sou · H4B331 · 2016-04-18 00:00:00 — Utredaren bör vidare i möjligaste mån eftersträva att förenkla och rationalisera fastighetstaxeringen och fastighetsbeskattningen av elproduktionsenheter. Utredaren är även oförhindrad att föreslå ändringar i syfte att åstadkomma ökad tydlighet och överskådlighet samt språklig modernisering och enhetlighet. Den centrala frågan som behandlas i avsnitt 5 är om enheter för vär- meproduktion ska åsättas taxeringsvärde eller om de ska betraktas som specialenheter. Här ges en kort beskrivning av några för över- vägandena väsentliga termer. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Fjärrvärme definieras i 1 § fjärrvärmelagen (2008:263) som ”dis- tribution i rörledningar av hetvatten eller annan värmebärare för uppvärmning, om en obestämd grupp inom ett visst geografiskt område får anslutas till verksamheten.” Värmebäraren (eller kylbä- raren vid fjärrkyla) är normalt trycksatt vatten. kan vara antingen kraftvärmeverk, som kan producera både el och vär- me (eller i enstaka fall kyla), eller rena värmeverk. ”Tekniken för fjärrvärme och fjärrkyla kan delas in i fyra huvud- delar: tillförselenheterna, distributionsnäten, överföringsenheterna och kundernas värme- och kylsystem. I kallas överförings- enheterna numera fjärrvärmecentraler.”1 Distributionssystemet be- står förenklat uttryckt av dubbla rör från produktionsanläggningen till kundens byggnad för framledning respektive returledning av vattnet (primärsystem). Uppvärmningen eller kylningen av kundens byggnad sker via en värmeväxlare (fjärrvärmecentral) med hjälp av från, i dagligt tal, fjärrvärmerören fristående rörledningar genom radiatorsystemet (sekundärsystem). Begreppet värmelast och den ekonomiska indelningen av värmeproduktionsanläggningar ”Värmelast är den värmeeffekt som bildar den värmetillförsel som bör uppfylla kundernas värmebehov. Värmelasten aggregeras i fjärrvärmenäten från fjärrvärmecentralerna till [värmeproduktions- anläggningarna], som matar in erforderlig värme i näten.”2 Värme- lasten varierar i hög grad över året. Därför optimeras värmetillför- seln i fjärrvärmenäten, och kostnaderna minimeras, genom att pro- duktionsanläggningar av varierande storlek med olika kostnads- karakteristik används. Anläggningar med lägst rörliga produktions- kostnader benämns baslastanläggningar och därefter, i stigande skala, mellan- och topplastanläggningar. En topplastanläggning är ”mycket dyr att driva per värmeenhet.”3 och S. , Fjärrvärme och fjärrkyla, , s. 13. och S. , a.a., s. 69. och S. , a.a., s. 505. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Fjärrvärmecentral (fjärrkylecentral) Överföringen av värmen (eller kylan) från fjärrvärmesystemet till kundens lokala system sker i en fjärrvärmecentral (fjärrkylecentral). När det gäller temperaturen kan skillnaderna mellan systemen t.ex. vara 120 respektive och vad avser trycket 16 res- pektive 6 bar. Fjärrvärmecentralerna ägs normalt av fastighetsägaren eller fjärrvärmebolaget eller är delägda av dem båda. Slutligen kan noteras att det utomlands, exempelvis i , före- kommer att fjärrvärmecentraler installeras i varje lägenhet, så kallade lägenhetscentraler. I sammanfattning och med viss förenkling betecknar en fjärr- värmecentral (fjärrkylecentral) den lokala värmeväxlare där värme- energin (kylan) överförs från ”fjärrsystemet” till en enstaka bygg- nads interna och separata system för uppvärmning eller kylning av lägenheterna eller lokalerna i den. Undantagsvis sker överföringen först via ett mellanliggande och för ett bestämt antal byggnader lokalt fjärrvärmenät, se vidare begreppen under- och områdescentraler nedan. Beteckningen på vad som vanligtvis4 kallas fjärrvärmecent- raler har dock skiftat. ”Terminologin kan vara något förvillande. Fram till ungefär [år] 1975 användes termen ‘undercentraler’ för det som sedan ungefär [år] 2000 kallas fjärrvärmecentraler. Under den mellan- liggande perioden använde man termen ‘abonnentcentraler’.”5 är anläggningar som vid exempelvis förbränning av avfall eller träflis först värmer en ångpanna för elproduktion och därefter distribuerar restprodukten, , för uppvärmning av framför allt bostäder och lokaler (jfr figur 5.1). 