sou · H4B356 · 2016-09-02 00:00:00 — Kriterier som enligt utredningens mening kan vara till ledning för bedömningen är bl.a. förhållandet mellan resans värde och det pris som resenären har fått betala för resan, storleken på medlemsavgiften och på vilka andra sätt föreningens eller orga- nisationens verksamhet finansieras, de enskilda medlemmarnas skäl till att vara medlemmar, på vilka sätt medlemmarna deltar i före- ningens verksamhet, hur ofta resorna organiseras och hur stor del av föreningens eller organisationens verksamhet som består i att anordna resor. Kriteriet begränsad grupp, eller avgränsad grupp som utred- ningen föreslår ska användas, ska inte tolkas som att det riktar sig endast till ett visst antal resenärer. Begränsningen ligger i stället i att erbjudandet inte riktar sig till allmänheten. Undantaget för vissa affärsresor Researrangemang som köps på grundval av ett allmänt avtal (general agreement) för anordnande av affärsresa mellan en näringsidkare och en annan fysisk eller juridisk person som agerar för ändamål som avser den egna närings- eller yrkesverksamheten är också undan- tagna från direktivets tillämpningsområde (artikel 2.2 c). Ett mot- svarande undantag bör införas i den nya lagen. För att undantaget ska vara tillämpligt krävs alltså att det före- ligger ett allmänt avtal för anordnande av affärsresa mellan resenä- ren och den andre näringsidkaren och att researrangemanget köps på grundval av detta avtal. Sådana avtal, sägs det i skälen till direktivet, träffas ofta med resebyråer och avser flera resor (skäl 7). Typiskt sett torde denna typ av avtal syfta till att göra det billigare och enklare för det resande företaget att köpa affärsresor som resebyrån får löfte om att sälja ett visst antal resor, alternativt får ensamrätt på försäljning av affärsresor, till företaget . Det rör sig alltså om någon form av ramavtal. Utredningen föreslår därför att begreppet ramavtal används, i stället för det för svensk rätts vidkommande främmande begreppet allmänt avtal. Den nuvarande paketreselagen har inget motsvarande undantag för affärsresor. Lagen är dock inte tvingande till förmån för andra än konsumenter. I sammanhanget kan nämnas att det enligt nu- varande resegarantilag (1972:204) föreligger en skyldighet att ställa säkerhet för alla resor som utgör paketresor enligt paketreselagens definition, dvs. även för de resor där resenären är en näringsidkare. Möjligt att låta lagens tillämpningsområde vara vidare än direktivet föreskriver Trots begränsningen i direktivets tillämpningsområde får medlems- staterna behålla eller införa motsvarande bestämmelser som anges i direktivet även för researrangemang som erbjuds eller tillhandahålls tillfälligt på ideell basis och för en begränsad grupp resenärer (skäl 21). Enligt direktivet är det alltså möjligt att inte införa det nu beskrivna undantaget utan att i stället låta lagens bestämmelser omfatta även dessa researrangemang. Detsamma torde gälla det i direktivet an- givna undantaget för vissa affärsreseavtal. Däremot är det inte möjligt att göra mer omfattande undantag från bestämmelsernas tillämp- ningsområde än vad som anges i direktivet. Utredningen ser ingen anledning att föreslå att de civilrättsliga bestämmelserna i direktivet ska tillämpas på annat än vad som anges i direktivet. 6.2Informationsplikt för den som säljer paketresor Utredningens förslag: I den nya lagen ska införas bestämmelser om informationsplikt för den som erbjuder en paketresa till försäljning. Bestämmelserna ska reglera information som ska lämnas innan avtalet ingås, information som ska ingå i paket- reseavtalet och handlingar som ska tillhandahållas före paket- resans början. Vid underlåtenhet att följa informationsbestämmelserna ska marknadsföringslagens bestämmelser tillämpas, med undantag för bestämmelserna om marknadsstörningsavgift. En bestäm- melse om att resenären inte har någon skyldighet att betala till- kommande avgifter eller uppsägningsavgift om