sou · H4B317 · 2016-03-03 00:00:00 — I en ansökan till en tysk förstainstansdomstol väckte , i egenskap av konkursförvaltare för , återvinningstalan, på grund av gäldenärens insolvens, och yrkade att Deko skulle förpliktas att återbetala det ovannämnda beloppet. Domstolen avvisade hans talan med motiveringen att den inte hade internationell behörighet att pröva talan. över- klagande då beslutet till högre instans som i sin tur beslutade att begära förhandsavgörande från . fann att det är domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium insolvensförfarandet har inletts som har be- hörighet att pröva en återvinningstalan som grundas på gäldenärens insolvens och riktas mot en svarande som har sitt säte i en annan medlemsstat. Denna tolkning följer, enligt domstolen, av att för- ordningen ska ges en ändamålsenlig verkan och av lagstiftarens avsikt att begränsa förordningen till bestämmelser som reglerar behörigheten att inleda insolvensförfaranden samt att fatta beslut som grundas på, och står i nära samband med, insolvensförfaranden. H (C-295/13) Käranden i det nationella målet var konkursförvaltare i ett insol- vensförfarande som inleddes och avsåg till- gångarna i G.T., ett tyskt bolag med säte i am (). Svarande i det nationella målet var företagsledaren för G.T. Han hade hemvist i . till ett av sina dotterbolag. överfördes ytterligare till samma dotterbolag (av vilka G.T. åter- fått ). H krävde att H.K., i egenskap av företagsledare för , ersatte resterande . H gjorde gällande att de överföringar till dotterbolaget som genomfördes av H.K. skedde efter det att G.T. hade blivit insolvent och överskuldsatt. Den tyska domstolen begärde förhandsavgörande av . målet rörde det materiella tillämpningsområdet för artikel 3.1 i den tidigare insolvensförordningen. fann att domstolarna i en medlemsstat, inom vars territorium det har inletts ett insolvensförfarande beträffande ett bolags tillgångar, är behöriga att pröva en talan som väckts av konkursförvaltaren om ersättning för betalningar som utförts efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bola- get var överskuldsatt. Enligt är dessa nationella domstolar även be- höriga att pröva en talan, som den aktuella, i en stat som anslutit sig till Luganokonventionen.7 Den tidigare insolvensförordningen i svenska domstolar I hovrättsavgörandet RH 2006:25 hade tingsrätten på ansökan av en enskild borgenär försatt ett brittiskt företag med filial i i konkurs och i enlighet med konkursansökan förordnat att konkur- sen skulle avse ett territoriellt begränsat insolvensförfarande enligt artikel 3.2 i den tidigare insolvensförordningen. Beslutet överklaga- des av , som yrkade att hovrätten skulle besluta att konkursen skulle vara ett huvudinsolvensförfarande enligt insol- vensförordningens artikel 3.1 och därmed omfatta gäldenärens egendom i hela EU. Hovrätten kom fram till att inte genom sitt överklagande kunde utvidga ramen för en annan borge- närs konkursansökan. Överklagandet avvisades därför, men hov- rätten påpekade att kunde ansöka vid tingsrätten om inledande av ett huvudinsolvensförfarande. Hovrätten klargjorde också att en förutsättning för det av tings- rätten inledda territoriella förfarandet var att ett huvudinsolvens- förfarande inte kunde komma till stånd i , dvs. att gälde- närens huvudsakliga intressen inte fanns här i riket. Fanns dessa i borde ansökan om ett territoriellt begränsat förfarande ha lämnats utan bifall av tingsrätten, som inte självmant kunde gå utöver sökandens yrkande och besluta om ett huvudinsolvensförfarande. 