sou · H4B363 · 2016-09-28 00:00:00 — Vernepliktsutvalget konstaterar vidare (s. 5) Det finnes ingen realistiske alternativer til verneplikt for dekning av Forsvarets personellbehov, med mindre det gjøres store reduksjoner i Forsvarets struktur, oppgaver og ambisjonsnivå. Vernepliktsutvalget föreslår en framtida värnpliktsmodell som baseras på 12 månaders førstegangstjenst som det normala, efterföljt av en direkt överföring till reserven eller hemvärnet. Beroende på förvarets behov kan sex eller 18 månaders førstegangstjenst också vara aktuell. 18 månaders førstegangstjenst ska dock vara frivillig och ska ersättningen vara väsentligt högre. Uttagningsförfarandet (sesjon) bör utvecklas så att de mest motiverade och bäst lämpade i högre grad kan väljas ut. För att detta ska vara möjligt bör antalet som kallas till sesjon del två ökas till halva årskullen, vilket innebär att antalet kallade skulle öka från cirka 20 000 till cirka 32 000. vidare att Forsvarssjefens styrkebrønn avvecklas. I stället upprättas en identiferbar och övad reserv för varje försvarsgren, som är stor nog att det enskilda krigsförbandet kan bemannas med utbildad och samövad personal inom angivna beredskapskrav. En del av reserven bör vara deployerbar och rekryteras bland frivilliga. Den ordinarie värnpliktiga reserven övas som en del av sitt krigsförband, till exempel i genomsnitt, medan den frivilliga deployerbara reserven övas . Personal som inte krigsplaceras i reserven överförs direkt till hemvärnet och krigsplaceras där. Antalet som genomför førstegangstjensten skulle öka från dagens cirka 7 000 till drygt 9 000 , varvid också den samlade reserven skulle öka i motsvarande grad. beslutade en ny militärordning för försvaret. Den innebär att en större andel av försvarets anställda personal kommer att vara befäl och specialister, eller värvade soldater (grenaderer og matroser). En mindre andel kommer att vara officerare. Detta kommer att medföra ett större behov att rekrytera ur førstegangstjensten. Den nya militärordningen innbär också att korttidsanställningarna för de värvade soldaterna kommer att fasas ut och ersättas av tidsbegränsade anställningar . Dessa anställningar kommer att kombineras med ett incitaments- och bonussystem som är kopplat till hur anställningen fullgörs. Utredningen konstaterar att och har valt väldigt olika värnpliktsmodeller, men att det i bägge modellerna finns en blandning av såväl plikt som frivillighet. De olika modellerna speglar tydligt skillnaderna i ländernas säkerhetspolitiska förutsättningar. Det blir i sammanhanget tydligt att den danska modellen främst syftar till att utgöra en rekryteringsmekanism för de internationella insatserna, medan den norska modellen fokuserar på försvaret av och dess allierade mot allvarliga hot och angrepp inom ramen för Natos kollektiva försvar. Försvaret ska vara deployerbart men endast en mindre del av styrkestrukturen ska kunna användas i internationell krishantering och fredsstöttande operationer. Som en följd av detta har dragit slut- satsen att hela styrkestrukturen inte heller behöver bemannas med frivillig anställd personal. I bägge länderna kombineras plikten och frivilligheten på så sätt att en anställning i försvaret först är aktuell efter att värnplikt fullgjorts. Utredningen ser att det finns stora likheter mellan den norska modellen och den modell utredningen föreslår ska gälla i . Rekryteringen av den som söker anställning i försvaret sker i bägge modellerna efter en längre grundutbildning under plikt. Frivillighet och motivation är en viktig urvalsgrund för de som ska fullgöra värnplikten. Rekryterings- och urvalsprocesserna är likartade och de utbildningsvolymer som bedöms nödvändiga för att nå en robust personalförsörjning är ungefär desamma. I , liksom i utredningens förslag, är en tillräckligt stor reserv av utbildad personal en viktig komponent i personalförsörjningsmodellen. har liksom infört en könsneutral värnplikt. inkallades de första kvinnorna till grundutbildning med plikt. Det finns också en del skillnader, till exempel avvägningen mellan anställd personal och pliktpersonal, samt personalförsörjningen av hemvärnet som i sker med plikt. Utredningen anser att det finns anledning att särskilt följa och utbyta erfarenheter med inom personalförsörjningsområdet, inte minst med anledning av tillämpningen av den könsneutrala plikten. 