denne inte har fått information om dessa innan avtalet ingås ska också tas in i lagen. De nuvarande bestämmelserna rörande innehållet i kataloger och broschyrer tas bort. Skälen för utredningens förslag: Allmänt om informationsskyldigheten enligt direktivet Det nya paketresedirektivet föreskriver en informationsskyldighet för arrangörer, återförsäljare och andra näringsidkare som säljer resetjänster som kommer att utgöra en del av en paketresa. Bestäm- melserna härom finns i kapitel 2, artiklarna 5–8. Kraven på inne- hållet i informationen motsvarar i stor utsträckning vad som gällde enligt det tidigare paketresedirektivet. Några skillnader finns emeller- tid. En del krav har tillkommit, t.ex. kravet på information huru- vida någon av resetjänsterna kommer att tillhandahållas resenären som en del av en grupp, vilket språk som kommer att behövas för att kunna ta del av tillkommande turisttjänster, huruvida resan eller semestern allmänt sett är lämplig för personer med nedsatt rörlig- het samt viss information som typiskt sett kan sägas syfta till att göra det enklare för resenären att ta tillvara sina rättigheter enligt paketreseavtalet. En nyhet är också de standardinformationsformulär som tagits fram och som syftar till att ge resenären information om vilka rättigheter som är knutna till den aktuella typen av paketrese- Det finns olika formulär för olika sätt att ingå paketreseavtal. Formulären återfinns i bilaga 1 till direktivet. En annan skillnad mot det tidigare direktivet är att det nya direktivet inte ställer några specifika krav på innehållet i de broschyrer och kataloger som even- tuellt tillhandahålls resenären. I skälen till det nya direktivet har anförts att det till följd av den nya informationstekniken inte längre finns något behov av sådana specifika regler (skäl 26). Det nya direktivet innehåller regler om vad informationen ska innehålla men också om när informationen ska ges. En del informa- tion ska ges som förhandsinformation, dvs. innan resenären blir bunden av något avtal eller motsvarande erbjudande. Denna infor- mation ska därefter återges i avtalet. Det finns också vissa andra regler kring innehållet i avtalet och hur resenären ska få del av avtalet. Viss information ska också lämnas inför avresan. Enligt den nuvarande paketreselagen gäller att om resenären till- handahålls kataloger och broschyrer ska dessa innehålla föreskriven information, som också är bindande för arrangören (5 § paketrese- lagen). Att tillhandahålla resenären kataloger eller broschyrer är dock inte obligatoriskt. Det är däremot obligatoriskt för arrangören och återförsäljaren att före avtalsslutet informera resenären om hälsobestämmelser och bestämmelser om pass och visum (6 § första stycket och 7 § andra stycket paketreselagen). Dessutom ska rese- nären på ett lämpligt sätt få del av avtalsvillkoren och viss informa- tion om resan (8 § första och andra stycket paketreselagen). Den information som avses motsvarar i stora delar den förhandsinfor- mation som ska lämnas enligt det nya direktivet. I de fall avtalet träffas kort före avresan har emellertid arrangören enligt den nu gällande lagen om paketresor inte någon skyldighet att lämna denna information (8 § tredje stycket). I det nya direktivet finns inget mot- svarande undantag från informationsskyldigheten för sista minuten- resor. Direktivets krav på information som ska lämnas innan avtalet ingås Enligt artikel 5 i det nya direktivet ska resenären, innan denne binds av ett paketreseavtal eller motsvarande erbjudande, få viss specifik information om det aktuella paketreseerbjudandet. Informationen ska omfatta bl.a. uppgifter om resetjänsternas huvudsakliga egen- skaper, resans pris, betalningsvillkor, lägsta antal deltagare som krävs för att resan ska genomföras, allmänna pass- och viserings- krav och hälsobestämmelser för resmålet. Resenären ska också få standardinformation genom det särskilda standardinformations- formulär som är relevant för den