4Fjärrvärmebranschen har börjat använda termen ”kundcentraler” parallellt med ”fjärrvärmecentraler” som namn på värmeväxlarna (jfr och a.a., s. 353). och S. , a.a., s. 353. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Figur 5.1 Principiell skiss av ett kraftvärmeverk Källa: Fortum. I ett renodlat värmeverk sker produktionen av fjärrvärmen genom att vatten värms till hög temperatur i så kallade hetvattenpannor. benämns därför även hetvattencentraler. För produktio- nen används oftast biobränslen. En fjärrvärme- eller fjärrkylecentral är enligt ovan en värmeväxlare som i regel är placerad i byggnaden där den lokala distributionen av värmen eller kylan sker till konsumenten. Det finns emellertid även lokala undersystem för flera byggnader, mellan fjärrvärmesystemet och fjärrvärmecentralen. Den ytterligare värmeväxlaren i ett sådant system har övertagit benämningen undercentral, men kallas också synonymt områdescentral.6 ”Ett vanligt syfte med en under- central är att kunna ansluta ett mindre värmedistributionsnät med lägre tillåtet tryck och lägre temperatur.”7 I är det ojämför- 6Jfr S. och S. , a.a., s. 352. och S. , a.a., s. 352. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. ligt vanligast att en byggnad är ansluten till fjärrvärmenätet via en egen fjärrvärmecentral. Redan här finns, med tanke på den centrala roll fastighetstaxe- ringslagens värmecentralsbegrepp har för övervägandena, anledning att nämna att begreppet avser värmeproduktionsenheter som till- hör en eller flera bestämda hyreshusfastigheter, men som är fysiskt fristående från dem. Vad som avses är en egen oljepanna, en egen undercentral eller gemensam värmecentral eller motsvarande (jfr prop. 1985/86, s. 23). De ovannämnda fjärrvärmecentralerna, dvs. en värmeväxlare i hyreshuset, indelas enligt den så kallade över- vägandeprincipen (2 kap. 3 § FTL) på samma sätt som byggnaden i övrigt, dvs. som byggnadstypen hyreshus. För att den i detta av- snitt 5 centrala dubbeltaxeringsproblematiken (se vidare avsnitt 5.4.1) ska uppkomma krävs alltså att värmecentralen är fristående och ut- gör egen byggnad. Begreppet kraftverksbyggnad är en legaldefinition (2 kap. 2 § FTL). Det avser byggnad som är inrättad för kommersiell produktion av elektrisk starkström. Även byggnad för vattenreglering, för lagring av bränsle och annan byggnad för produktionen utgör kraftverks- byggnad. Även begreppet värmecentral är en legaldefinition. En sådan central är en kategori av specialbyggnad i den mening som avses i fastig- hetstaxeringslagen. Specialbyggnader är enligt 3 kap. 2 § FTL un- dantagna från skatteplikt. I 2 kap. 2 § samma lag definieras värme- centraler som byggnad för produktion och distribution av varmvat- ten för uppvärmning, dock inte sådan anläggning som även är in- rättad för produktion av elektrisk starkström för yrkesmässig distri- bution. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Det bör betonas att kraftverksbyggnader och värmecentraler är andra slags byggnader än sådana som ingår i överförings- eller dis- tributionsnätet för t.ex. elektricitet eller värme som sådant. Sist- nämnda slags byggnader definieras i stället enligt 2 kap. 2 § FTL som distributionsbyggnad (se även avsnitt 5.3.5). Detsamma gäller gasturbin och annan byggnad som används för att upprätthålla ba- lansen i elsystemet. Även distributionsbyggnader utgör en under- grupp av byggnadstypen specialbyggnad. Skälet till att ledningar, transformator- och kopplingsstationer som ingår i kraftöverförings- och kraftdistributionsnätet undantas från skatteplikt framgår av Ds Fi 1973:7, s. 67 f. och prop. 1973:162, s. 298. Förenklat uttryckt motiverade skatterättsliga komplika- tioner, som följde av det i civilrätten införda fastig- hetsbegreppet, att bl.a. vissa ledningar som var anlagda med servitut på annans mark undantas från skatteplikt. Dessa och de nämnda kraftstationerna, som tillkom senare i lagstiftningsärendet, är undan- tagna från skatteplikt sedan 1975 års allmänna fastighetstaxering. Sedermera utökades dessa byggnader med vissa ytterligare anlägg- ningar för distribution av samhällsnyttigt slag, bl.a. byggnader som ingår i överförings- och distributionsnätet för fjärrvärme (se härom SOU 1979:32, s. 260). 