sou · H4B353 · 2016-08-31 00:00:00 — Som anges i skäl 30 till direktivet är de personaliserade behörig- hetsfunktioner som används för säker kundautentisering av betal- tjänstanvändaren eller leverantören av betalningsinitieringstjänster vanligtvis utfärdade av den kontoförvaltande betaltjänstleveran- tören. Det innebär att leverantörer av enbart betalningsinitierings- tjänster respektive kontoinformationstjänster inte själva förser betal- tjänstanvändaren med personaliserade behörighetsfunktioner. En förutsättning för att de ska kunna tillhandahålla sina tjänster på det sätt som föreskrivs i direktivet är att de kan använda de autenti- seringsförfaranden som den kontoförvaltande betaltjänstleverantören tillhandahåller betaltjänstanvändaren. Det bör tydligt framgå av betaltjänstlagens bestämmelser att samt- liga betaltjänstleverantörer som är involverade i en betalningstrans- aktion eller i ett förfarande för att inhämta kontoinformation har ett ansvar för att tillämpa stark kundautentisering. Det ligger i sakens natur att leverantörer av betalningsinitieringstjänster respek- tive kontoinformationstjänster i sin verksamhet använder den konto- förvaltande betaltjänstleverantörens autentiseringsuppgifter. Det be- höver därför inte framgå av lagtexten att de ska kunna använda de uppgifter som den kontoförvaltande betaltjänstleverantören förser betaltjänstanvändaren med. Att leverantörer av betalningsinitierings- tjänster och kontoinformationstjänster är skyldiga att kommunicera Operativa risker, säkerhetsrisker och autentisering säkert med den kontoförvaltande betaltjänstleverantören när de utför sina tjänster följer av artiklarna 66 och 67 (mer om dessa bestäm- melser i avsnitt 6.2.7 och 6.3.5). Slutligen bör det också framgå lagen att undantag från skyldig- heten att tillämpa stark kundautentisering anges i de tekniska stan- darder som avses i artikel 98.1 och som kommer att antas av kom- missionen med stöd av artikel 98.4. Som framgår av artikel 115.4 ska de bestämmelser som genom- för artikel 97 inte tillämpas förrän de tekniska standarder som avses i artikel 98 har trätt i kraft. I artikeln anges visserligen att de säker- hetsåtgärder som avses i artikeln har ett senare ikraftträdandedatum. De tekniska standarder som ska utarbeta förslag till ska dock innehålla både krav i fråga om den starka kundautentiseringen som avses i artiklarna 97.1 och 97.2 och de krav som säkerhetsåtgärd- erna måste uppfylla enligt 97.3. Mot denna bakgrund anser utred- ningen att artikel 115.4 bör tolkas så att artikel 97 i sin helhet har ett senare ikraftträdandedatum. Eftersom bestämmelserna om stark kundautentisering inte ska gälla förrän saknas det anledning att nu överväga sådana föreskrifter. Den närmare ut- formningen av stark kundautentisering och därmed sammanhäng- ande frågor får alltså anstå till dess att de tekniska standarderna på området har trätt i kraft. 11Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn 11.1Klagomål och alternativ tvistlösning Det första betaltjänstdirektivet innehöll bestämmelser om förfaran- den för klagomål och tvistlösning utanför domstol. Av artikel 80.1 framgick att medlemsstaterna skulle se till att det inrättades förfaran- den att anmäla klagomål som rör betaltjänstleverantörers påstådda överträdelser av de nationella bestämmelser som genomför direktivets regler. Enligt artikel 80.2 skulle den myndighet som ansvarade för att ta emot klagomål, i ett svar till den klagande, informera om de klagomåls- och tvistlösningsförfaranden för att avgöra tvister utan- för domstol som behandlas i artikel 83. I artikel 83 angavs att med- lemsstaterna skulle se till att det inrättades förfaranden för klagomål och tvistlösning för att avgöra tvister mellan betaltjänstanvändare och deras betaltjänstleverantörer samt att befintliga organ skulle ut- nyttjas när så var lämpligt. Av direktivets artikel 51.2 framgick att medlemsstaterna fick föreskriva att artikel 83 om tvistlösningsför- faranden inte skulle tillämpas om betaltjänstanvändaren inte var kon- sument. Vid genomförandet av det första betaltjänstdirektivet fann reger- ingen att ansvaret för att tillhandahålla ett tvistlösningsförfarande som uppfyller direktivets krav skulle vila på Allmänna reklamations- nämnden. Mot den bakgrunden var det mindre lämpligt att nämn- den skulle ta emot anmälningar om påstådda överträdelser, svara på dessa och hänvisa den klagande till de tvistlösningsförfaranden som nämnden själv tillhandahöll.1 2009/10:220 s. 76 ff. Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn Regeringen anförde att såväl som Finans- inspektionen redan innan betaltjänstlagen infördes har tagit emot klagomål från enskilda på områden som faller under direktivets arti- kel 80 och att det av instruktion framgår att myndigheten ska verka för ett gott konsumentskydd inom det finan- siella systemet. Av allmänna råd om klagomåls- hantering avseende finansiella tjänster till konsmenter (FFFS 2002:23) framgick bl.a. att ett institut bör ha en klagomålsansvarig (4 §) och att klagande kunder borde få information om möjligheten att få en tvist prövad hos eller i allmän dom- stol (12 §). Det poängterades att tar emot klago- mål också från bl.a. betaltjänstanvändare och behandlar dessa inom ramen för sin tillsynsverksamhet.2 I fråga om anförde regeringen att verket, som tillsynsmyndighet i fråga om konsumentskydd, tar emot klagomål från konsumenter i fråga om bl.a. felaktig prisinformation och oskä- liga avtalsvillkor. Vidare fann regeringen att och inte borde åläggas några förpliktelser utöver dem som följde av direktivets artikel 80. Myndigheternas ansvar skulle begränsas till att ta emot klagomål och om möjligt svara den klagan- de samt i förekommande fall informera om möjligheten att låta ärendet komma under prövning. Den hanteringen av klagomål borde kunna rymmas inom ramen för myndigheternas löpande verksamhet.3 Regeringen fann således att några ytterligare åtgärder i denna del inte framstod som nödvändiga och att det inte behövdes någon uttrycklig bestämmelse i betaltjänst- lagen för att reglera klagomålshanteringen. I fråga om tvistlösning fann regeringen att det redan fanns lämp- liga och effektiva förfaranden för att avgöra tvister om rättigheter och skyldigheter enligt lagen om betaltjänster mellan betaltjänst- användare som är konsumenter och deras betaltjänstleverantörer. skulle enligt 1 § i den då gällande förordningen (2007:1041) med instruktion för Allmänna reklama- tionsnämnden4, pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare. Nämnden deltar i FIN-NET, som är ett nätverk av tvistlösnings- 4Denna förordning är ersatt av förordningen 2015:739 med instruktion för All- männa reklamationsnämnden. Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn organ inom EU- och EES-länderna med ansvar för att lösa tvister mellan konsumenter och leverantörer av finansiella tjänster. Enligt regeringens bedömning hade nämnden inom ramen för sin verksam- het också förutsättningar för att uppfylla kravet i direktivets arti- kel 83.2 på aktivt deltagande i samarbete för att lösa gränsöverskri- dande tvister. Regeringen fann att de tvistlösningsförfaranden som skulle finnas tillgängliga enligt direktivet tillhandahölls inom ramen för verksamhet och att det därför inte behövdes några nya bestämmelser i lag för att genomföra direk- tivet i denna del.5 hanterar tvister mellan konsu- menter och näringsidkare. En betaltjänstanvändare som inte är kon- sument kan alltså inte vända sig till få till stånd en prövning av om betaltjänstleverantören har överträtt regler i lagen om betaltjänster. Det innebär att möjligheten i artikel 51.2 – att tvist- lösningsförfarandena bara skulle vara tillgängliga för betaltjänst- användare som var konsumenter – utnyttjades vid genomförandet av det första betaltjänstdirektivet. Enligt det första betaltjänstdirektivets artikel 42.7 b) skulle betal- tjänstleverantören, innan en betaltjänstanvändare