sou · H4B353 · 2016-08-31 00:00:00 — En- ligt utredningens mening är termen utgivning en lämpligare över- sättning av issuing och den termen bör därför ersätta termen utfärd- ande i denna punkt. Förslag: Definitioner av vissa centrala begrepp i det andra betal- tjänstdirektivet ska tas in i betaltjänstlagen. I 1 kap. 4 § betaltjänstlagen har 27 begrepp som används i betal- tjänstlagen definierats. Dessa finns huvudsakligen i det andra betal- tjänstdirektivets artikel 4. Denna artikel innehåller – utöver begreppen betaltjänst, betalinitieringstjänst, och kontoinformationstjänst – definitioner av 45 begrepp, varav åtskilliga har tillkommit sedan det första betaltjänstdirektivet. Ett antal av de begrepp som tillkommit i det andra direktivet är av central betydelse för regleringen av betal- tjänster. I den utsträckning dessa definitioner saknar motsvarighet i svensk rätt och bedöms vara av vikt för den lagstiftning som genomför direktivet, bör definitionerna införas i betaltjänstlagen. 2009/10:220 s. 87. Det saknas anledning att införa definitioner som inte kommer att ha betydelse i den svenska lagstiftning som föreslås (t.ex. direk- tivets definition av mikroföretag i artikel 4.26) eller när dess inne- börd kan klargöras i lagtext och författningskommentar utan att en uttrycklig definition tas in i lagen. Utredningen har inte funnit skäl att ändra eller ta bort någon eller några av de definitioner som finns i 1 kap. 4 § betaltjänstlagen. Nedan behandlas de definitioner i det andra betaltjänstdirek- tivets artikel 4 som är nya i förhållande till det första betaltjänst- direktivet och som bör införas i betaltjänstlagen. I artikel 4.17 definieras en kontoförvaltande betaltjänstleverantör som ”en betaltjänstleverantör som tillhandahåller och förvaltar ett betal- konto för en betalare”. Samma definition bör föras in i betaltjänst- lagen. Termen överföring av medel definieras i artikel 4.24 som ”en betal- tjänst för kreditering av en betalningsmottagares betalkonto med en betalningstransaktion eller en rad betalningstransaktioner från en betalares betalkonto, som utförs av en betaltjänstleverantör som har tillgång till betalarens betalkonto på grundval av en instruktion som lämnats av betalaren”. Termen har i den svenska översättningen av direktivtexten över- satts till betalning från det engelska begreppet credit transfer. Termen överföring av medel synes emellertid vara en lämpligare översättning av detta begrepp. Överföring av medel är en betaltjänst enligt direk- tivet och begreppet återkommer i p. 3 i bilaga I till direktivet, vars lydelse motsvarar samma punkt i bilaga I till det första betaltjänst- direktivet (jfr även 1 kap. 2 § 2 p betaltjänstlagen). I konsekvens med förslagen nedan att införa definitioner av begreppen inlösen av transaktionsbelopp och utgivning av betalningsinstrument, som också är betaltjänster, bör en definition av begreppet överföring av medel införas i betaltjänstlagen. I artikel 4.29 definieras autentisering som ”ett förfarande genom vilket en betaltjänstleverantör kan kontrollera en betaltjänstanvända- res identitet eller giltighet när det gäller användningen av ett specifikt betalningsinstrument, inklusive användarens personliga säkerhets- behörighetsuppgifter”. En definition som materiellt överensstäm- mer med den som anges i artikeln bör föras in i betaltjänstlagen. Personliga säkerhetsbehörighetsuppgifter bör dock ersättas med personaliserade behörighetsfunktioner, se mer om detta nedan. Enligt artikel 4.30 avses med stark kundautentisering ”en autenti- sering som grundas på användning av två eller flera element, kate- goriserade som kunskap (något som bara användaren vet), innehav (något som bara användaren har) och unik egenskap (något som användaren är), som är fristående från varandra så att det faktum att någon har kommit över ett av elementen inte äventyrar de andra elementens tillförlitlighet, och som är utformad för att skydda autentiseringsuppgifternas