8Totalförsvarspliktiga i internationell tjänstgöring Om värnpliktiga utbildas och tjänstgör för att försvara militärt blir frågan: Var börjar försvaret av ? Sammanfattningsvis är det utredningens bedömning att krigsförband bemannade med icke anställda totalförsvarspliktiga efter mobilisering och om nödvändiga politiska beslut först fattats, kan sättas in i operationer inom ramen för solidaritetsförklaringen under förutsättning att det handlar om försvaret av . har beslutat att det militära försvaret enskilt och tillsammans med andra, inom och utom landet, ska försvara och främja vår säkerhet. Förutsättningen för att den totalförsvarspliktiga personalen ska kunna delta är att regeringen fattat beslut om krigstjänstgöring på grund av att befinner sig i krig eller krigsfara eller beredskapstjänstgöring med hänsyn till försvarsberedskap. Krigsförband bemannade med icke anställd totalförsvarspliktig personal kommer dock att ha begränsningar avseende tillgängligheten i fredstid samt i internationella militära insatser som inte genomförs på grund av att befinner sig i krig eller krigsfara eller med hänsyn till försvarsberedskap. I det följande redogör utredningen för bakgrunden till sin bedömning. Som beskrivits i kapitel fyra, Utgångspunkter för personalförsörjningen, syftar ytterst personalförsörjningen av det militära försvaret till att förse krigsförbanden med för verksamheten utbildad personal och tillräckligt antal tjänstgörande under villkor som möjliggör att krigsförbanden kan användas på det sätt som Totalförsvarspliktiga i internationell tjänstgöring försvars- och säkerhetspolitik kräver. Försvarsmaktens personalförsörjningssystem ska organiseras på ett sätt som säkerställer användning för samtliga uppgifter, i ett system där personalförsörjningen är en logisk följd av – och stödjer – den säkerhetspolitiska inriktningen. Utredningen har noterat att en vanligt förekommande uppfattning är att tjänstgöring utomlands per definition är oförenligt med icke anställda totalförsvarspliktiga. Det är lätt att se varför denna uppfattning råder. Som beskrivs i kapitel tre var ett av huvudargumenten för att lägga plikten vilande och övergå till ett anställt militärt försvar, att det dåvarande systemet inte gav den politiska handlingsfrihet som krävdes när försvaret skulle inriktas mot användbara insatsförmågor i en bred skala från fred till krig, med tyngdpunkt i internationella krishanteringsinsatser. I Försvarsberedningens rapport i användning (Ds 2008:48) ansåg beredningen till exempel att det i det närmaste måste betraktas som uteslutet att använda värnpliktiga i insatser utanför svenskt territorium och att det inte är realistiskt att använda värnpliktiga i någon annan situation än att försvara mot väpnat angrepp. Men, sedan detta synsätt etablerats har internationella ambitioner och åtaganden förändrats. Samarbeten har fördjupats syftande till försvar av och närområdet, medan den användbarhet som ifrågasattes då, utgick från svensk medverkan i internationella insatser i områden inte sällan geografiskt fjärran från , till exempel inom konceptet för och fredsbevarande insatser i krigsdrabbade länder. Den säkerhetspolitiska utvecklingen har medfört ändrat fokus och har till exempel ingått en nära samverkan med – ett samarbete som ska omfatta planering för scenarier bortom fredstid och bland annat en gemensam maritim stridsgrupp. Detta framgår av en debattartikel signerad försvarsminister och försvarsminister (DN-debatt 2016-06- 17). För länder och organisationer har det säkerhetspolitiska läget i närområde gjort att fokus och tyngdpunkt har