paketresa som erbjuds, se vidare om dessa i avsnitt 4.1.3 ovan. Bortsett från kraven på att arrangören och återförsäljaren ska använda de särskilda informationsformulären föreskriver direktivet inte i vilken form informationen ska ges. Däremot regleras att informationen ska tillhandahållas på ett klart, begripligt och tydligt sätt (clear, comprehensible and prominent ) och att den, om den ges i skriftlig form, ska vara läsbar (artikel 5.3). Informationen kan således även fortsättningsvis ges i form av uppgifter i kataloger och broschyrer men även t.ex. genom information på arrangörens eller återförsäljarens webbplats eller genom andra digitala kanaler. I den nya lagen bör införas en bestämmelse om informationsplikt för de uppgifter som anges i artikel 5 i direktivet. När det gäller hur informationen ska ges har utredningen övervägt om ordet fram- trädande bör användas i stället för ordet tydligt, eftersom det är en mer direkt översättning av begreppet prominent som används i den engelska versionen av direktivet. I kravet på att informationen ska lämnas på ett tydligt sätt får emellertid anses ingå att informationen ska vara framträdande. Lämnas informationen på ett undangömt ställe i handlingarna, t.ex. på baksidan av avtalet eller i finstilt text, kan kravet på tydlighet inte anses uppfyllt. Kravet på tydlighet kan inte heller anses uppfyllt om informationen inte har lämnats på ett begripligt sätt, varför det framstår som onödigt att även införa detta krav i lagen. Av samma skäl förefaller det onödigt att föreskriva att informationen ska vara läsbar om den är skriftlig. Utredningen har därför stannat för att föreslå att det i den nya lagen anges att resenä- ren ska informeras om uppgifterna på ett klart och tydligt sätt. Direktivets krav på att särskilda standardinformationsformulär ska användas ger upphov till lagtekniska överväganden. Det rör sig om ett antal olika formulär som ska användas i olika situationer. Att i den nya lagen införa bestämmelser som reglerar innehållet i formulären och i vilka olika situationer de ska användas framstår inte som lämpligt. Syftet med att ta fram särskilda formulär torde ha varit att användningen av formulären skulle göra det enklare för resetjänstleverantörerna att lämna central och likalydande informa- tion till resenärerna. Om arrangörer och återförsäljare skulle vara tvungna att själva utforma informationsformulär utifrån lagens krav skulle meningen med formulären till stor del gå förlorad. Det fram- står inte heller som lämpligt att ange att formulären ska gälla som lag och att i lagen hänvisa till de bilagor i direktivet där formulären återges. Rent allmänt förefaller det tveksamt att hänvisa till EU- direktiv i lagen, eftersom det kan vara svårt för den enskilde att få tillgång till direktivet i fråga (jfr lagrådets yttrande ang. förslaget till marknadsföringslag, prop. 2007/08:115, s. 305). Formulären inne- håller inte heller några rättsregler utan endast upplysningar om vissa rättigheter och regler som finns i direktivet. Ett annat alternativ som kan övervägas är att i lagen införa en delegationsbestämmelse varigenom det överlämnats till regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att fastställa de formulär som ska användas. Den tekniken har använts bl.a. i lagen (2011:914) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt. Såvitt framgår av förarbetena till den lagen hade lagrådet inget att invända mot den lagstiftningstekniken (se Lagrådets yttrande, prop. 2010/11:85, bilaga 7). I förevarande fall finns emeller- tid inget utrymme för den myndighet som föreskriftsrätten delege- ras till att bestämma hur formulären ska vara utformade. Det fram- går klart av direktivet att formulären ska användas i den lydelse de har i bilagorna. Någon delegationsbestämmelse bör därför inte in- föras i lagen. I vissa tidigare lagstiftningsprodukter har motsvarande genom- förandeproblematik lösts genom att det i lagen införts en bestäm- melse som