sou · H4B37 · 2016-02-03 00:00:00 — Det nuvarande straffrättsliga skyddet för den personliga integriteten tillkom i ett annat samhälle. De bestämmelser som finns har i stort sett inte ändrats utan det är domstolarna som genom sin rättstillämpning har utvecklat det straffrättsliga skyddet till vad det är . Att bestämmelserna innehåller begrepp som är föråldrade och i vissa fall knappast ingår i normalt språkbruk, kan försvåra förståelsen hos allmänheten för vad som är straffbelagt. Att reglernas ålderdomliga utformning kan utgöra ett hinder vid utbildning och annan normbildande verksamhet – inte minst riktat till unga – har bekräftats av både myndigheter och organisationer vid en hearing som utredningen anordande6. Det kan också vara så att den gällande lagtexten innehåller begrepp som inte i alla delar är relevanta för att beskriva de handlingar som bör vara straffbara och det skyddsintresse som bestämmelserna bör värna. Samhällsutvecklingen kan också inne- bära att vissa normativa begrepp – särskilt avseende vilken fara eller skada som förutsätts för straffrättsligt ansvar – behöver ses över i sak. (Brå) har i sin rapport hot och kränkningar mot enskilda personer via internet, redovisat olika svårigheter med att utreda brott utförda via internet. En faktor som framkommit i Brå:s utredning är att det hos polis och åklagare upplevs att det behöver göras svåra gränsdragningar mellan 6 Hearing (se bilaga 2). Allmänna utgångspunkter för en reform olika lagrum vid hanteringen av internetrelaterade ärenden och att frågan om vilket lagrum som är tillämpligt är komplex.7 Rättssäkerheten fordrar att var och en kan förstå vad straff- bestämmelser betyder, dvs. vad som är förbjudet. För att undvika utredningssvårigheter är det viktigt att bestämmelserna är tydliga och enkla att använda för rättsväsendets aktörer och att det inte finns oklara gränsfall och osäkerhet om vilken paragraf som är till- lämplig. Forskning och kriminalstatistik visar att integritetskränkande brott i stor utsträckning drabbar kvinnor. Olika undersökningar framhåller att integritetskränkande brott mot flickor och kvinnor i väsentligt högre grad är av sexualiserad natur, jämfört med brott riktade mot pojkar och män. Det kan gälla allt ifrån nedsättande och kränkande kommentarer med sexuell inriktning till spridning av filmer och bilder med någon form av sexuellt innehåll.8 Under- sökningar visar också att pojkar utsätts för kränkningar kopplade till sexualitet och utseende. Av vissa undersökningar framgår dessutom att integritets- kränkande brott – inte minst sådana som sker via internet och annan elektronisk kommunikation – ofta utgör led i den förföljelse som vissa män utsätter kvinnor de haft har en relation med tidigare eller annars mot bakgrund av andra omständigheter väljer att trakassera. Denna bild kom också fram vid den hearing som utred- ningen anordnade med olika frivilligorganisationer, bland annat flera kvinnojourer.9 Integritetskränkande brott, t.ex. olaga hot eller ofredande, har inte sällan rasistiska eller homofobiska syften. Brott med sådana motiv beskrivs ofta som hatbrott.10 Av Brås rapport 2014 framgår att den enskilt vanligaste förekommande typen av huvud- brott i hatbrottsanmälningarna 2014 var olaga hot och ofredande, 7Brå-rapport 2015:6 s. 9. 8Se avsnitt 6.2.4, 6.3.4 och 6.4 och det som där framgår av forskningsöversikten. 9Hearing (se bilaga 2). 