flyttats från global krishantering till regional säkerhet i samverkan och egen försvarsförmåga. I och med det förändrade omvärldsläget har kollektivt försvar och försvarsplanering ställts i förgrunden inom Totalförsvarspliktiga i internationell tjänstgöring Nato, av krishantering. Denna utveckling har även påverkat EU, som bygger på en fördragsfäst solidaritet, där bland annat terrorism och hybridhot driver fram allt starkare kopplingar mellan unionens inre och yttre säkerhet. Fokus har förflyttats närmare unionens gränser och in i medlemsländerna. Terrorattentat i medlemslandet har påmint om att EU- medlemskapet har en försvarspolitisk dimension som ytterst innebär stöd till andra EU-medlemmar med alla till buds stående medel, till exempel genom aktivering av Lissabonfördragets solidaritetsartikel 42.7 efter terroristattackerna i . Vid sidan av EU-medlemskapet har och successivt allt tydligare beskrivit den säkerhetspolitiska identiteten som att säkerhet uppnås genom samverkan. Behovet av och viljan till internationellt samarbete formuleras till exempel av Försvarsberedningen 2014 som att säkerhet byggs solidariskt tillsammans med andra och att hot mot fred och säkerhet avvärjs i gemenskap och samverkan med andra länder och organisationer (Ds 2014:20, s. 22). Ett uttryck för detta är att i samband med behandlingen av inriktningspropositionen 2009 ställde sig bakom solidaritetsförklaringen, innebärande att svenskt civilt eller militärt stöd utfästes till EU-länder och nordiska länder, med en förväntan att dessa länder vid behov bistår på motsvarande sätt. ska därigenom kunna ta emot och lämna militärt stöd på ett annat sätt än tidigare (bet. 2008/09:FöU10, yttrande 2008/09:UU4y). Även inom det nordiska samarbetet Nordic Defence Cooperation (Nordefco), där samtliga nordiska länder deltar, antogs en solidaritetsförklaring . Denna förstärktes med att – utöver att bekräfta samarbete i solidarisk anda för att möta utrikes- och säkerhetspolitiska utmaningar – identifiera ett antal potentiella risker och konstatera att om ett nordiskt land drabbas av dessa har övriga länder på begäran av landet ifråga, utlovat att bidra med relevanta medel (skr. 2012/13:112). Vidare har , som nämnts ovan, ett nära säkerhets- och försvarspolitiskt samarbete med , som bland annat omfattar gemensamma övningar och samordnade bidrag till internationella insatser. Samarbetet intar en särställning i militära samarbetspalett, inte minst med anledning av avsikten att inleda gemensam operativ planering för kris- och konfliktscenarier bortom Totalförsvarspliktiga i internationell tjänstgöring Detta reser en rad principiella frågeställningar i de båda länderna, för del manifesterat i tillsättandet av en statlig utredning (Dir. 2015:111) för att analysera de konstitutionella förutsättningarna för att agera militärt tillsammans med en annan stat för att möta angrepp, hindra kränkningar av någon av ländernas territorium i fred och under krig. I har en utredning av finska rättsliga förutsättningar lett fram till riksdagsbehandling av en proposition med förslag till ändring av lagen om Försvarsmakten, territorialövervakningslagen och värnpliktslagen (RP 94/2016 rd). Förändringarna syftar till att den finska Försvarsmakten i större omfattning än har förutsättningar att delta i lämnandet av internationellt bistånd och i annan internationell verksamhet. Förändringarna innebär bland annat att värnpliktslagen ändras så att en värnpliktig som fullgör beväringstjänst eller deltar i en repetitionsövning ska kunna förordnas till kortvarig tjänstgöring utomlands, om individen deltar i lämnandet av internationellt bistånd eller i annan internationell verksamhet i enlighet med sitt uttryckliga samtycke. De värnpliktiga som tjänstgör ska, i enlighet med tidigare regelverk, inte delta i uppdrag som kräver användning av vapenmakt eller andra motsvarande farliga uppdrag. Ett lands försvars- och säkerhetspolitik bör naturligtvis vara möjlig att följa logiskt, hela vägen