anger att informationen ska ges i ett visst formulär som därefter preciseras i en förordning om informationsformulär. Förord- ningen utgör en verkställighetsföreskrift som får meddelas med stöd av 8 kap. 7 § 1 regeringsformen. I förordningen har därefter hänvisats till direktivbilagan i fråga (se Konsumentkreditlagen [2010:1846] och förordning [2010:1856] om formulär för förhandsinformation vid konsumentkrediter). Det kan visserligen invändas att även en sådan reglering riskerar att göra det svårt för de som ska tillämpa formu- lären att få tillgång till direktivet och dess bilagor. Det problemet borde emellertid, enligt utredningens mening, kunna lösas genom att bilagorna tas in som bilagor till förordningen och att det i för- ordningen också föreskrivs att en myndighet, förslagsvis Konsument- verket, ska tillhandahålla information om formulären och möjlig- göra nedladdning av dem från myndighetens webbplats. Direktivet föreskriver att den förhandsinformation som lämnats ska utgöra en integrerad del i paketreseavtalet (artikel 6). Det gäller dock inte information om sådant som parterna inte kan avtala om, t.ex. passkrav och hälsobestämmelser. Förhandsinformationen ska, enligt direktivet, inte få ändras såvida inte avtalsparterna uttryck- ligen enas om något annat. För ändringar i förhandsinformationen ställs ett krav på att resenären ska meddelas dem på ett klart, begrip- ligt och tydligt sätt innan paketreseavtalet ingås (artikel 6). I svensk rätt medför allmänna avtalsrättsliga principer rörande avtalstolk- ning att information som resenären på detta sätt fått innan avtalet ingåtts anses vara en del av avtalet, såvida inte avtalet i sig talar där- emot. Någon uttrycklig bestämmelse om förhandsinformationens bindande verkan är därför strängt taget inte nödvändig. Enligt utredningens mening finns det ändå ett värde i att detta fastställs i lagen. Därigenom blir det tydligare för parterna vilken avtalsrättslig betydelse förhandsinformationen har. En bestämmelse om att infor- mation som lämnats i enlighet med bestämmelserna om förhands- information utgör en del av avtalsinnehållet och inte får ändras, såvida parterna inte uttryckligen kommer överens om annat, bör därför införas. Krav på innehållet i paketreseavtalet och på hur information om avtalet ska ges Förhandsinformationen ska enligt direktivet återges i det avtal som parterna träffar eller i bekräftelsen på det avtalet (artikel 7.2). I arti- kel 7.2 a–h finns även annan särskilt uppräknad information som ska finnas med i avtalet eller i bekräftelsen på avtalet. När det gäller avtalsvillkoren tillkommer eventuella särskilda krav från resenären som arrangören har accepterat. Eventuella ändringar i paketresans innehåll som gjorts sedan förhandsinformationen lämnades ska också finnas med. Det följer av artiklarna 6 och 7.2. För vissa avtal där en minderårig reser utan föräldrar eller annan ansvarig person finns också ett krav på information som möjliggör kontakt med den minderårige eller den som är ansvarig för den minderårige på den plats där den minderårige vistas. Övrig information som ska finnas med i avtalet kan sammanfattningsvis beskrivas som uppgifter om centrala rättigheter som enligt direktivet ska gälla för paketreseavtal och kontaktuppgifter och andra uppgifter som gör det möjligt för resenären att tillvarata dessa rättigheter. För alla paketreseavtal gäller enligt direktivet att de ska vara klart och begripligt utformade (in plain and intelligible language) samt läsbara om de är skriftliga. Arrangören eller återförsäljaren ska enligt direktivet överlämna en kopia av avtalet eller en bekräftelse på avtalet i samband med att avtalet ingås eller utan oskäligt dröjs- mål därefter. Vad gäller formen finns inget generellt krav på att paketreseavtalet ska vara skriftligt eller att alla avtalsvillkor ska framgå av en skriftlig handling, såsom krävs enligt den nuvarande paketreselagen. Enligt huvudregeln i direktivet ska resenären få be- kräftelsen