7 Konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad , och godkänd på gemenskapens vägnar genom rådets beslut /430/EG av . Av hovrättens resonemang följer att ansökan om ett territoriellt begränsat förfarande i sådana fall måste avslås.8 I hovrättsavgörandet RH 2008:9 rörde frågan om svensk dom- stol var behörig att, med anledning av ett svenskt insolvensförfar- ande avseende ett svenskt företag, pröva återvinningstalan mot en person med hemvist i ett annat EU-land (). Hovrätten fick ta ställning till två huvudfrågor. För det första var det nödvändigt att fastställa om det enligt I-förordningen9 eller insolvens- förordningen fanns något hinder för svensk domsrätt. Om det inte fanns några sådana hinder hade hovrätten att pröva om svensk domstol var behörig enligt svenska internationella processrättsliga regler. Hovrätten konstaterade att I-förordningen enligt sin artikel 1.2(b) inte var tillämplig på talan om återvinning i konkurs. Huruvida den tidigare insolvensförordningens artikel 3 var tillämp- lig på återvinningstalan var enligt hovrätten mindre klart, men be- stämmelsen hindrade i varje fall inte svensk domsrätt eftersom bestämmelsen i det aktuella fallet skulle utpeka svensk domstol som behörig. Hovrätten vände sig därför till de svenska domsrätts- reglerna (analogisk tillämpning av 10 kap. ) och kom fram till att återvinningssvaranden fick anses ha egendom i (en anmäld fordran i konkursen) och att han således med stöd av 10 kap. 3 § första stycket kunde bli före- mål för återvinningstalan vid en svensk domstol. I Hovrätten för övre beslut i mål nr Ö 507-12 angav hovrätten att platsen för den aktuella gäldenärens huvudsakliga intressen fanns på och att svensk domstol därför inte varit behörig att inleda ett huvudinsolvensförfarande. Hovrätten fann emellertid att varit behörig att inleda ett territoriellt begränsat förfarande eftersom det aktuella företaget för konkursansökan hade en filial10 registrerad i . Tings- rättens avvisningsbeslut undanröjdes därför och målet återförvisa- des för fortsatt handläggning. 8 Se också prop. 2005/06:37 s. 48 och , EU:s insolvensförordning m.m., 2002, s. 116–120. 9Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område innehåller regler om vilken medlemsstats domstol som får pröva en privaträttslig tvist (förordningen har revide- rats 2012). 10Förordningen talar om ”driftsställe”, se artikel 3.2. I likhet med den tidigare insolvensförordningen skiljer den revide- rade förordningen på huvudinsolvensförfaranden och territoriellt begränsade insolvensförfaranden (se artikel 3). Liksom tidigare är det domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen finns (center of main interest – COMI) som har behörighet att inleda ett huvudinsolvensför- farande. Dessa förfaranden har allmän räckvidd och de omfattar gäldenärens samtliga tillgångar.11 Syftet med de ändringar som skett i bestämmelserna om internationell behörighet i den reviderade insolvensförordningen är att förbättra den processuella ramen för fastställande av behörighet att inleda insolvensförfaranden.12 Be- greppen platsen för de huvudsakliga intressena och driftställe klargörs ytterligare i den reviderade förordningen. Liksom tidigare tillämpas insolvensförordningen endast på förfaranden för vilka platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen ligger i unionen.13 Insolvensförordningen reglerar, som nämnts ovan, endast den internationella behörigheten. Att närmare bestämma vilka av ett lands domstolar eller motsvarande organ som har behörighet att inleda ett insolvensförfarande (lokal behörighet) har däremot över- lämnats till nationell rätt.14 För svensk del är det bestämmelsen i 2 kap. 1 § första stycket konkurslagen (1987:672) (som hänvisar till forumreglerna i 10 kap. ) som har betydelse när det gäller att bestämma vilken domstol som har lokal behörighet att besluta om konkurs. Normalt innebär det att en konkursansökan avseende en fysisk person ska ges in till tingsrätten i den ort där han eller hon hade sin hemvist året innan ansökan ges in och avseende en juridisk person där styrelsen har sitt säte eller där förvaltningen bedrivs (se 10 kap. 1 § ). En bestämmelse med mot- svarande innebörd finns i 2 kap. 1 § lagen (1996:764) om företags- rekonstruktion. 