sekretess”. Det är alltså betaltjänstanvän- darens autentiseringsuppgifter som ska skyddas genom tillämpning av stark kundautentisering. Stark kundautentisering syftar till att ge ett bättre skydd av dessa uppgifter och det andra betaltjänstdirek- tivet innehåller flera bestämmelser som reglerar användningen av denna form av autentisering. I skäl 95 till direktivet anges att säker- het vid elektroniska betalningar är grundläggande för att säkerställa skydd för användarna och för utveckling av en sund e-handel. Av skäl 96 framgår att sådant skydd vanligen består av krypteringssystem som bygger på betalarens personliga anordningar, inbegripet kort- läsare eller mobiltelefoner, eller som den kontoförvaltande betal- tjänstleverantören tillhandahåller betalaren via en annan kanal, till exempel sms eller e-post. En definition som materiellt överensstäm- mer med den som anges i artikeln bör föras in i betaltjänstlagen. Begreppet behandlas närmare i avsnitt 10.4. En definition av termen personliga säkerhetbehörighetsuppgifter finns i direktivets artikel 4.31. Med denna term avses ”personligt anpassa- de funktioner som betaltjänstleverantören tillhandahåller betaltjänst- användaren för autentiseringsändamål”. I den svenska översätt- ningen av direktivet har termen ”personalised security credentials” i originaltexten alltså översatts till personliga säkerhetsbehörighets- uppgifter. En definition av detta begrepp, som materiellt sett överens- stämmer med direktivets definition, bör införas i betaltjänstlagen. Den svenska översättningen av begreppet är enligt utredningens mening något missvisande och därför mindre lämplig att använda. Utredningen föreslår i stället att begreppet personaliserade behörig- hetsfunktioner ska användas. I den fortsatta framställningen kom- mer således detta begrepp att användas, när direktivtexten använder personliga säkerhetbehörighetsuppgifter. Det gäller även när direk- tivtexten citeras. Begreppet behandlas närmare i avsnitt 10.4. Direktivets artikel 4.32 definierar begreppet känsliga betalningsupp- gifter som ”uppgifter, inbegripet personaliserade behörighetsfunk- tioner, som kan användas för bedrägerier”. I samma artikel anges att när det gäller verksamhet som bedrivs av leverantörer av betal- ningsinitieringstjänster och leverantörer av kontoinformationstjänst- er utgör kontoinnehavarens namn och kontonumret inte sådana känsliga betalningsuppgifter som avses i artikeln. En definition som överensstämmer med i direktivets bör införas i betaltjänstlagen. Artikel 4.30 i det första betaltjänstdirektivet hänvisade i fråga om begreppet grupp till det numera upphävda direktivet 83/349 EEG. Betaltjänstlagen hänvisar i 1 kap. 4 § 14 p till definitionen av grupp i 1 kap. 7 § lagen (2006:531) om särskild tillsyn över finansiella kon- glomerat. I det andra betaltjänstdirektivets artikel 4.40 definieras i stället en grupp4 som en grupp av företag som är knutna till varandra genom ett sådant förhållande som avses i artikel 22.1, 22.2 eller 22.7 i direktiv /34/EU, eller företag enligt definitionen i artiklarna 4, 5, 6 och 7 i kommissionens delegerade förordning (EU) nr 241/20145 som är knutna till varandra genom ett sådant förhållande som avses i artikel 10.1 eller artikel 113.6 eller 113.7 i förordning (EU) nr 575/20136. Direktiv /34/EU har genomförts i svensk rätt genom änd- ringar i årsredovisningslagen (1995:1554). Artikel 22.1 har genom- förts i 1 kap. 4 § den lagen. Paragrafen anger under vilka omstän- digheter ett företag är ett moderföretag respektive ett dotterföretag samt att ett moderföretag och ett dotterföretag tillsammans är en koncern. Artiklarna 4, 5, 6 och 7 i kommissionens delegerade för- ordning (EU) nr 241/2014 reglerar bl.a. under vilka förutsättningar behöriga myndigheter får fastställa att en typ av företag som erkänns enligt tillämplig nationell lag räknas som kooperativ sammanslutning, ömsesidiga bolag eller sparbanker. En hänvisning till 1 kap. 4 § års- redovisningslagen och till de artiklar som anges i artikel 4.40 bör ersätta den definition av begreppet grupp som finns i betal- tjänstlagen. Av artikel 4.41 följer att termen elektroniskt kommunikationsnät definieras som ”ett nät enligt definitionen i artikel 2 a) i Europa- parlamentets och rådets direktiv /21/EG”. Begreppet används i artikel 3 l), som behandlas i kommande avsnitt. och rådets direktiv /21/EG av om ett gemen- samt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunika- tionstjänster har genomförts i svensk rätt genom lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. I 1 kap. 7 § den lagen definieras 4I den svenska översättningen av direktivtexten används begreppet koncern. Utredningen anser att grupp är en lämpligare översättning av den engelska termen group. 5Kommissionens delegerade förordning (EU) nr 241/2014 av om kom- plettering av och rådets förordning (EU) nr 575/2013 med avseende på tekniska tillsynsstandarder för kapitalbaskrav på institut (EUT L 74, , s. 8). 6Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av om till- synskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (EUT L 176, 27.6.2013, s. 1). elektroniskt kommunikationsnät som ett ”system för överföring och i tillämpliga fall utrustning för koppling eller dirigering samt passiva nätdelar och andra resurser som medger överföring av signaler, via tråd eller radiovågor, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska överföringsmedier oberoende av vilken typ av information som över- förs”. En hänvisning till denna definition bör införas i betaltjänst- lagen. I direktivets artikel 4.42 definieras begreppet elektronisk kommu- nikationstjänst som ”en tjänst enligt definitionen i artikel 2 c) i direktiv /21/EG”. Även detta begrepp används i artikel 3 l. I likhet med begreppet elektroniskt kommunikationsnät finns en defi- nition av detta begrepp i 1 kap. 7 § lagen om elektronisk kommuni- kation, av vilken följer att begreppet avser en ”tjänst som vanligen tillhandahålls mot ersättning och som helt eller huvudsakligen utgörs av överföring av signaler i elektroniska kommunikationsnät”. En hänvisning till denna definition bör föras in i betaltjänstlagen. Enligt artikel 4.44 definieras inlösen av betalningstransaktioner som ”en betaltjänst som tillhandahålls av en betaltjänstleverantör som har ingått avtal med en betalningsmottagare om att denne ska acceptera och behandla betalningsmottagarens betalningstransaktioner och som leder till överföring av medel till betalningsmottagaren”. Detta är enligt direktivet en betaltjänst och återkommer i punkten 5 i bi- laga I till direktivet, vars lydelse överensstämmer med samma punkt i bilaga I till det första betaltjänstdirektivet. Denna punkt definierar en form av betaltjänst som ”utgivande av betalningsinstrument och/eller förvärv av betalningstransaktioner”7. I skäl 10 till direk- tivet anförs bl.a. att en neutral definition av begreppet införs i syfte att inte bara fånga upp de traditionella inlösenmodeller som rör användningen av kontokort utan också andra affärsmodeller, in- 7 I den svenska översättningen av direktivet används här förvärv som dock är synonymt med inlösen, jfr den engelska originaltexten samt 1 kap. 2 § 4 p betaltjänstlagen. klusive de modeller där mer än en inlösare medverkar. Detta bör enligt skälet säkerställa att säljföretag får samma skydd oavsett vilket betalningsinstrument som används om verksamheten är densamma som inlösen av korttransaktioner. För att säkerställa ett sådant skydd som anges i skäl 10 till direktivet bör en neutral definition av be- greppet införas i betaltjänstlagen. I 1 kap. 2 § 4 p betaltjänstlagen används transaktionsbelopp i stället för betalningstransaktion. Detta framstår som mer ändamåls- enligt och bör därför användas i sammanhanget. I artikel 4.45 definieras utgivning av betalningsinstrument som ”en betaltjänst hos en betaltjänstleverantör som har ingått avtal om att tillhandahålla betalaren ett