bands av ett ram- avtal, informera om de förfaranden för klagomål och prövning utanför domstol som angavs i artiklarna 80–83. En motsvarande bestäm- melse har införts i 4 kap. 10 § 27 p betaltjänstlagen. Av förarbetena till den bestämmelsen framgår att den information som lämnas till betaltjänstanvändaren bör innehålla en hänvisning till i dess egenskap av kompetent organ för att hantera klagomål och tvister om tillhandahållande av betaltjänster.6 11.1.2Regleringen i det andra betaltjänstdirektivet I artiklarna 99–102 i det andra betaltjänstdirektivets finns regler om klagomålsförfaranden och alternativ tvistlösning. Artikel 99.1 och 99.2 överensstämmer med regleringen i det första betaltjänstdirektivets artikel 80 och anger alltså att medlemsstaterna ska se till att det inrättas förfaranden för anmälan av klagomål som 2009/10:220 s. 76 ff. 187–188. Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn rör betaltjänstleverantörers påstådda överträdelser av de nationella bestämmelser som genomför direktivets regler. Artikel 101, som är ny, reglerar frågor om tvistlösning. Av arti- kel 101.1 följer att medlemsstaterna ska se till att betaltjänstleveran- törer inför och tillämpar lämpliga och effektiva förfaranden för han- tering och reglering av betaltjänstanvändares klagomål som gäller de rättigheter och skyldigheter som fastställs i avdelningarna III och IV i direktivet. Medlemsstaterna ska också kontrollera leverantörernas åtgärder i detta avseende. Av artikelns andra stycke följer att dessa klagomålsförfaranden ska tillämpas i alla medlemsstater där betal- tjänstleverantören tillhandahåller betaltjänsterna och ska vara tillgäng- liga på ett språk som är officiellt språk i den berörda medlemsstaten eller på ett annat språk som betaltjänstleverantören och betaltjänst- användaren kommit överens om. Av artikel 101.2 framgår att medlemsstaterna ska kräva att betal- tjänstleverantören gör allt för att besvara betaltjänstanvändares klago- mål på papper eller något annat varaktigt medium som betaltjänst- leverantören och betaltjänstanvändaren kommit överens om. Enligt artikeln ska varje punkt i klagomålet besvaras inom rimlig tid och senast efter det att klagomålet tagits emot. Om särskilda omständigheter som betaltjänstleverantören inte kan påverka medför att svaret inte kan lämnas , ska leverantören skicka ett preliminärt svar. I det ska klart anges skälen till att svaret försenats och redovisas när betaltjänstanvändaren ska få det definitiva svaret. Tidsfristen för mottagande av det slut- liga svaret får inte under några omständigheter överskrida 35 bank- dagar. Medlemsstaterna får enligt artikelns andra stycke införa eller behålla regler för tvistlösningsförfaranden som är mer fördelaktiga för betaltjänstanvändaren än det som avses i första stycket. Av artikel 101.3 följer att betaltjänstleverantören ska informera betaltjänstanvändaren om minst ett alternativt tvistlösningsorgan som är behörigt att behandla tvister som gäller de rättigheter och skyldigheter som fastställs i avdelningarna III och IV. Enligt arti- kel 101.4 ska informationen enligt artikel 101.3 vara tydlig, begrip- lig och lätt tillgänglig på betaltjänstleverantörens webbplats, om sådan finns, vid filialen och i de allmänna villkoren för avtal mellan betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren. Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn var ytterligare information om det alternativa tvistlösningsorganet kan inhämtas och villkoren för att anlita ett sådant organ. Artikel 52 reglerar den information som betaltjänstleverantören ska lämna innan betaltjänstanvändaren binds av ett ramavtal. Av artikel 52.7 b), som motsvarar det första betaltjänstdirektivets arti- kel 42.7 b), följer att betaltjänstanvändaren i en sådan situation ska informeras om förfaranden för alternativ tvistlösning som kan an- vändas i enlighet med artiklarna 99–102. Artikel 102 reglerar förfaranden för alternativ tvistlösning. Artikeln