11Se ingressen p. 12Se rådets motivering p. 13Se ingressen p. 14Se ingressen p. En ansökan om skuldsanering ska ges in till Kronofogdemyndig- heten. Eftersom är en riks- täckande myndighet finns det inte några författningsbestämmelser om lokal behörighet i fråga om att inleda ett skuldsaneringsförfar- ande. Enligt 29 § lagen om skuldsanering (2006:548) får såväl Krono- fogdemyndighetens beslut att inleda en skuldsanering som myndig- hetens slutliga beslut överklagas till tingsrätten i den ort där gälde- nären är bosatt. Om gäldenären inte är bosatt i , får beslutet överklagas till . Beträffande den internationella behörigheten anges det uttryck- ligen i den reviderade insolvensförordningen att platsen för de huvudsakliga intressena ska vara den plats där gäldenären vanligtvis förvaltar sina intressen på ett sätt som kan fastställas av tredje man (se artikel 3.1). För att avgöra detta kan det behöva göras en samlad bedömning av de olika omständigheterna i det enskilda fallet. Vid bedömningen av om platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen kan fastställas av tredje man bör särskild hänsyn tas till borge- närerna och deras uppfattning om var en gäldenär förvaltar sina intressen i objektiv mening. Detta kan, om platsen för de huvud- sakliga intressena ändras, innebära att borgenärerna måste informeras om den nya plats där gäldenären bedri- ver sin verksamhet. Informationen kan t.ex. ges genom att adress- förändringen påpekas i affärskorrespondens eller genom att den nya platsen offentliggörs på andra lämpliga sätt.15 Precis som i den tidigare förordningen presumeras det för juri- diska personer att sätet är platsen för de huvudsakliga intressena. Vad gäller enskilda näringsidkare anges det uttryckligen i den revi- derade förordningen (se artikel 3.1 tredje stycket) att det är den berörda personens huvudsakliga verksamhetsställe som ska anses vara platsen för dennes huvudsakliga intressen. I förordningen an- vänds uttrycket ”enskilda som bedriver verksamhet som egenföretagare eller fria yrkesutövare”. För svenskt vidkommande måste detta anses avse fysiska personer som bedriver näringsverksamhet. Vad beträffar övriga personer, dvs. fysiska personer som inte bedriver näringsverksamhet, presumeras platsen för de huvudsak- 15 Se ingressen p. SOU 2016:17 Domstols behörighet liga intressena vara där personen har sin hemvist (se artikel 3.1 fjärde stycket).16 I den reviderade insolvensförordningen har definitionen av platsen för de huvudsakliga intressena (COMI) förtydligats bl.a. i syfte att begränsa möjligheterna till så kallad forum shopping. Avsikten är att minska gäldenärens möjligheter att få till stånd ett insolvensförfar- ande i enlighet med en viss för företaget, eller vissa av dess borge- närer, förmånlig insolvenslagstiftning genom att före en ansökan om att inleda ett insolvensförfarande flytta exempelvis sitt säte till en annan medlemsstat. I rådets motivering till förslaget till reviderad insolvensförord- ning (p. 18) anges att presumtionen om platsen för de huvudsakliga intressena ska kunna motbevisas och att presumtionen inte är tillämplig om sätet eller det huvudsakliga verksamhetsstället alter- nativt hemvisten ändras under vad som anges vara ”den relevanta perioden före begäran att inleda ett insolvensförfarande” (även kallat ”misstankeperiod”). I ingressen till den reviderade insolvensförordningen (p. 30) anges bland annat följande. I fråga om företag bör det vara möjligt att bryta denna presumtion om företagets huvudkontor är beläget i en annan medlemsstat än den där det har sitt säte, och när en övergripande bedömning av alla relevanta faktorer på ett sätt som kan fastställas av tredje part visar att centrum för företagets ledning och övervakning samt för tillvaratagande av företagets intressen finns i denna andra medlemsstat. När det gäller en enskild person som inte bedriver verksamhet som egenföretagare eller fri yrkesutövare, bör det till exempel vara möjligt att bryta denna pre- sumtion, om huvuddelen av gäldenärens tillgångar finns utanför den medlemsstat i vilken denne har sin hemvist eller om det kan fastställas att den huvudsakliga anledningen till att denne flyttade var att ansöka om insolvensförfarande inom den nya jurisdiktionen och om en sådan ansökan påtagligt skulle vara till nackdel för de borgenärers intressen vilkas förehavanden med gäldenären ägde rum före förflyttningen. 