eller kopian av avtalet på ett varaktigt medium (artikel 7.1). I vissa fall ska resenären dock få en papperskopia av avtalet. Det gäller enligt direktivet vid avtal utanför fasta affärslokaler (off premises contracts) enligt definitionen i artikel 2.8 i direktiv /83/EU (konsumenträttighetsdirektivet), såvida inte resenären samtycker till att få avtalet på ett annat varaktigt medium (artikel 7.1 andra stycket). Har resenären ingått avtalet i arrangörens eller återförsälja- rens närvaro har resenären också rätt att begära en kopia i pappers- form (artikel 7.1). När det gäller paketresor som uppkommer till följd av att resenä- rens uppgifter överförs från arrangören till en annan näringsidkare som resenären ingår avtal med ska arrangören så snart denne fått besked av den andra näringsidkaren att ett paketreseavtal har skapats, tillhandahålla resenären den information som enligt artikel 7.2 a–h ska ingå i paketreseavtalet på ett varaktigt medium (artikel 7.3 andra stycket). Direktivet föreskriver också en skyldighet för den andre näringsidkaren att informera arrangören om att en paketresa har skapats och att ge arrangören den information som denne behöver för att kunna uppfylla sina skyldigheter som arrangör. Ur lagstiftningssynpunkt framstår informationskraven som oproblematiska, även om de är detaljerade. Bestämmelserna bör, med vissa smärre förändringar, föras in i den nya lagen. Begreppet avtal utanför fasta affärslokaler enligt konsumenträttighetsdirektivet (2011/83/EU) motsvaras av begreppet avtal utanför affärslokaler, som har tagits in i 1 kap. 2 § lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler. I sammanhanget bör uppmärksammas att begreppet fasta affärslokaler som användes i den svenska versionen av konsumenträttighetsdirektivet är något missvisande. Begreppet omfattar nämligen även rörliga detaljhandelslokaler där närings- idkaren vanligtvis bedriver sin verksamhet (artikel 2.9 b). I den nya lagen bör en hänvisning göras till 1 kap. 2 § lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler. Det engelska uttrycket copy motsvaras, enligt utredningens mening, bättre av begreppet exemplar än av begreppet kopia som används i den svenska versionen av direktivet. Utredningen föreslår därför att begreppet exemplar används i de aktuella bestämmelserna. Begreppet varaktigt medium återfinns i ett flertal EU-direktiv och motsvaras i flera andra konsumenträttsliga lagar av begreppet läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Samma skrivning bör användas i den nya lagen. Av samma skäl bör i lagen ordet handling användas i stället för ordet papperskopia. Regler om att kontaktuppgifter ska finnas med i avtalet eller be- kräftelsen finns på flera ställen i direktivet och utredningen anser att det ur lagstiftningssynpunkt vore en fördel om dessa kunde samlas under en definition. Kontaktuppgifterna definieras dock på något olika sätt i de olika artiklarna. Inget sägs t.ex. om att fax- numret ska ingå i kontaktuppgifterna till arrangören och åter- försäljaren. Ett sådant krav finns däremot när det gäller deras lokala representant eller den kontaktpunkt som resenären ska få informa- tion om i avtalet eller i bekräftelsen, förutsatt att ett faxnummer finns. Det är inte i något fall obligatoriskt för aktörerna att ha vare sig en e-postadress eller ett faxnummer. Vidare har adressen till den lokala representanten eller kontaktpunkten angetts som address medan det beträffande övrigas kontaktuppgifter har angetts geo- graphical address, dvs. Vid de genomförandemöten som anordnats av kommissionen och som utredningen har deltagit anförts att det inte har varit avsikten att kraven på adressuppgifter skulle tillämpas olika för de olika aktörerna. En samlad definition av begreppet kontaktuppgifter där begreppet adress används och uppgifter om faxnummer och e-postadress endast om- fattas om en sådan finns, torde enligt utredningens mening därför kunna användas. Information och handlingar