motsvarar det första betaltjänstdirektivets artikel 83, dock med det tillägget att medlemsstaterna i enlighet med relevant nationell rätt och unionsrätten i enlighet med och rådets direktiv /11/EU av om alternativ tvistlösning vid kon- sumenttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG (direktivet om alternativ tvistlösning) ska se till att det införs lämpliga, oberoende, opartiska, öppna och effektiva förfaranden för alternativ tvistlösning. Medlemsstaterna ska också se till att förfaranden för alternativ tvistlösning är tillämpliga på betaltjänstleverantörer och att de även omfattar utsedda ombuds verksamhet. Enligt det andra betaltjänst- direktivets artikel 61.2, som motsvarar den tidigare artikeln 51.2, får medlemsstaterna föreskriva att artikel 102 inte ska tillämpas om betaltjänstanvändaren inte är konsument. Direktivet om alternativ tvistlösning har genomförts i svensk rätt genom lagen (2015:671) om alternativ tvistlösning i konsumentför- hållanden (tvistlösningslagen), som också innehåller kompletterande bestämmelser till och rådets förordning (EU) nr 524/2013 av om tvistlösning online vid konsu- menttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG (EU:s tvistlösningsförordning). Denna lag gäller för alternativ tvistlösning som initieras av en konsument avseende hans eller hennes anspråk mot en näringsidkare, om anspråket här- rör från avtal om köp av vara eller tjänst mellan konsumenten och näringsidkaren. I lagen anges bl.a. att en behörig myndighet, som ut- ses av regeringen, ska besluta om godkännande av nämnder för alter- nativ tvistlösning. Av lagen framgår också att en näringsidkare är skyldig att lämna information om alternativ tvistlösning till kon- sumenter och att denna skyldighet sanktioneras enligt marknads- föringslagen. Av 11 § i lagen följer att en näringsidkare som helt Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn eller delvis motsätter sig ett krav från en konsument på grund av ett avtal mellan dem, ska informera konsumenten om den tvistlösning som konsumenten kan vända sig till för att få sitt krav prövat. Näringsidkaren ska också informera konsumenten om huruvida näringsidkaren avser att medverka vid tvistlösnings- förfarandet. Informationen ska vara klar och begriplig, innehålla den berörda tvistlösningsnämndens webbadress och postadress samt ges i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Enligt 1 § förordningen (2015:739) med instruktion för är nämnden är ett sådant organ för alternativ tvistlösning som avses i lagen om alternativ tvistlösning i konsument- förhållanden. Andra tvistlösningsorgan kan ansöka hos Kammar- kollegiet om att bli ett godkänt organ för alternativ tvistlösning enligt lagen. är , , advokatsamfunds konsumenttvistnämnd och godkända av Kammarkollegiet som nämnder för alternativ tvistlösning. Även har ansökt om att bli ett godkänt organ för tvistlösning. Genom EU:s tvistlösningsförordning har inrättats en europeisk plattform för tvistlösning som underlättar lösning av tvister mellan konsumenter och näringsidkare online utanför domstol. Bestäm- melser om konsumentinformation som ska lämnas av näringsidkare finns i artikel 14 i denna förordning. Av artikeln följer bl.a. att näringsidkare som är etablerade inom unionen och som ingår köpe- avtal eller tjänsteavtal online, på sina webbplatser ska tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen (artikel 14.1). Närings- idkare som har åtagit sig eller är skyldiga att använda en eller flera alternativa tvistlösningsorgan för att lösa tvister med konsumenter, ska informera konsumenterna om förekomsten av onlineplattform- en och möjligheten att använda den för att lösa tvister. De ska till- handahålla en länk till onlineplattformen på sina webbplatser och, om erbjudandet görs via e-post, i det e-postmeddelandet. Informa- tionen ska i tillämpliga fall också ges i de allmänna villkoren för köpeavtal och tjänsteavtal (artikel 14.2). Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn Förslag och bedömning: Det finns lämpliga och effektiva för- faranden för hantering av klagomål som rör betaltjänstleveran- törers påstådda överträdelser av bestämmelserna i betaltjänstlagen. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer ska be- myndigas att meddela närmare föreskrifter om hur betaltjänst- leverantörer ska hantera betaltjänstanvändares klagomål i fråga om de rättigheter och skyldigheter som fastställs i betaltjänst- lagen samt om hur kontrollen av betaltjänstleverantörers klago- målshantering ska utformas. verksamhet uppfyller det andra betaltjänstdirektivets krav för hanteringen av tvister mellan betaltjänstanvändare som är konsumenter och deras betaltjänst- leverantörer om rättigheter och skyldigheter enligt betaltjänst- lagen. Förfaranden för alternativ tvistlösning ska också i fortsätt- ningen bara vara öppna för betaltjänstanvändare som är konsu- menter. Regleringen i det andra betaltjänstdirektivets artikel 99 överens- stämmer med motsvarande artikel i det första betaltjänstdirektivet. Utredningen instämmer med de överväganden regeringen gjorde i detta sammanhang vid genomförandet av det första betaltjänst- direktivet. I likhet med regeringen anser utredningen alltså att såväl som hanterar klagomål som faller inom betaltjänstlagens område. Det finns alltså lämpliga och effektiva förfaranden för hantering av klagomål som rör betaltjänst- leverantörers påstådda överträdelser av bestämmelserna i betaltjänst- lagen, och det behövs inte en uttrycklig bestämmelse om detta. Reglerna om tvistlösning i artikel 102 är i stort sett densamma som i motsvarande bestämmelser i det första betaltjänstdirektivet. Utred- ningen konstaterar att verksamhet uppfyller de krav som anges i artikel 102 för att avgöra tvister om rättigheter och skyldigheter enligt betaltjänstlagen mellan betaltjänst- användare som är konsumenter och deras betaltjänstleverantörer. Utredningen finner också att förfaranden för alternativ tvistlösning alltså även i fortsättningen bara bör vara öppna för betaltjänst- användare som är konsumenter. Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn Regleringen i det andra betaltjänstdirektivets artikel 101 är ny. Artikel 101.1 är relativt allmänt hållen och anger, som framgår ovan, att medlemsstaterna ska se till att betaltjänstleverantörer inrättar lämpliga och effektiva förfaranden för hantering av betaltjänstanvän- dares klagomål som gäller de rättigheter och skyldigheter som fast- ställs i direktivets avdelningar III och IV. Artikel 101.2 reglerar relativt detaljerat hur betaltjänstleverantörerna ska hantera dessa klagomål samt inom vilken tidsfrist som en betaltjänstanvändares klagomål ska besvaras. Artikeln ger också medlemsstaterna möjlighet att inrätta eller behålla mer fördelaktiga regler än de som anges i artikeln. Ut- redningen anser inte att det finns skäl att inrätta mer fördelaktiga regler än de som anges i artikel 101.2. Den möjlighet som den artikeln erbjuder bör därför inte utnyttjas. Mot bakgrund av de detaljerade kraven på betaltjänstleverantörer- nas klagomålshantering i artikel 101.2 framstår det som en lämplig ordning att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om hur en betaltjänstleverantör ska hantera betaltjänstanvändares klagomål och hur kontrollen av betal- tjänstleverantörernas klagomålshantering ska utformas. Artikel 101.3 och 101.4 reglerar frågor om information om alter- tvistlösningsorgan. framgår det av 4 kap. 10 § 27 p betaltjänstlagen att betaltjänstanvändaren innan ett ramavtal träffas ska informeras om vilka förfaranden för klagomål och pröv- ning utanför domstol som finns för användaren och av 4 kap. 11 § betaltjänstlagen framgår det bl.a. att denna information ska tillhanda- hållas på papper eller annat varaktigt medium, uttryckas på ett lättillgängligt sätt och vara lätt att förstå. Alternativa tvistlösningsförfaranden bör alltså även i fortsätt- ningen vara öppna endast