5.3.2Vilka anläggningar har lagstiftningen omfattat i praktiken? Enligt direktiven ska utredaren analysera vilka anläggningar i form av värmecentraler och kraftvärmeverk som lagstiftningen kommit att omfatta i praktiken och vilka konsekvenser det har fått för fas- tighetsbeskattningen och fastighetstaxeringen. Undersökningen ska ske med undantag för den påverkan som lagen (2012:852) om fastig- hetstaxering av kraftvärmeverk åren 2013–2018 har haft. Utredningen har kontaktat för att få hjälp med att ta fram de uppgifter som krävs. Det har emellertid visat sig att verkets register inte innehåller alla uppgifter som behövs. Vidare gäller uppgifterna som utredningen har mottagit de allmänna fastig- hetstaxeringarna för åren 2013 (AFT 13) och 2007 (AFT 07), dvs. de avser även tid när nämnda lag gällde. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Mot denna bakgrund kan utredningen konstatera att det saknas tillräckligt detaljerade uppgifter för att nu slutgiltigt avgöra hur många kraftvärmeverk eller rena värmeverk som faktiskt taxerades och beskattades före ikraftträdandet av lagen (2012:852) om fastig- hetstaxering av kraftvärmeverk åren 2013–2018. Det är av samma skäl inte heller möjligt att slutgiltigt ta reda på vilka andra slags an- läggningar som kommit att omfattas av begreppet värmecentral. När det gäller AFT 07 har det enbart kunnat fastställas att 764 taxeringsenheter har taxerats som ”specialenhet, värmecentral”, typ- kod 822. Motsvarande siffra för AFT 13 var 754 sådana enheter. Bland de senare finns enligt förutom fjärrvärmeverk med enbart hetvattenpannor (värmeverk) även lokala panncentraler eller värmecentraler, värmepumpsanläggningar m.m. Verket har dock påbörjat ett arbete med att differentiera vilka slags anläggnin- gar som omfattas av den typkoden. Ett skäl till det är att det vid stickprovskontroll konstaterats taxeringsenheter som ändrat bygg- nadstyp. Dessa ska taxeras som skattepliktiga fastigheter. Vidare är det här värt att särskilt notera att avsikten med kon- troll är att identifiera fastigheter med större hetvattenpannor och rena värmeverk. Av material framgår att inte något kraftvärmeverk har fått värdet av värmeproduktionen beaktat i taxeringsvärdet. Vid förberedelsearbetet års taxering beräknade emellertid verket initialt en riktvärdeangivelse i vilken även värmeproduktio- nen beaktades. I slutversionen, allmänna råd (SKV A 2012:9), angavs dock endast en riktvärdeangivelse avseende anlägg- ningens elproduktion. Riktvärdeangivelsen tillämpades vid bestäm- mande av riktvärden för samtliga kraftvärmeverk vid AFT 13. Oaktat det nu sagda är det, enligt utredningens mening, möjligt att för aktuella syften med tillräcklig säkerhet dra slutsatsen att vär- det av värmeproduktion inte enhetligt har beaktats vid fastighetstaxeringen. Det oavsett värmeproduktionsenhetens slag, hur den vattenburna värmen distribueras och produktionsvolymen. Även erfaren fastighetstaxeringspersonal på och bransch- företrädare har bekräftat slutsatsen. Den bekräftas även åtminstone delvis av att , för kraftvärmeverkens del, konstaterat att värmeproduktionen vid tidigare taxeringar varken beaktats eller beskattats (bet. 2012/13:SkU12, s. 4). Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. När det slutligen gäller vilka konsekvenser lagstiftningen har fått har översiktligt uppskattat uttaget av fastighetsskatt för kraftvärmeverkens elproduktion till , medan den icke uttagna fastighetsskatten för värmedelarna uppskattades till (jfr bet. 2012/13:SkU12, s. 5). För en vidare diskussion om hur den befintliga tolkningen av lagstiftningen på- verkar konkurrensförhållandena på värmemarknaden, se avsnitt 10.2.1. Vid förevarande överväganden om värdet av en enhet för värmepro- duktion ska påverka fastighetens taxeringsvärde är det av intresse att översiktligt beskriva fjärrvärmemarknaden. Det första fjärrvärmesystemet i startades i . Andra kommuner följde efter , men det var först som utbyggnaden av fjärrvärmenät på allvar tog fart i landets kommuner. Således växte de årliga fjärrvärmeleveran- serna från till nära . Därefter har ytterligare tillkommit, dvs. Vidare producerar till fjärrvärmenät anslutna kraftvärmeverk 9–12 tera- wattimmar el . svarade fjärrvärmen för av den totala energianvändningen i bostäder och lokaler. Hälften av fjärrvärmen användes i flerbostadshus, i lokaler och de återstående i småhus (jfr figur 5.2). Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Användning av fjärrvärme åren 1970–2014 Bostäder, service m.m. Utbyggnaden av fjärrvärme i har generellt sett bidragit till ett kraftigt minskat oljeberoende, ett effektivare energiutnyttjande, en förbättrad tätortsmiljö och minskade utsläpp av koldioxid (prop. 2007/08:60, s. 57). Fjärrvärmen spelar således en viktig roll i det svenska energisystemet. Från användarnas synpunkt är fjärrvärme ett bekvämt alternativ för uppvärmning av bostäder och lokaler. Från samhällets synpunkt ger fjärrvärmenäten och de anslutna kundernas värmeanvändning underlag för storskaligt utnyttjande av bl.a. biobränslen, avfall, industriell spillvärme och värmepumpar. Fjärrvärmeutbyggnaden är en viktig orsak till att fossil olja nästan helt ersatts av andra energislag i uppvärmningen av bostäder och lokaler. Fjärrvärmenäten ger också underlag för kraftvärme, dvs. kombinerad produktion av el och värme. Andelen kraftvärmeprodu- cerad fjärrvärme har successivt ökat och ligger (, Energiläget 2015, s. 45). Den kombinerade pro- duktionen innebär att tillförda bränslen utnyttjas med hög verk- ningsgrad, vilket bl.a. begränsar utsläppen av föroreningar jämfört med om el och värme produceras separat. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Enligt Energimyndigheten är fjärrvärmeutbyggnaden i i princip fullt genomförd med tanke på den höga andelen av fler- bostadshus och lokaler som redan har tillgång till sådan värme.8 Likväl uppskattar samma myndighet att fjärrvärme kommer att tillkomma och därefter ytterligare 4 tera- wattimmar (ER 2013:24, s. 5). var så gott som all produktion av fjärrvärme baserad på fossil olja, men efter de stora oljeprissteg- ringarna åren 1973–74 och 1979 inleddes en långtgående omställning. Denna har, som nämnts ovan, medfört en nästan total avveckling av olja som bränsle i fjärrvärmeproduktionen. Det är främst biobrän- slen, avfall och torv som ersatt oljan. Tillsammans svarar dessa energi- slag för av fjärrvärmeproduktionen, medan värmepumpar svarar för , rökgaskondensering för och industriell spillvärme för (jfr figur 5.3). Återstoden baseras på kol, gas, el eller olja. Det finns också soldriven fjärrvärme i , t.ex. anläggningen i nära . Tillförd energi för fjärrvärmeproduktion åren 1970–2014 Kol inkl. koks- och masugnsgas 8 ”Heltäckande bedömning av potentialen för att använda hög- effektiv kraftvärme, fjärrvärme och fjärrkyla”, ER 2013:24, s. 9 Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Det har även skett stora förändringar när det gäller ägande och led- ning av fjärrvärmeföretagen. Inledningsvis var produktion av fjärr- värme i princip en angelägenhet och prissättningen skedde efter självkostnadsprincipen. I samband med elmarknadsreformen infördes ett krav som innebar att fjärrvärmeverksamheten skulle drivas på affärsmässiga grunder (jfr prop. 1994/95:222, s. 59 ff). Detta ledde till en omstrukturering av branschen som bl.a. innebar att ett 70-tal kommunala energiföretag såldes till privata företag. blev det möjligt för kommunala fjärrvärmeföretag att bedriva verksamhet i angränsande kommuner. Därmed kom en betydande del av fjärrvärmen att prissättas enligt affärsmässiga principer. Ett fåtal fjärrvärmeverksamheter bedrivs