inbegripet detta land, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet. Även parter i konsumentavtal kan avtala om tillämplig lag för deras avtal, under förutsättning att de villkor som i artikel 3 ställs upp för ett sådant avtal är uppfyllda. Ett sådant avtal får dock inte medföra att konsumenten berövas det skydd som tillförsäkras konsumenten genom sådana bestämmelser som inte kan avtalas bort enligt den lag som, om inget avtal gjorts, skulle ha varit tillämplig enligt arti- kel 6.1. (artikel 6.2). En tredje fråga, som endast kort ska nämnas här, är om en dom från en nationell domstol i resenärens land är verkställbar i det land där arrangören är etablerad. Inom EU regleras verkställbarheten av Bakgrund och gällande rätt Inom EES-området gäller motsva- rande regler i . Är arrangören etablerad i ett land utanför EU beror verkställbarheten av vilka konventioner eller överenskommelser – multilaterala eller bilaterala – som är tillämp- liga på förhållandena mellan resenärens och arrangörens respektive länder. Den nu gällande resegarantilagen(1972:204) infördes , dvs. före paketresedirektivets tillkomst och bygger alltså inte på EU-rättslig grund. Resegarantilagen föregicks av en tillfällig lag (1967:203) om ställande av säkerhet vid sällskapsresa som infördes . Bakgrun- den till lag om ställande av säkerhet vid sällskapsresa var de allvarliga missförhållanden i branschen som hade uppmärksam- mats i samband med att antalet sällskapsresor kraftigt expanderat . Det förekom att resor plötsligt ställdes in utan varsel och att många företag inte kunde fullgöra sina åtaganden gentemot resenärerna. Det talades om skandalresor. Bakom skandalresorna stod ett fåtal små företag utan tillräckliga resurser för att bedriva sin verksamhet. Sedan 1967 års lag om ställande av säkerhet vid sällskapsresa införts, och i vart fall delvis tack vara denna, stabilise- rades branschen och de s.k. skandalresorna försvann. Därefter inträffade dock ett antal resebyråkrascher, då reseföretag p.g.a. ekonomiska svårigheter ställde in sin verksamhet och trädde i likvidation eller försattes i konkurs och behovet av ett resegaranti- system bedömdes alltjämt finnas kvar. Dagens resegarantisystem har varit relativt oförändrat sedan det infördes . Det har dock diskuterats och utretts ett flertal gånger och vissa smärre förändringar har gjorts. Ursprungligen gällde lagen sällskapsresor till utomnordiska länder. Med sällskapsresa avsågs ”varje resa som utformats för en under åtminstone någon del av resan sammanhållen grupp av rese- närer” (1 § tredje stycket lagen [1967:203] om ställande av säkerhet vid sällskapsresa). Säkerheten skulle bestå av en av bank eller för- säkringsbolag utfärdad betalningsutfästelse och storleken på säker- heten skulle bestämmas av . Bakgrund och gällande rätt tena till resegarantilagen diskuterades alternativa utformningar för systemet eftersom det från branschhåll hade gjorts gällande att det skulle kunna vara värdefullt för företagens effektivitet och därmed även för konsumenterna, om säkerheterna i stället för att ligga bundna kunde få arbeta i företagen. De två alternativ som överväg- des då var antingen en gemensam fond för hela branschen eller en obligatorisk skyldighet att försäkra varje deltagare.