16 I den nu gällande lydelsen av skuldsaneringslagen anges i 4 § att den som ansöker om skuldsanering ska ha hemvist i . Vidare anges att den som är folkbokförd i anses ha hemvist här. Bestämmelsen i 2 st. har dock kritiserats för att den avviker från det vedertagna sättet att använda hemvistbegreppet, se , och EU:s internationella insolvensrätt, 1997, s. 128 f. och i JT 1993–94, s. 676. Sedan ansett att bestämmelsen står i strid med har regeringen i en lagrådsremiss föreslagit att anknytningskravet ändras till att avse att gäldenären ska ha sina huvudsakliga intressen i , se avsnitt 5.4. anges det i förordningen att presumtionen om att sätet är platsen för de huvudsakliga intressena för en juridisk person inte ska tillämpas om sätet har flyttats från en medlemsstat till en annan före ansökan om att ett insolvensför- farande ska inledas (misstankeperiod). då presum- tionen inte ska tillämpas för enskilda näringsidkares flytt av platsen för dennes huvudsakliga verksamhetsställe anges också medan tidsperioden för övriga personers flytt av hemvist anges före ansökan (se artikel 3.1 tredje och fjärde styckena). I de fall presumtionsreglerna om var gäldenären ska anses ha sina huvudsakliga intressen inte kan tillämpas, bör det enligt utred- ningens mening, göras en samlad bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet för att avgöra var gäldenären har sina huvudsak- liga intressen. För att skydda intressen av olika slag tillåter den reviderade insol- vensförordningen, i likhet med den tidigare förordningen, att ter- ritoriellt begränsade insolvensförfaranden inleds och löper parallellt med huvudinsolvensförfarandet. I likhet med den tidigare insolvensförordningen ställer den revi- derade insolvensförordningen upp två förutsättningar för att ett territoriellt insolvensförfarande ska kunna inledas (se artikel 3.2). Dels ska platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen finnas inom en annan medlemsstats territorium, dels ska gäldenären ha ett drift- ställe i den medlemsstat där förfarandet inleds. Denna typ av för- farande omfattar endast den del av gäldenärens egendom som finns inom den senare medlemsstatens territorium. Om ett huvudinsolvensförfarande har inletts med avseende på en juridisk person i en annan medlemsstat än den där denne har sitt säte, kan sekundära insolvensförfaranden inledas i den medlemsstat där den juridiska personen har sitt säte, under förutsättning att gäldenären bedriver ekonomisk verksamhet med personella och materiella resurser i den staten.17 17 Se ingressen p. I likhet med den tidigare insolvensförordningen anger den revi- derade insolvensförordningen (se artikel 3.3) att territoriellt be- gränsade förfaranden som inleds efter att ett huvudinsolvensförfar- ande inletts ska vara sekundära insolvensförfaranden. I vissa fall är det möjligt att inleda ett territoriellt insolvensför- farande innan ett huvudinsolvensförfarande inletts (se artikel 3.4). Detta förutsätter antingen att ett huvudinsolvensförfarande inte kan inledas på grund av hinder i den nationella rättsordning som finns i den medlemsstat inom vars territorium platsen för gälde- närens huvudsakliga intressen finns, att begäran att inleda ett terri- toriellt insolvensförfarande har gjorts av en borgenär vars fordran har samband med driftstället som finns inom territoriet till den medlemsstat där begäran att inleda ett territoriellt förfarande har gjorts, eller att begäran görs av en myndighet i denna medlemsstat. Av artikel 3.4 i den reviderade insolvensförordningen följer ut- tryckligen att när ett huvudinsolvensförfarande inleds blir ett