från säkerhetspolitisk doktrin till hur förband personalförsörjs. har behållit territorialförsvaret och organiserar sig för att försvara landet på egen hand, men med komplement i form av bland annat EU:s solidaritetsklausuler, bilateralt samarbete med och det militära samarbetet med . Svensk försvarspolitik lutar sig tydligare mot internationellt samarbete, redan som grundförutsättning för försvar av nationen. Genom Försvarsberedningens rapporter och de senaste inriktningspropositionerna är en återkommande slutsats att länderna i närområdet kommer att påverkas och bli indragna i konflikten, vid eventuellt angrepp mot ett annat, vilket enligt utredningens uppfattning måste leda till slutsatsen att närområdet i vissa fall bör kunna ses som ett gemensamt operationsområde. I det försvarspolitiska inriktningsbeslutet kommer det till uttryck på följande sätt (prop. 2014/15:109, s. 1) Den svenska försvarsförmågan syftar ytterst till försvar av det egna territoriet men ska också betraktas som en del i en gemenskap för Totalförsvarspliktiga i internationell tjänstgöring stabilitet och säkerhet i norra . har möjlighet och ett ansvar att påverka utvecklingen i . Regeringen anser att bi- och multilaterala försvars- och säkerhetspolitiska samarbeten bör fördjupas. För utredningen framstår sammantaget försvar av och operationer inom ramen för de utfästelser har gentemot andra, som sammanflätade. Försvaret av kan, beroende på omständigheterna, börja utanför landets gränser, i samverkan med andra. Mot denna bakgrund är det utredningens bedömning att icke anställd totalförsvarspliktig personal kan komma att sättas in i operationer inom ramen för de utfästelser har gjort gentemot andra länder och organisationer och som inte faller under vad som brukar kallas traditionella militära fredsbevarande insatser. Detta innebär inte att värnpliktiga kan eller bör sättas in i alla eventuella operationer som faller inom ramen för utfästelser gentemot andra länder eller organisationer. Totalförsvarsplikten omfattar grundutbildning, repetitionsutbildning, beredskapstjänstgöring och krigstjänstgöring. Utbildning ska ske under ordnade former och vara just utbildning. Totalförsvarspliktiga som har krigsplacerats är skyldiga att fullgöra krigstjänstgöring under höjd beredskap. Om det behövs för försvarsberedskap, får regeringen föreskriva att totalförsvarspliktiga som har krigsplacerats ska fullgöra beredskapstjänstgöring, vilket högst får omfatta fördelade på ett eller flera tjänstgöringstillfällen. Tjänstgöring internationellt förutsätter att nödvändiga beslut fattas, om krigstjänstgöring på grund av att befinner sig i krig eller krigsfara eller beredskapstjänstgöring med hänsyn till försvarsberedskap. Det är Försvarsmaktens stående förband som i första hand kommer ifråga för sådana insatser, men för utredningens del är det viktigt att föra ett teoretiskt resonemang om möjligheten att sätta in krigsförband som till del består av totalförsvarspliktig personal eftersom det är en trovärdighetsfråga i de samarbeten ingår i eller eventuellt kommer att ingå samt en naturlig konsekvens av säkerhetspolitiska inriktning. Totalförsvarspliktig personal kan dock inte jämställas rakt av med anställd personal. Användandet av totalförsvarspliktig personal utomlands i skarpt läge förutsätter, som konstaterats, att ett antal politiska beslut finns på plats. Totalförsvarspliktiga i internationell tjänstgöring 8.2Deltagande i internationella övningar och utbildning I regeringens proposition försvar 2016–2020 (prop. 2014/15:109) anför regeringen att övningsverksamhet och annan militär verksamhet är en del av det försvars- och säkerhetspolitiska agerandet i fredstid. Val av till exempel övningsplatser, scenarier och samarbeten med andra länder bidrar enligt regeringen till att höja tröskeln mot angrepp, hot och påtryckningar. I 15 kap. 16 § andra stycket 1 RF anges att regeringen får sända svenska väpnade styrkor till andra länder om det medges i lag och lagen anger