betalningsinstrument för att initiera och behandla betalarens betalningstransaktioner”. Utgivning av betalnings- instrument är en betaltjänst enligt direktivet och begreppet åter- kommer i p. 5 i bilaga I till direktivet, vars lydelse motsvarar samma punkt i bilaga I till det första betaltjänstdirektivet (jfr 1 kap. 2 § 3 p betaltjänstlagen där dock termen utfärdande används, utredningen föreslår dock att den ska ersättas med utgivning, se avsnitt 4.2.3). Det finns ingen motivering i skälen till direktivet till att varför det nu införs en definition av det aktuella begreppet. I konsekvens med förslaget att införa en definition av begreppet inlösen av trans- aktionsbelopp, som också är en betaltjänst, bör en definition av be- greppet utgivning av betalningsinstrument införas i betaltjänstlagen. I artikel 4.46 definieras kapitalbas som ”en kapitalbas enligt defini- tionen i artikel 4.1.118 i förordning (EU) nr 575/20138 (tillsyns- förordningen) där åtminstone av primärkapitalet är i form av kärnprimärkapital enligt artikel 50 i den förordningen och supple- mentärkapitalet ska vara lika med eller mindre än en tredjedel av 8 och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012. En motsvarande definition av begreppet fanns inte i det första betaltjänstdirektivet. Av 3 kap. 2 § första stycket betaltjänstlagen framgår bl.a. att ett betalningsinstitut ska ha en kapitalbas som mot- svarar minst startkapitalet enligt 1 § eller ett kapitalkrav beräknat enligt 3 eller 4 §. Vid beräkningen av kapitalbasen och dess samman- sättning gäller tillsynsförordningen (andra stycket). Kapitalbasen ska enligt artikel 4.46 ha en viss kvalitet, nämligen att primärkapitalet ska bestå till av kärnprimär- kapital och att supplementärkapitalet ska vara lika med eller lägre än en tredjedel av primärkapitalet. Kapitalbasen ska således utgöra summan av primärkapitalet och supplementärkapitalet. Någon regel om sammansättningen av kapitalbasen finns inte i tillsynsförordningen. Mot denna bakgrund bör det i betaltjänstlagen införas en definition av begreppet som materiellt sett överensstämmer med direktivets definition. Vidare bör lydelsen av 3 kap. 2 § andra stycket ändras så att det följer av tillsynsförordningen hur kapital- basen ska beräknas samt att kapitalbasens sammansättning ska be- stå av ett primärkapital där är kärnprimärkapital och ett supplementärkapital som är lika med eller mindre än en tredje- del av primärkapitalet. På detta sätt framgår att tillsynsförord- ningen anger vilka beståndsdelar kapitalbasen kan bestå av, medan betaltjänstlagen anger vilken kvalitet innehållet i kapitalbasen minst ska ha. Artikel 4 i det andra betaltjänstdirektivet innehåller inte någon defi- nition av termen kreditinstitut. Termen förekommer dock i direktiv- texten, bl.a. i fråga om regleringen om betalningsinstitutens rätt till tillgång till kreditinstitutens betalkontotjänster (dessa bestämmelser behandlas i kapitel 8). Mot denna bakgrund anser utredningen att en definiton av termen bör föras in i betaltjänstlagen av vilken det bör framgå att med kreditinstitut i betaltjänstlagen avses banker och kreditmarknadsföretag enligt (2004:297) om bank- och finan- sieringsrörelse (jfr 1 kap. 3 § 1 p betaltjänstlagen). 5.1Aktörer som omfattas av reglerna I 1 kap. 3 § betaltjänstlagen finns en uppräkning av de aktörer som omfattas av lagen och som alltså är betaltjänstleverantörer i direk- tivets mening. Med betaltjänstleverantörer avses i lagen således föl- jande aktörer. 