10Inom den samlade forskningen påpekas att det saknas en vedertagen definition av hatbrott. I Brå:s rapport 2014 (se s. 14 ff.) används som definition av hatbrott, att det är fråga om brott mot person, grupp, egendom, institution eller representant för dessa, som motiveras av rädsla för, fientlighet eller hat mot den utsatta grundat på hudfärg, nationalitet eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning samt könsöverskridande identitet eller uttryck som gärningspersonen tror, vet eller uppfattar att personen eller gruppen har. I andra länder har därtill inkluderats bland annat brott som har som motiv att kränka någon på grund av dennes funktionsnedsättning. Allmänna utgångspunkter för en reform vilka svarade för av de polisanmälningar som hade rubricerats som hatbrott. I rapporten framgår vidare att gärnings- mannen i av fallen agerade på distans, exempelvis via internet eller telefon/sms.11 Vid den hearing som utredningen anord- nade med olika frivilligorganisationer12 lyftes också fram att sådana motiv ofta ligger bakom hot och andra kränkningar via internet. Sammantaget finns det alltså ett stort behov av att modernisera och förtydliga lagstiftningen. Samhällsutvecklingen – främst de ökade möjligheterna till kommunikation och informationssprid- ning – innebär dessutom att det straffbara området kan behöva vidgas. I kapitel 9 behandlar vi vissa frågor kring straffbestämmelsers kon- struktion. I kapitel 10 överväger vi behovet av en särskild bestämmelse om intrång i integriteten genom spridning av integritetskränkande uppgifter och hur en sådan bestämmelse bör vara utformad. I kapitel 11–14 gör vi en översyn av befintliga straffbestäm- melser till skydd för den personliga integriteten; olaga hot, ofred- ande, förtal och förolämpning. Översynen görs mot bakgrund av samhällsutveckligen med nya former för kommunikation och informationsspridning och därtill i syfte att modernisera och för- tydliga bestämmelserna. I kapitel 15 överväger vi om de ändringar vi föreslår ska få genomslag i de fall olaga hot, förtal och förolämp- ning utgör tryck- och yttrandefrihetsbrott. I kapitel 16 överväger vi ansvaret för tillhandahållare av elektroniska anslagstavlor. I kapitel 17 behandlar vi frågan om brottsskadeersättning vid ärekränkningsbrott. I kapitel 18 tar vi upp andra frågor som utredningen behandlat men där vi inte lägger några förslag. 12Hearing (se bilaga 2). Allmänna utgångspunkter för en reform I kapitel 19 redovias ekonomiska och andra konsekvenser av våra förslag och i kapitel 20 behandlar vi ikraftträdande- och över- gångsbestämmelser. 9Vissa straffrättsliga överväganden kring brottskonstruktion 9.1Handlingsbrott, effektbrott, konkreta farebrott och abstrakta farebrott I bestämmelsen om olaga hot, 4 kap. 5 § (BrB), straff- beläggs den som lyfter vapen mot annan eller eljest hotar med brottslig gärning på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom. Samma konstruktion används även i bestämmelsen om förtal (5 kap. 1 § BrB). Den som utpekar någon såsom brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning, döms för förtal. Brott med detta rekvisit kallas vanligtvis för abstrakta farebrott. Åklagaren behöver vid olaga hot inte visa att ett hot faktiskt har framkallat allvarlig fruktan för att åtalet för olaga hot ska vara styrkt. Åklagaren behöver däremot visa att gärningen varit sådan att den varit ägnad att framkalla sådan fruktan. På samma sätt behöver åklagaren i ett mål om förtal inte visa att någon faktiskt utsatts för andras missaktning, endast att de lämnade uppgifterna varit ägnade att utsätta den utpekade för detta.1 Frågan om vad som är en lämplig brottskonstruktion aktualiseras när vi gör vår översyn av bestämmelserna i om olaga hot, 1 Även om det är samma rekvisit som används i dessa två bestämmelser, finns väsentligt olika utgångspunkter för tillämpningen. Vid olaga hot gäller prövningen huruvida hotet var ägnat att orsaka en viss effekt hos målsäganden – att allvarlig fruktan skulle uppstå. Vid förtal ska prövningen gälla huruvida gärningen var ägnad att åstadkomma en viss effekt hos en obestämd krets av personer – att uppgifterna varit ägnade att utsätta den utpekade för andras missakt- ning. Vissa straffrättsliga överväganden kring brottskonstruktion ofredande, förtal och förolämpning. Vi bedömer att det kan finnas skäl att överväga om samma brottskonstruktion kan användas för samtliga dessa brott och vilken den i så fall bör vara. Vi behöver också överväga vilken brottskonstruktion som bör användas för ett nytt brott som gäller straffrättsligt skydd mot integritetsintrång genom spridning av integritetskränkande bilder och andra upp- gifter. När rekvisitet ”ägnat att” har behandlats i doktrinen, har det bl.a. framhållits att rekvisitet kan inbjuda till olika tolkningar. För att belysa detta återges i detta avsnitt synpunkter som har fram- förts i doktrinen. Syftet med framställningen är att ge ett underlag för de bedömningar vi ska göra – gällande lämplig brottskon- struktion – för de olika brott vi ska behandla i de följande kapitlen. 