tidi- gare inlett självständigt territoriellt insolvensförfarande automa- tiskt ett sekundärt insolvensförfarande. I den tidigare insolvens- förordningen framgick detta av ingressen (p. I den reviderade förordningen har det tidigare kravet på att det territoriellt begränsade insolvensförfarandet ska utgöras av ett lik- vidationsförfarande tagits bort.18 Anledningen till detta är att fokus har förflyttats till att underlätta rekonstruktioner av verksamheter som bedöms ha ekonomiska möjligheter att överleva och till rehabilitering av skuldsatta fysiska personer.19 Av den reviderade insolvensförordningen framgår att den domstol som får en ansökan om att inleda ett insolvensförfarande på eget initiativ ska pröva sin behörighet att inleda ett insolvensförfarande (se artikel 4.1). I domstolens beslut att inleda ett insolvensförfar- ande ska det framgå särskilt vilka bestämmelser domstolen grundar sin behörighet på samt om det är fråga om ett huvudinsolvensför- farande eller ett territoriellt begränsat insolvensförfarande. 18Se artikel 3.3 i den tidigare insolvensförordningen. 19Se ingressen p. Om det är svårt att fastställa domstolens behörighet på grund av att den uppgivna platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen ger upphov till tvivel, bör domstolen kräva att gäldenären lämnar ytter- ligare bevisning till stöd för sina påståenden och, om tillämplig rätt för insolvensförfarandet så tillåter, ge gäldenärens borgenärer möjlig- het att lägga fram sina synpunkter beträffande behörighet.20 Om domstolen kommer fram till att platsen för gäldenärens huvud- sakliga intressen inte finns inom dess territorium, bör den inte inleda något huvudinsolvensförfarande.21 Detta saknar uttrycklig mot- svarighet i den tidigare insolvensförordningen. I den reviderade insolvensförordningen anges att om ett insol- vensförfarande inleds utan beslut av domstol (i enlighet med be- stämmelserna i nationell rätt) får den förvaltare som utsetts i för- farandet pröva om den medlemsstat som mottagit en ansökan om att inleda insolvensförfarandet är behörig enligt artikel 3. Om så är fallet ska förvaltaren i beslutet ange grunderna för behörigheten, och särskilt om det är fråga om ett huvudinsolvensförfarande eller ett territoriellt förfarande (se artikel 4.2). Någon liknande bestäm- melse finns inte i den tidigare insolvensförordningen. För svensk del inleds alla de insolvensförfaranden som omfattas av förord- ningen av domstol i förordningens mening.22 Gäldenären eller en borgenär får väcka talan vid domstol mot ett beslut om att inleda ett huvudinsolvensförfarande på grundval av internationell behörighet (se artikel 5.1). Beslutet att inleda ett huvudinsolvensförfarande kan även angripas av andra parter än gäldenärer och borgenärer och detta kan ske på andra grunder än bristande internationell behörighet, om detta medges i nationell rätt (se artikel 5.2). Bestämmelsen saknar motsvarighet i den tidig- are insolvensförordningen. 20Se ingressen p. 21Se ingressen p. 22Kronofogdemyndigheten prövar beslut om skuldsanering, se 2 § skuldsaneringslagen, tingsrätten prövar beslut om konkurs och företagsrekonstruktion, se 2 kap. 1 § konkurs- lagen samt 2 kap. 1 § lagen om företagsrekonstruktion. 6.3.4Behörighet att pröva en talan som är en direkt följd av insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta Domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium ett insol- vensförfarande har inletts är enligt artikel 6 även behöriga att pröva en talan som är direkt hänförlig till insolvensförfarandet och har ett nära samband med detta. Bestämmelsen saknar motsvarighet i den tidigare insolvensförordningen. Detta innebär dock inte att en ändring i sak är avsedd. Bestämmelsen är i stället avsedd som en kodifiering av praxis angående den tidigare insol- vensförordningens tillämplighet. Exempel på en talan som omfattas av artikel 6 kan vara en talan om återvinning riktad mot svarande i andra medlemsstater samt