för konsumenter. De betaltjänstleveran- törer som träffas av bestämmelserna i lagen om tvistlösningslagen är enligt 11 § tvistlösningslagen skyldiga att vid tvist informera konsumenten om den tvistlösning som konsumenten kan vända sig till för att få sitt krav prövat. I lagen föreskrivs också krav på denna informationsgivning som i stort sett motsvarar kraven i artikel 104. Näringsidkarna är också enligt artikel 14 i tvistlösningsförordningen skyldiga att lämna informa- tion om tvistlösningsorgan. Mot bakgrund av bestämmelserna i tvist- lösningslagen om alternativ tvistlösning respektive tvistlösningsför- ordningen anser utredningen att någon ytterligare reglering inte är Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn nödvändig för att bestämmelserna i artikel 101.3 och 101.4 ska anses genomförda. 11.2Sanktioner och behöriga myndigheter Av det första betaltjänstdirektivets artikel 20.1 följde att medlems- staterna skulle utse behöriga myndigheter med ansvar för tillstånds- givning till och tillsyn över betalningsinstitut. Dessa myndigheter skulle i enlighet med artikel 20.2 ges alla befogenheter som de be- hövde för att fullgöra sina uppgifter. I artikel 21 räknades ett antal åtgärder upp som tillsynsmyndigheterna skulle ha rätt att vidta i fråga om betalningsinstitut. Enligt artikeln skulle myndigheterna bl.a. kunna kräva att ett betalningsinstitut tillhandahåller all information som behövs för att kunna bevaka efterlevnaden av de nationella be- stämmelser som genomför direktivet, göra platsundersökningar och utfärda rekommendationer. Enligt artikel 81 i det första betaltjänstdirektivet skulle med- lemsstaterna fastställa regler om sanktioner vid överträdelser av de bestämmelser som genomför direktivet. I artikel 81.2 angavs att med- lemsstaterna skulle anmäla till kommissionen vilka regler om sank- tioner som införts och vilka myndigheter som var behöriga att tillämpa dem. Artikel 82.1 föreskrev att medlemsstaterna skulle vidta alla åtgärder som krävdes för att bl.a. sanktionsförfaranden skulle kunna handläggas av de berörda myndigheterna. I artikel 82.2 före- skrevs att medlemsstaterna skulle se till att tillsynsmyndigheterna i betaltjänstleverantörens hemmedlemsstat var tillsynsmyndigheter i fall av överträdelse eller misstanke om överträdelse av bestämmelser som genomförde direktivets avdelningar III och IV. För ombud och filialer gällde i stället att värdmedlemsstatens myndigheter skulle vara behöriga. Det första betaltjänstdirektivets bestämmelser om tillsyn, sank- tioner och behöriga myndigheter har genomförts i betaltjänstlagens åttonde kapitel som innehåller regler om tillsyn och ingripanden. Av 1 § i detta kapitel framgår bl.a. att det är som har tillsyn över att bestämmelserna i betaltjänstlagen följs samt att tillsynen av betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleveran- törer också omfattar att deras betaltjänstverksamhet bedrivs i enlig- Alternativ tvistlösning, sanktioner och tillsyn het även med andra författningar som reglerar deras verksamhet. I fråga om tillsyn över den som har ansvar för betalningssystem ska samråda med . I 8 kap. 2 § anges att betalningsinstitut, registrerade betaltjänstleverantörer eller den som ansvarar för ett betalningssystem ska lämna Finansinspek- tionen de upplysningar om sin verksamhet och därmed samman- hängande omständigheter som inspektionen begär. Av kapitlets övri- ga bestämmelser framgår bl.a. vilka befogenheter som tillkommer i egenskap av tillsynsmyndighet och vilka sank- tioner som kan följa på överträdelser av lagens bestämmelser för betalningsinstitut, registrerade betaltjänstleverantörer och utländska företag. 11.2.2Regleringen i det andra betaltjänstdirektivet Det andra betaltjänstdirektivets artiklar 22 och 23 innehåller bestäm- melser om tillsyn och behöriga myndigheter eller tillsynsmyndig- heter. Regleringen i dessa artiklar överensstämmer i stort sett med det första betaltjänstdirektivets artiklar 20 och 21.