fortfarande i förvaltningsform, t.ex. i , och kommuner. Tabell 5.1 ger en bild av företagsstrukturen på fjärr- värmemarknaden. SOU 2016:31 Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Privata och statliga företag Källa: Svensk Fjärrvärme. Som indirekt framgår av tabellen är flertalet fjärrvärmemarknader små, dvs. utgör en liten del av den samlade fjärrvärmeverksamheten i . Det framgår också att många företag driver ett antal olika fjärrvärmenät. Det vanligaste är att ett fjärrvärmeföretag levererar värme till ett och samma fjärrvärmenät. Det förekommer dock att olika geografiskt närliggande fjärrvärmeföretag levererar värme till samma fjärrvärmenät och värmeutbyte där olika typer av produk- tionsanläggningar samkörs. Det sistnämnda sker framför allt i an- Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. slutning till de större städerna. var värmeleveranserna till andras fjärrvärmenät . Samkörning aktuali- seras allmänt sett när det finns transmissionskapacitet och olika typer av produktionsanläggningar som använder skilda bränslen eller det t.ex. finns tillgång på industriell spillvärme i det ena nätet. På ett 80-tal platser förekommer lokala samarbeten med till fjärrvärme- näten närliggande industrier. Som helhet omsatte fjärrvärmebranschen och låg i snitt på 31 miljarder åren 2010–2014 (Energimark- nadsinspektionen, fjärrvärmeföretagens redovisning). Det kan även noteras att fjärrvärmepriserna skiljer sig betydligt åt mellan olika kommuner; jfr även figur 5.4). hade kommun lägsta fjärrvärmepris på per kvadratmeter för ett fler- bostadshus (förbrukning ), medan kommun hade högsta pris på per kvadratmeter (, Energiläget 2015, s. 46). Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Figur 5.4 Energipriser för bostäder och service m.m. åren 1996–2014 Elpris, villa med elvärme Oljepris, hushåll eldningsolja 1 Källor: , och och . Regleringen av fjärrvärmemarknaden, m.m. Fjärrvärmelagen (2008:263) trädde i kraft (prop. 2007/08:60, bet, 2007/08:NU11, rskr. 2007/08:184 ). Lagen innehåller bestämmelser som syftar till att stärka fjärrvärmekundernas ställ- ning och öka insynen i en fjärrvärmeverksamhet. Bestämmelserna i lagen avser främst förhållandet mellan fjärr- värmeföretaget och fjärrvärmekunden. Lagen innebär bl.a. en skyl- dighet för fjärrvärmeföretag att förhandla med en enskild fjärr- värmekund om vissa avtalsvillkor för fjärrvärme. Om parterna inte kan komma överens på egen hand kan de ansöka om medling av en fjärrvärmenämnd. Vidare innehåller lagen ett skydd för konsumen- ter mot avbrott i distributionen av fjärrvärme. Lagen möjliggör dessutom för ett kommunalt företag att bedri- va fjärrvärmeverksamhet i en annan kommun, om det görs i geo- grafisk närhet till fjärrvärmeverksamheten inom kommunen och i syfte att uppnå en ändamålsenlig fjärrvärmeverksamhet. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. att undanta kommunala företag inom energiområdet från den kom- munala likställighets-, självkostnads- och lokaliseringsprincipen är att konkurrensvillkoren för kommunala energiföretag ska vara lik- värdiga med dem som gäller för övriga företag. Det ställs även krav på att bl.a. kommunala bolag ska bedriva fjärrvärmeverksamhet på affärsmässig grund. Lagen innehåller även bestämmelser av offentligrättslig karaktär. Bland annat ska fjärrvärmeföretag lämna uppgifter om drift- och affärsförhållanden i verksamheten, vilka sammanställs av Energimark- nadsinspektionen. Slutligen kan nämnas att regeringen bedömde att det inte borde införas något krav på juridisk åtskillnad mellan fjärrvärmeverksam- het och verksamhet på elmarknaden (prop. 2007/08:60, s. 66). På samma sida anges bl.a. följande när det gäller frågeställningens bakgrund: Med verksamhet på elmarknaden avses produktion av el, handel med el och tillhandahållande av elledningar för överföring av el, d.v.s. sådan nätverksamhet som avses i ellagen (1997:857). Enligt de undersöknin- gar som låtit genomföra bedriver ungefär en tredjedel av fjärrvärmeföretagen även produktion