talan som avser skyldigheter som uppkommer under insolvens- förfarandet, såsom förskottsbetalning av förfarandekostnaderna (se artikel 6.1). Ett annat exempel torde kunna vara konkursförvalta- rens ansvarstalan mot ett i insolvensförfarande försatt bolags led- ning.23 Talan om fullgörelse av skyldigheter enligt ett avtal som gäldenären ingick före inledandet av förfarandet utgör däremot inte en direkt följd av förfarandet (se ingressen p. Om en talan som avses i artikel 6.1 hänger samman med en annan talan på privaträttens område mot samma svarande, kan för- valtaren i båda fallen väcka talan vid domstolarna i den medlemsstat där svaranden har sin hemvist. Detta gäller under förutsättning att förvaltaren anser det mer effektivt (se artikel 6.2). Så kan till exem- pel vara fallet om förvaltaren avser att kombinera en talan om ansvar på grundval av insolvenslagstiftning med en talan grundad på bolagslagstiftning eller allmänna skadeståndsregler (se även här ingressen p. Om talan avser flera svarande kan förvaltaren väcka talan vid domstolarna i den medlemsstat där någon av svaran- dena har sin hemvist förutsatt att domstolarna är behöriga enligt I-förordningen. I artikel 6.3 anges att vid tillämpningen av artikel 6.2 ska en talan anses ha samband med en annan talan om en gemensam handlägg- ning och ett gemensamt avgörande är påkallat för att undvika att oförenliga avgöranden meddelas i separata förfaranden. 23 Se , , EU:s omarbetade insolvensförordning, nr 1, 2015/16, s. 3. 6.4Utredningens överväganden och förslag Förslag: I den lag som ska komplettera den reviderade insol- vensförordningen ska det, beträffande konkurs och företags- rekonstruktion, införas en bestämmelse som anger att sökanden ska styrka de omständigheter som ligger till grund för svensk domstols behörighet och för det förfarande enligt insolvensför- ordningen som ansökan avser. Vidare ska det framgå att en an- sökan ska avvisas, om grunden för ansökan inte framgår och sökanden inte följer ett föreläggande att avhjälpa bristen. I lagen ska det även finnas en bestämmelse om att är reservforum för det fall att det saknas annan behörig domstol men svensk domsrätt följer av artikel 6 i insolvens- förordningen. Bedömning: Vid skuldsanering behövs det inte någon komplette- rande bestämmelse om skyldighet att styrka svensk domstols behörighet eftersom sådana bestämmelser finns i det förslag till nya lagar om skuldsanering som ingår i lagrådsremissen Skuld- sanering – förbättrade möjligheter för överskuldsatta att starta om på nytt. Det behövs inte några kompletterande bestämmelser om vilken domstol som är behörig att pröva en ansökan om att in- leda ett insolvensförfarande. och svenska domstolars internationella behörighet att inleda ett insolvensförfarande följer direkt av den reviderade insolvensförordningen. Det krävs således inte några kompletterande bestämmelser i detta avseende. Om svensk domstol är behörig avgörs den lokala behörigheten av nationell rätt, dvs. vilken av domstolarna i som är behö- rig att pröva en ansökan om att inleda ett insolvensförfarande. I avsnitt 6.3.1 ovan har utredningen redogjort för de bestämmel- ser i svensk rätt som reglerar den lokala behörigheten att inleda ett huvudinsolvensförfarande. Dessa bestämmelser är också tillämpliga beträffande den lokala behörigheten att inleda ett territoriellt be- När det gäller konkurs och företagsrekonstruk- tion hänvisar såväl konkurslagen som lagen om företagsrekonstruk- tion till de allmänna forumreglerna i 10 kap. . De innebär bl.a. att domstolen i den ort där gäldenären har hemvist eller säte är behörig (10 kap. 1 § ). Även om gälde- nären saknar hemvist eller säte i finns bestämmelser om lokal behörighet som kan bli tillämpliga. Således kan domstolen på den ort där gäldenären har tillgångar vara behörig (10 kap. 3 § första stycket ). Vidare kan domstolen där gäldenären har ingått avtal eller skuldsatt sig vara behörig (10 kap. 4 § rätte- gångsbalken).