9.1.2Olika slag av fullbordade brott I detta avsnitt förs diskussionen utifrån en uppdelning i effektbrott, konkreta farebrott, abstrakta farebrott och handlingsbrott. Det är visserligen omstritt i doktrinen hur en uppdelning av olika straff- bud kan och bör göras utifrån deras konstruktion.2 För att kunna analysera vilka vägval som kan göras vid utformningen av bestäm- melserna om olaga hot, ofredande, förtal och förolämpning för vi ändå diskussionen utifrån denna uppdelning. För att belysa vad vi avser kan följande exempel ges. Mord enligt 3 kap. 1 § BrB (där effekten är att annan berövas livet) och misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB (där effekten är att det uppstår kroppsskada, sjukdom eller smärta) kan betecknas som effektbrott. Rattfylleri enligt 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafik- brott (där handlandet är att föra ett motordrivet fordon efter att ha förtärt alkoholhaltiga drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrat- 2 I doktrinen har det laborerats med kategorierna skadebrott, konkreta farebrott, abstrakta farebrott, brott med presumerad fara och rena handlingsbrott, se Lernestedt, Kriminalisering – problem och principer, 2003, s. 276. Uppdelningen har också uttryckts som en grundlägg- ande skillnad mellan beteendedelikt och effektdelikt, se , Straffrättens allmänna del, föreläsningar, andra häftet, 1961, s. 275. En uppdelning i effektdelikt och handlingsdelikt (eller effektbrott och handlingsbrott) har ifrågasatts i doktrinen av Jareborg och senast i m.fl., Kriminalrättens grunder, 2 uppl., 2013, s. 74 f. Kritiken går ut på att det inte är möjligt att göra en uppdelning av straffbuden i (rena) handlingsdelikt och effektdelikt. Skälet till det är att gränsen mellan handling och följd alltid blir godtycklig. Vissa straffrättsliga överväganden kring brottskonstruktion ionen i blodet uppgår till ett visst värde) och hemfridsbrott enligt 4 kap. 6 § BrB (där handlandet är att olovligen intränga eller kvarstanna i annans bostad) kan betecknas som handlingsbrott. Framkallande av fara för annan enligt 3 kap. 9 § BrB (där den fara som ska framkallas är fara för att svår kroppskada ska inträffa eller fara för att dödsfall ska inträffa) och mordbrand enligt 13 kap. 1 § BrB (där den fara som ska framkallas är fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom) kan betecknas som konkreta farebrott. spridning av efterbildning enligt 16 kap. 11 § BrB (att sprida något som lätt kan förväxlas med gällande sedel, mynt eller offentligt värdemärke) och svindleri enligt 9 kap. 9 § BrB (att sprida vilseledande uppgift ägnad att påverka bedömandet av före- tag i ekonomiskt hänseende) kan betecknas som abstrakta farebrott. Vid abstrakt fara behöver alltså åklagaren inte visa att någon faktisk fara har uppstått för ett konkret angivet intresse; det räcker med någon form av genomsnittlig eller typisk fara utifrån hand- lingssättet. I nästa avsnitt utvecklar vi närmare vad som kan avses med abstrakt fara och hur en bestämmelse som straffbelägger framkallandet av en sådan fara enligt doktrinen kan förstås och tillämpas. 