förutsättningarna för åtgärden. Två lagar medger detta förfarande. Den första är lagen (2003:169) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands, vilken innebär att regeringen, på begäran av FN eller enligt beslut som fattats av (), kan ställa en väpnad styrka till förfogande för fredsbevarande verksamhet utomlands. Den andra är lagen (1994:588) om utbildning inom ramen för internationellt militärt samarbete. Denna lag ändrades innebärande att regeringen får sända en väpnad styrka utomlands för att delta i all slags övning och annan utbildning inom ramen för internationellt militärt samarbete. Den tidigare begränsningen av regeringens beslutsbefogenhet till övningar och annan utbildning för fredsfrämjande verksamhet, har således tagits bort. Den som i eller utomlands ska delta i utbildning inom ramen för internationellt militärt samarbete och som inte är anställd i Försvarsmakten, ska ha samtyckt till att delta i utbildningen. Dock krävs inte samtycke i fråga om utbildning enligt 5 kap. 3 § lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. Det innebär att totalförsvarspliktiga som genomför grundutbildning eller repetitionsutbildning kan ingå i väpnad styrka utomlands för att delta i utbildning inom ramen för internationellt militärt samarbete som en del av sin utbildning under förutsättning att den ger eller vidmakthåller och utvecklar sådana kunskaper och färdigheter som krigsuppgiften kräver. Vidare ska en totalförsvarspliktig, som under sin grundutbildning, eller som har fullgjort sin grundutbildning, enligt lagen om totalförsvarsplikt och deltar i annan utbildning inom ramen för Totalförsvarspliktiga i internationell tjänstgöring internationellt samarbete än sådan som avses i 5 kap. 3 § nämnda lag, även då anses fullgöra grundutbildningen eller repetitionsutbildning. I betänkande (2015/16:FöU14) redogörs för skälen till ovan beskrivna lagförändringar. Utskottet konstaterar att Försvarsmaktens behov av att delta i internationell övnings- och utbildningsverksamhet har förändrats till att omfatta även annat än fredsfrämjande insatser, inklusive övning och annan utbildning som rör utövandet av rätten till individuellt och kollektivt självförsvar i händelse av ett väpnat angrepp i enlighet med artikel 51 i FN- stadgan. Utskottet hänvisar vidare till regeringens proposition Deltagande med väpnad styrka i utbildning utomlands (2015/16:122) där det framhålls att övningsverksamheten i de länder i vårt närområde som brukar öva med och inom Nato kommit att utvecklas från krishanteringsoperationer mot en underlägsen och mindre kvalificerad motståndare till att fokusera mer på kollektivt självförsvar mot kvalificerade motståndare. Regeringen bedömer därför i propositionen att det är avgörande att Försvarsmakten deltar i sådana övningar för att de försvarspolitiska målen ska kunna uppnås. Utredningens bedömning: Rekryteringsbasen för officersförsörjningen behöver breddas. Ett system med aspirantskolor bör inrättas för att möjliggöra direktantagning till den grundläggande officersutbildningen vid . Det är av stor vikt att Försvarsmakten i högre utsträckning utbildar lämpliga totalförsvarspliktiga för befälsplaceringar i krigsorganisationen, i syfte att säkerställa att samtliga befälsbefattningar kan bemannas. En tillräckligt stor volym grundutbildade totalförsvarspliktiga med lämplighet och utbildning som befäl är också en nödvändig förutsättning för att kunna rekrytera tillräckligt många officersaspiranter. Försvarsmakten bör vidare fortsätta att underlätta för gruppbefäl, soldater och sjömän som varit anställda att genom anpassad specialistofficersutbildning vidareutbilda sig till specialistofficer. Detsamma bör gälla för den som vill bli reservofficer. En liknande möjlighet bör införas för specialistofficerare och gruppbefäl, soldater och sjömän som vill och är lämpliga för studier till officer, dessa bör kunna erbjudas en anpassad officersutbildning. Särskilda rekryteringsinsatser bör göras för att