eller handel med el. Det är således vanligt att det bedrivs både fjärrvärmeverksamhet och verksamhet på elmarknaden i samma juridiska person. Handel med el kan avse både försäljning av el direkt till en kund och försäljning till eller köp från en elbörs. Handel med el är en mer konkurrensutsatt verksamhet än fjärrvärmeverksamhet. Kunder kan köpa el på en fri marknad. En anslutning till en fjärrvärmeverksamhet innebär däremot att kunden hamnar i en beroendeställning till fjärrvärmeverksamheten. El och fjärrvärme är konkurrerande uppvärmningsformer på värmemark- naden. Skälen för regeringens ovan nämnda slutsats var bl.a. att ett krav på uppdelning mellan fjärrvärmeverksamhet och verksamheten på el- marknaden kunde motverka en önskad utveckling av förnybar elproduktion och att det finns ett krav på ekonomisk särredovisning av fjärrvärmeverksamhet (jfr prop. 2007/08:60, s. 67). Regelverket har därefter kompletterats med bl.a. följande bestäm- melser. Med ikraftträdande finns en skyldighet för fjärrvärmeföretag att mäta kundens värmeförbrukning och att rapportera mätresultaten till kunden (prop. 2010/11:73, bet. 2010/11:NU18, rskr. 2010/11:307). Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. fjärrvärmeföretagens debitering av kunderna bara basera sig på upp- mätta mängder och debitering ska ske minst . Energieffektiviseringsdirektivets9 regler har föranlett ytterligare nya regler i fjärrvärmelagen om bl.a. konsumentinformation (prop. 2013/14:174, bet. 2013/14:NU18, rskr. 2013/14:221). Dessa trädde i kraft . Vidare finns numera regler i fjärrvärmelagen om så kallat regle- rat tillträde, se vidare avsnittet närmast nedan. Avslutningsvis kan nämnas att någon motsvarande reglering inte finns för fjärrkylemarknaden, se vidare avsnittet ”Marknaden för fjärr- kyla m.m.” nedan. Närmare om fjärrvärmemarknadens struktur m.m. De lokala fjärrvärmesystemen är vertikalt integrerade monopol, dvs. ett företag äger och driver både produktion och distribution av fjärrvärme. Grunden för denna marknadsstruktur är att distribu- tionen av fjärrvärme är ett naturligt monopol, dvs. kostnaden för ett fjärrvärmenät är lägre än kostnaden för två eller flera fjärrvärme- nät som tillsammans har samma kapacitet. Frågan om ökad kon- kurrens på fjärrvärmemarknaderna var föremål för en statlig utredning, ”Fjärrvärme i konkurrens” (SOU 2011:44). tog fram inriktningsprome- på åtgärder för utvecklade fjärrvärmemarknader till nytta för kunder och restvärmeleverantörer (dnr N2012/01676/E). Utifrån de ställningstaganden som redovisades i promemorian upp- drog regeringen åt att ut- reda och föreslå en modell för reglerat tillträde till fjärrvärmenäten för producenter av värme och en modell för prisförändringspröv- ning och likabehandling av kunder inom samma kundkategori. redovisade tillträde till fjärrvärmenäten (Ei R2013:04) och redovisades rapporten och likabehand- lingsprincip för fjärrvärme (Ei R2013:07). 9 och rådets direktiv /27/EU av om energi- effektivitet, om ändring av direktiven /125/EG och 2010/30/EU och om upphävande av direktiven /8/EG och 2006/32/EG , 14.11.2012, s. 1 (Celex 32012L0027). Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Förslag lämnades därefter om regler som avses ge konkurre- rande företag rätt att utnyttja befintliga fjärrvärmenät, dvs. i princip samma typ av regler som på elmarknaden. Detta ledde till att be- stämmelser infördes om så kallat reglerat tillträde (prop. 2013/14:187, bet. 2013/14:NU23, rskr. 2013/14:269). Det betyder att nya aktörer har rätt att ansluta sig till och leverera värme till befintliga fjärrvärmenät. Någon reglering av fjärrvärmepriserna finns inte även om en sådan har föreslagits av . Regeringen valde att inte gå vidare med detta förslag, utan överlät till markna- dens parter att inom ramen för den så kallade Prisdialogen utveckla principer för prissättningen som stärker konsumenternas ställning på marknaden. har fått i uppdrag att övervaka dessa förhandlingar i syfte att säkerställa de resultat som regeringen önskar.