9.1.3Doktrin om begreppet ”ägnat att” Konkret och abstrakt fara På ett allmänt plan kan en konstruktion med rekvisitet ”ägnat att” beskrivas som ett abstrakt farebrott. Begreppsmässigt kan man skilja mellan konkret fara och abstrakt fara. I båda fallen handlar det om rekvisit som ytterst relaterar till något som åklagaren inte behöver visa har inträffat (dvs. en effekt). I olika hög grad måste däremot åklagaren kunna visa att det har funnits en fara/sannolikhet att effekten skulle ha inträffat. När ordet ”fara” används i en straffbestämmelse, innebär det i allmänhet att det uppställs krav på konkret fara. I doktrinen har det angetts att konkret fara har förelegat när det är existentiellt möjligt Vissa straffrättsliga överväganden kring brottskonstruktion att gärningen leder till följden och detta dessutom är plausibelt (dvs. tänkbart, troligt, rimligt):3 I de fall straffbestämmelsen ställer upp ett krav på konkret fara, ställs vid domstolens prövning högre krav på kopplingen mellan farans orsak och den befarade riskens förverkligande, jämfört med när det för straffansvar räcker med att det visas att abstrakt fara har förelegat. Vid prövningen av om konkret fara förelegat, har därför flera omständigheter i den konkreta situationen betydelse än vid motsvarande bedömning av abstrakt fara. Prövningen binds, så att säga, hårdare till den konkreta situationen. Ytterligare om abstrakt fara Vid abstrakt fara behöver inte åklagaren visa att någon faktisk fara har uppstått för ett konkret angivet intresse; det räcker med att det visas en genomsnittlig eller typisk farlighet i handlingssättet. Lernestedt har uttryckt att det abstraheras från vissa fakta i det en- skilda fallet.4 och har anfört att man bort- ser, abstraherar, från vissa omständigheter i det konkreta fallet för att i stället ta sikte på det typiskt sett farliga. och har vidare anfört:5 Var den konkreta faran utesluten på grund av tillfälliga omständig- heter, kan abstrakt fara ha förelegat. Man kan också säga att man vid en abstrakt farebedömning bortser från det första ledet i en konkret farebedömning, kravet att det förelegat en faktisk möjlighet att hand- lingen skulle leda till den befarade följden. Tillräckligt är att denna framstått som sannolik. har anfört att brottskonstruktionen abstrakta farebrott kan vara förenad med avsevärda kriminalpolitiska och rent praktiska fördelar. Om ett handlingssätt anses särskilt riskabelt eller hotar mycket viktiga intressen på den sociala värdeskalan, söker lagstift- aren göra repressionen mera effektiv genom att inte, som en förut- sättning för att utmäta straff, kräva utredning om att fara för intresset verkligen uppstod i det aktuella fallet utan bara att hand- lingstypen generellt sett innesluter risk för vissa angivna intressen. 3Asp m.fl. Kriminalrättens grunder, 2 uppl., 2013, s. 93. 4Lernestedt, Kriminalisering – problem och principer, 2003, s. 278. 5Leijonhufvud m.fl., Straffansvar, 8 uppl., 2009 s. 36. Vissa straffrättsliga överväganden kring brottskonstruktion Enligt kan abstraktionen vara driven mer eller mindre långt, vilket bl.a. framgår av de varierande formuleringarna av fare- rekvisitet.6 Lernestedt har påpekat att de effektivitetsvinster vid abstrakta farebrott som framhållit, bara existerar vid jämförelse med deliktstyper som kräver bevisning om att handlingen orsakat kon- kret fara för något.7 Om abstrakta farebrott i stället jämförs med straffbeläggande av endast visst agerande (dvs. en handlingsbrotts- konstruktion) så innebär den abstrakta farebrottskonstruktionen i stället förluster i effektivitet, eftersom åklagaren behöver kunna visa mer vid ett abstrakt farebrott än vid ett handlingsbrott. Att det för straffansvar förutsätts endast en abstrakt fara, uttrycks i vissa bestämmelser med rekvisitet ”ägnad att” och i andra med rekvisitet ”kan”. m.fl. har beträffande tolkningen av dessa rekvisit anfört att ”ägnat att” generellt sett bör innebära ett högre krav på plausibilitet än när enbart rekvisitet ”kan” ska vara uppfyllt. Att något är ”ägnat att” leda till en följd är ungefär detsamma som att det duger till att under plausibla omständigheter leda till (orsaka) följden i fråga.8 När rekvisitet ”ägnat att” används, kan det antingen avse gär- ningstyper (dvs. någon form av klass av gärningar som den enskilda gärningen tillhör) eller