som ska lämnas före paketresans början I artikel 7.5 ställs krav på att arrangören före paketresans början ska tillhandahålla resenären nödvändiga kvitton, intyg och biljetter och, i förekommande fall, information om de planerade tiderna för avresa och tidsfristen för att checka in samt de plane- rade tiderna för uppehåll under resan, anslutande transporter och ankomst. Informationsplikten i direktivet är mer omfattande än vad som gäller enligt den nuvarande paketreselagen. En bestämmelse motsvarande direktivets bör införas i den nya lagen. Ansvaret för att informationen lämnas Ansvaret för att förhandsinformation lämnas enligt artikel 5 ska åvila arrangören och, om resan säljs genom en återförsäljare, åter- försäljaren (artikel 5.1). Är det fråga om en paketresa som har upp- kommit genom att arrangören har överfört uppgifter till en annan näringsidkare som resenären har ingått avtal om ytterligare rese- tjänster med ska även denne ansvara för att informationen lämnas, i den mån informationen är av relevans för de resetjänster som denne ska tillhandahålla (artikel 5.2). Ansvaret för att ett exemplar av paketreseavtalet eller en be- kräftelse på detta överlämnas till resenären ska åvila arrangören eller återförsäljaren (artikel 7.1). Enligt utredningens mening måste artikel 7.1 tolkas så att det är tillräckligt att en av dem fullgör infor- mationsskyldigheten – typiskt sett den som resenären är i kontakt med vid avtalsslutet – men att de båda bär ansvar för att informa- tionsskyldigheten fullgörs. Är det fråga om en paketresa som har uppkommit genom att arrangören har överfört uppgifter till en annan näringsidkare som resenären har ingått avtal om ytterligare resetjänster med ska arrangören ansvara för att resenären får den information som ska framgå av paketreseavtalet eller av bekräftel- sen på detta i en läsbar och varaktig form som är tillgänglig för resenären (artikel 7.3 andra stycket). Skyldigheten ska emellertid inträda först sedan arrangören har fått besked om att en paketresa har skapats. Den näringsidkare till vilken uppgifterna har överförts ska också åläggas en skyldighet att informera arrangören om att ett paketreseavtal har träffats. Ansvaret för att information och handlingar i form av kvitton m.m. lämnas enligt artikel 7.5 ska åvila arrangören. Bevisbördan för att informationsskyldigheten har fullgjorts ska enligt artikel 8 åvila näringsidkaren (the trader). Bestämmelser motsvarande direktivets bör införas i den nya lagen. Påföljder vid utebliven information Det tidigare paketresedirektivet ställde inte något krav på sanktio- ner vid överträdelse av informationsbestämmelserna. I den nu gäll- ande lagen om paketresor finns emellertid, som redogjorts för, en bestämmelse om att marknadsföringslagen (2008:486) ska tillämpas om föreskriven information inte lämnas. Bestämmelsen gäller dock endast förhandsinformation, inbegripet information i kataloger och broschyrer. För överträdelse av bestämmelserna rör- ande form och innehåll i själva paketreseavtalet finns ingen sanktion. I förarbetena förutsattes dock att även sådana brister skulle komma att ge upphov till kritik om de upptäcktes vid tillsyn (prop. 1992/93:95, s. 36). I det nya direktivet ställs ett generellt krav på att medlemsstaterna ska fastställa regler om effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner för överträdelser av nationella bestämmelser som antas enligt direktivet (artikel 25). Enligt utredningens mening talar över- vägande skäl för att behålla den nuvarande ordningen att marknads- föringslagen ska tillämpas när informationsbestämmelserna inte följs. Marknadsföringslagens bestämmelser bör dessutom tillämpas vid underlåtenhet att följa reglerna rörande form och innehåll i avtalet. Vad som anförts i förarbetena till den nuvarande paketreselagen om att regeln om att avtalsvillkoren ska framgå av en skriftlig handling inte har med marknadsföring att göra äger enligt utredningens mening inte längre giltighet.