bredda rekryteringsbasen för reservofficerare, detta gäller inte minst för att nå de som studerar vid olika universitets- och högskoleutbildningar och som genom en kortare militär inomverksutbildning kan komplettera sina civila studier för att bli reservofficer. Personalreserven bör innehålla cirka 600 officerare av olika kategorier, se avsnitt 11.1. Yrkesofficerare som väljer att avsluta sin anställning på egen begäran, bör i de fall de inte väljer att ta anställning som reservofficerare krigsplaceras som värnpliktiga officerare i personalreserven. Försvarsmakten bör – genom nödvändiga politiska beslut – ges förutsättningar att repetitionsutbilda denna del av personalreserven på samma sätt som krigsförbanden och dess mobiliseringsreserver. Utredningen bedömer att officersförsörjningen med nuvarande rekryteringsvolymer inte är tillräcklig stabil. Med nuvarande rekryteringsvolymer och avgångar bedöms tillgången på yrkesofficerare underskrida behovet . Antalet platser för grundläggande officersutbildning har varit för få, och situationen har dessutom förvärrats genom att de platser som funnits inte har kunnat fyllas helt. Stora pensionsavgångar för officerare är dessutom att vänta inom den närmaste tioårsperioden. Antalet krigsplaceringsbara reservofficerare understiger behovet även om den totala volymen av reservofficerare är högre än behovet. Den stora volymen reservofficerare utgörs av officerare i ett ålders- och kompetensläge som inte gör dem krigsplaceringsbara. Den grundläggande reservofficersutbildningen har legat nere och det är först som de första kullarna ur den av regeringen anvisade inomverksutbildningen för reservofficerare som redan har, eller kommer att ha en civil högskoleexamen kommer att kunna anställas. Det är utredningens bedömning att problemen i officersförsörjningen främst är att hänföra till att rekryteringsbasen minskat under en följd av år. Införandet av flerbefälssystemet har även medfört krav på förändringar i strukturen i officerskåren. Antalet officerare behöver minskas medan antalet specialistofficerare behöver öka. Utredningen menar att det förhållandet att antalet officerare varit för många har medfört att fokus legat på hur dessa kan bli färre. Utredningen bedömer att detta har bidragit till att bristerna i officersförsörjningen har uppmärksammats alltför sent. Det kan heller inte uteslutas att en del av problemet med officersförsörjningen har sin grund i hur officersutbildningen är organiserad. Utredningen konstaterar dock att denna fråga inte faller inom utredningens direktiv. Regeringen skriver i försvarsinriktningspropositionen (prop. 2014/15:109, s. 93) Försvarsberedningen konstaterar att det behövs flera vägar för den som vill bli officer. Dagens utbildning av taktiska officerare infördes före det nya personalförsörjningssystemet som baseras på frivillig rekrytering och före etablerandet av dagens flerbefälssystem. den treåriga officersutbildningen på Försvarshögskolan i stort sett den enda vägen för utbildning av taktiska officerare. Denna form av direktutbildning fyller fortsatt en viktig roll men den måste kompletteras med andra vägar för den som vill bli officer. För att få flera vägar in i officersyrket föreslår Försvarsberedningen att en utredning utarbetar förslag rörande utbildning för officerare. En sådan utredning bör bland annat se på examenskrav, möjligheterna till kompletterande studier samt till breddad rekrytering för officerare – till exempel genom att komplettera direktutbildningen (den treåriga grundläggande officersutbildningen vid ) av officerare med en delad militär och civil utbildning där den civila utbildning som erbjuds vid högskolor och universitet i större utsträckning kan tas till vara. Regeringen skriver vidare i försvarsinriktningspropositionen att regeringen delar Försvarsberedningens syn på behovet av att bredda rekryteringen till officersyrket och att se över utbildningen av officerare bland annat utgående från införandet av flerbefälssystemet.