den enskilda gärningen.9 m.fl. framför att den vanligaste uppfattningen i doktrinen torde vara att bedöm- ningen ska avse gärningstyper, en ståndpunkt som enligt författ- arna framstår som mindre välövertänkt, särskilt från rättssäkerhets- synpunkt. Detta resonemang utvecklas enligt följande:10 Det går att med viss fantasi hänföra en konkret gärning till en klass av gärningar, som kan bedömas vara farliga i en viss rikt- ning. Detta beror på att gärningar kan beskrivas och identifieras på ett obestämt antal sätt, och valet av beskrivning avgör hur rimligt det är att säga att den gärningstyp, som gärningen tillhör, är ägnad att leda till viss typ av följd. Utrymmet för godtycke minskar avsevärt om man i stället knyter bedömningen till den konkreta gärningen. Det försvin- ner dock inte. En gärning är inte väl avgränsad och rum, och eftersom bedömningar av gärningsindivider till del beror på erfaren- 6Agge, Straffrättens allmänna del, föreläsningar, andra häftet, 1961, s. 283. 7Lernestedt, Brottsoffergörande och deliktskonstruktion; exemplet ”ägnat att” vid frids- kränkningsbrott enligt BrB 4:4 a, till 2014, s. 49. 8Asp m.fl. Kriminalrättens grunder, 2 uppl., 2013, s. 101. 9Har i m.fl. också benämnts som ”gärningsindivider”. 10Asp m.fl. s. 101. Vissa straffrättsliga överväganden kring brottskonstruktion heter av gärningstypers farlighet, kan de olika möjligheterna att beskriva en gärning göra bedömningen osäker. Härtill kommer att alla fare- bedömningar kännetecknas av viss osäkerhet, som torde vara mer påfallande än för de flesta typer av bedömningar. Lernestedt har anfört att konstruktionen ”ägnad att” generellt sett har den svagheten, att det lämnas relativt öppet hur mycket av den konkreta situationen som domstolen får bortse från vid besvarandet av frågan huruvida handlingen dugt att leda till (den relevanta) effekten.11 Enligt Lernestedt ger detta i princip lagstiftaren (och domstolarna, där lagstiftaren inte entydigt och auktoritativt har försökt bestämma i frågan) möjlighet att välja bland annat mellan att låta ”dugligheten” hos gärningen mätas (1) mer schabloniserat, hos någon slags genomsnittsperson drabbad av handlingen, eller (2) hos den konkreta drabbade personen av kött och blod. För det fall någon genom brottet ska ges ställning som målsägande, före- språkar Lernestedt som utgångspunkt att såväl gärning som följd och kopplingen mellan dem ska visas i det enskilda fallet. För det fall konstruktionen ”ägnat att” används, bör prövningen tas till- räckligt nära den konkreta människan om denne fullt ut ska ges brottsofferstatus. Slutsatser utifrån behandlingen i doktrinen De olika sätt som finns att tillämpa rekvisitet ”ägnat att” påvisar de problem som kan uppstå i rättstillämpningen.12 Det kan enligt vår bedömning bli en tämligen stor skillnad om faran bara ska prövas mot en genomsnittsperson i en genomsnittssituation (gärnings- typen) jämfört med att den faktiskt ska prövas i relation till den konkreta individen i den konkreta situationen (den enskilda gär- ningen). I det senare fallet måste åklagaren inte visa att det uppkom viss effekt, exempelvis allvarlig fruktan. 11Lernestedt, Brottsoffergörande och deliktskonstruktion; exemplet ”ägnat att” vid fridskränk- ningsbrott enligt BrB 4:4 a, till , 2014, s. 33. Resonemanget gäller i de fall rekvisitet tillämpas vid prövningen av olaga hot och andra brott, där det ska bedömas om en gärning var ägnad att framkalla en effekt hos målsäganden, såsom kvinnofrids- kränkning. Resonemanget gäller alltså inte t.ex. förtal. 12I vart fall då rekvisitet tillämpas vid prövningen av olaga hot och andra brott där det ska bedömas om en effekt var ägnad att drabba målsäganden (som vid olaga hot men inte vid förtal). Vissa straffrättsliga överväganden kring brottskonstruktion ändå belysa den enskilda individen och den enskilda situationen, eftersom den aktuella gärningen ska ha varit ägnad att orsaka effekten. I det förra fallet är det inte nödvändigt för att kunna styrka rekvisitet ”ägnat att”. En alltför stor spännvidd i hur bestämmelsen tolkas kan i för- längningen leda till olikhet i rättstillämpningen. Om konstrukt- ionen ska användas vid fler brottstyper, finns det därför skäl för lagstiftaren att söka slå fast på ett mer precist sätt hur den ska tillämpas. 