1.Banker och kreditmarknadsföretag enligt lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, pengar och de företag som har undan- tagits från tillståndsplikt enligt lagen (2011:755) om elektroniska pengar, 3.betalningsinstitut och de fysiska eller juridiska personer som har undantagits från tillståndsplikt enligt 2 kap. 3 §, 4.statliga och kommunala myndigheter, när de inte ägnar sig åt myn- dighetsutövning, 5.utländska fysiska och juridiska personer samt myndigheter inom EES, motsvarande dem i 1–4 med undantag av sådana fysiska eller juridiska personer som har undantagits från tillståndsplikt enligt nationella bestämmelser som genomför och rådets direktiv /64/EG om betaltjänster på den inre mark- naden och om ändring av direktiven /7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv /5/EG, 6.Europeiska och nationella centralbanker i andra EES-länder, när de inte agerar i egenskap av monetär eller offent- lig myndighet, 7.postgiroinstitut inom EES som enligt nationell lagstiftning har rätt att tillhandahålla betaltjänster, och 8.filialer till kreditinstitut från länder utanför EES. Uppräkningen överensstämmer materiellt sett med det första betal- tjänstdirektivets definition av begreppet betaltjänstleverantör. 5.1.2Regleringen i det andra betaltjänstdirektivet Det andra betaltjänstdirektivets artikel 1.1 innehåller bestämmelser om vilka personer och aktiviteter som omfattas av direktivet. De kate- gorier av betaltjänstleverantörer som anges i artikel 1.1 motsvarar i stort sett de kategorier som räknades upp i det första betaltjänst- direktivets artikel 1.1 samt i artikel 3 i direktiv /111/ om änd- ringar i direktiven /48/EG, 2006/49/EG och 2007/64/EG, vars bestämmelser har genomförts i svensk lag genom 1 kap. 3 § betal- tjänstlagen. I fråga om pengar har det dock i arti- kel 1.1. b i det andra betaltjänstdirektivet gjorts ett tillägg med inne- börden att detta begrepp innefattar filialer till sådana institut vars huvudkontor är belägna utanför unionen, om filialerna är belägna inom unionen och i den mån de betaltjänster som tillhandahålls av dessa filialer är knutna till utgivning av elektroniska pengar. Dessa aktörer behöver enligt artikel 11.1 inte tillstånd för att få tillhanda- hålla betaltjänster. I likhet med det första betaltjänstdirektivet ger artikel 2.4 möjlig- het att uttryckligen undanta från reg- lernas tillämpningsområde. Denna möjlighet till särreglering har inte utnyttjats vid införandet av betaltjänstlagen. Förslag: Begreppet betaltjänstleverantör i 1 kap. 3 § betaltjänst- lagen ska utvidgas till att omfatta även filialer till pengar. Dessa aktörer ska få tillhandahålla betal- tjänster utan att behöva ansöka om tillstånd enligt betaltjänst- lagen. Mot bakgrund av att definitionen av betaltjänstleverantör i det andra betaltjänstdirektivet har utvidgats till att avse filialer till pengar bör definitionen i lagen utvidgas så att den mot- svarar direktivet. Definitionen av betaltjänstleverantör i betaltjänst- lagen bör därför innefatta filialer till pengar. I konsekvens med artikel 11.1 ska det av betaltjänstlagen fram- gå att dessa inte behöver tillstånd för att tillhandahålla betaltjänster. Det finns inte skäl till någon annan bedömning i fråga om än den som gjordes vid införandet av betal- tjänstlagen och det bör därför inte införas något undantag från reglerna för denna aktör. 5.2.1Nuvarande reglering i betaltjänstlagen Enligt 1 kap. 1 § första stycket betaltjänstlagen ska lagens bestäm- melser tillämpas på betaltjänster som tillhandahålls i och ut- förs inom det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) i euro eller någon annan av EES-ländernas valutor. Enligt det första betaltjänstdirektivets artikel 2.1 första meningen skulle direktivets regler tillämpas på betaltjänster som tillhandahölls inom gemenskapen. Av andra meningen följde dock att avdelning- arna III och IV, med undantag för artikel 73, endast skulle tillämpas när såväl betalarens som betalningsmottagarens betaltjänstleverantör var etablerad i gemenskapen. Innebörden av detta var att de centrala regler i direktivet som rörde informationsgivning samt rättigheter och skyldigheter i samband med tillhandahållande av betaltjänster som huvudregel inte skulle vara tillämpliga i fråga om alla betaltjänster som tillhandahölls inom EES. De skulle bara vara tillämpliga på så- dana betalningstransaktioner där både betalarens och betalnings- mottagarens betaltjänstleverantör