9.2Vilken brottskonstruktion ska användas och hur ska den tillämpas? 9.2.1Valmöjligheterna mellan olika brottskonstruktioner Man skulle kunna säga att handlingsbrott och effektbrott kon- struktionsmässigt är två ytterligheter när det gäller brott mot person. För handlingsbrott är det avgörande vad åklagaren kan visa om gärningspersonens handlande. Vid effektbrott är det – utöver detta – avgörande vad åklagaren kan visa om effekten hos målsäganden; vilken effekt som gärningspersonens handlade orsakat. Konstrukt- ionen ”ägnat att” kan sägas ligga mellan dessa ytterligheter. Bero- ende på hur mycket hänsyn som ska tas till den individuella situationen när det prövas om ett visst handlande är ägnat att orsaka viss effekt, närmar man sig i konstruktionen i olika hög grad vad åklagaren måste visa för att styrka ett effektbrott. I detta avsnitt diskuterar vi inriktningen för hur de straff- bestämmelser vi enligt våra direktiv ska behandla bör konstrueras, utifrån begreppen handlingsbrott, effektbrott, konkreta farebrott och abstrakta farebrott. Skyddsintresset för en straffbestämmelse behöver inte nödvändigt- vis anges som ett brottsrekvisit. Det avgörande är om kriminaliser- ingen syftar till att hindra ett beteende som kan skada skydds- intresset. Som exempel kan nämnas rattfylleri. Det är ett utpräglat handlingsbrott; det åklagaren ska styrka är att någon framfört bil Vissa straffrättsliga överväganden kring brottskonstruktion med viss promille alkohol i blodet. Skyddsintresset är trafik- säkerheten och enskildas säkerhet, och effekter i form av trafik- olyckor ska hindras genom att förare avstår från att föra bil i påverkat tillstånd.13 På samma sätt kan man överväga om olaga hot, ofredande, förtal och förolämpning skulle kunna utformas som handlingsbrott. För- delen kan vara att det straffbara området blir tydligare och mer förutsebart; vissa handlingar är straffbelagda oavsett vilka risker eller effekter som kan visas i det enskilda fallet. Domstolens möj- lighet att – som vid ett abstrakt farebrott – kanske godtyckligt välja vilka omständigheter man kan bortse från när man prövar om någon abstrakt fara uppstått skulle då undvikas. Möjligen kan ofredande och förolämpning enligt dagens lydelse beskrivas som handlingsbrott. I rekvisiten ”ofredar annan” respektive ”smädar annan” torde det dock ligga att domstolen ska göra någon form av värdering av det som handlandet orsakat (eller i vart fall riskerat att orsaka).14 Problem med att konstruera bestämmelsen som ett handlings- brott kan vara att det torde förutsätta en mer heltäckande beskriv- ning i straffbudet av vilka handlingar som är kriminaliserade, i jäm- förelse med effektbrott eller farebrott – där åklagaren ska styrka att visst handlande ska ha orsakat viss effekt eller viss slags fara för den effekten. Dessutom kan det vara svårt att avgränsa det straffbara området på ett rimligt sätt, om inte domstolen ska göra en värdering av vilken fara eller effekt som handlandet orsakat. Om det exempel- vis vid brottet olaga hot inte funnits något krav på åklagaren att styrka någon fara eller effekt, skulle varje uttalande som språkligt sett innebar ett hot om våld kunna bli straffbart. Avgränsningen mellan vad som får anses som ett olämpligt språkbruk och vad som bör kunna föranleda straffansvar skulle då kunna förskjutas på ett orimligt sätt. Motsvarande resonemang kan föras gällande förtal. 13Det har i doktrinen uttryckts att lagstiftaren lägger ”buffertar” kring det man önskar skydda och alltså genom handlingsbrott kriminalserar förstadier till den skada/effekt man önskar förhindra. Se Lernestedt, Kriminalisering – problem och principer, 2003, s. 272.