hörde hemma inom EES. Av det första betaltjänstdirektivets artikel 2.2 följde att bestämmelserna i direktivets avdelning III och IV, dvs. reglerna om informationsgiv- ning samt om rättigheter och skyldigheter i samband med tillhanda- hållande av betaltjänster skulle tillämpas på betaltjänster som utfördes i euro eller i valutan i en EES-stat utanför euroområdet. Motsatsvis innebar detta att reglerna inte skulle gälla vid tillhandahållande av betaltjänster i andra valutor. Dessutom framgick av artikel 68 att direktivets regler om genom- förandetid och valuteringsdag, som genomförts i 5 kap. 18–23 §§ betaltjänstlagen, bara skulle vara tillämpliga på en snävare krets av betalningstransaktioner. 5.2.2Regleringen i det andra betaltjänstdirektivet Artikel 2 i det andra betaltjänstdirektivet anger direktivets tillämp- ningsområde främst i fråga om det geografiska området och om valutor. Liksom det tidigare direktivet är det andra betaltjänstdirek- tivet tillämpligt på betaltjänster som tillhandahålls inom unionen. I artiklarna 2.2–2.4 i det andra betaltjänstdirektivet anges i vilken ut- sträckning direktivets bestämmelser om informationsgivning (avdel- ning III) samt om rättigheter och skyldigheter vid utförande av betaltjänster (avdelning IV) gäller för betaltjänster i olika valutor. Enligt artikel 2.2 är bestämmelserna i avdelning III och IV tillämp- liga på betalningstransaktioner i en medlemsstats valuta om såväl betalarens som betalningsmottagarens betaltjänstleverantör, eller den ende betaltjänstleverantören i en betalningstransaktion, är etablerad inom unionen, vilket alltså överensstämmer med regleringen i det första betaltjänstdirektivets artikel 2.1. Av artikel 2.3 följer att direk- tivets avdelning III och avdelning IV, med undantag för vissa artik- lar, även är tillämpliga på de delar av en betalningstransaktion som genomförs i unionen i en valuta som inte är en medlemsstats valuta om såväl betalarens som betalningsmottagarens betaltjänstleverantör, eller den ende betaltjänstleverantören i en transaktion, är etablerad inom unionen. Enligt artikel 2.4 är avdelning III och avdelning IV, med undantag för vissa artiklar, också tillämpliga på de delar av en betalningstransaktion som genomförs i unionen i alla valutor om en av betaltjänstleverantörerna är etablerad i unionen. Av bestämmelserna i artikel 2.3–2.4 framgår således att direktivets tillämpningsområde har utökats på så sätt att även ”one-leg”-betal- ningar numera omfattas av direktivet. Av artikel 82, som i stort sett motsvarar det första betaltjänst- direktivets artikel 68, följer att direktivets regler om genomförande- tid och valuteringsdag i artiklarna 83–87 bara är tillämpliga på en snävare krets av betalningstransaktioner. Dessa regler är, enligt huvud- regeln i artikel 82.1, tillämpliga på betalningstransaktioner i euro och nationella betalningstransaktioner i valutan i den berörda medlems- staten utanför euroområdet. Reglerna är också tillämpliga på vissa betalningstransaktioner som innefattar växling mellan euro och valu- tan i ett EES-land utanför euroområdet. Förutsättningen är dock att växlingen görs i landet utanför euroområdet. Om betalningstrans- aktionen är gränsöverskridande, dvs. om betalaren och betalnings- mottagaren finns i olika länder, omfattas den av direktivets regler om genomförandetid bara om den gränsöverskridande betalnings- transaktionen sker i euro. De nu nämnda artiklarna motsvarar i stort sett det första betaltjänstdirektivets reglering, med undantag för artikel 87.2 som behandlas i avsnitt 13.8. Betalningstransaktioner i tredje lands valuta Av artikel 2.3 följer att den del av en betalningstransaktion som genomförs i unionen i en valuta som inte är en medlemsstats valuta faller under direktivets bestämmelser såvida samtliga betaltjänst- leverantörer som är involverade i transaktionen är etablerade inom unionen. Vissa av direktivets bestämmelser är dock inte tillämpliga på dessa betalningar.