sou · H4B340 · 2016-06-15 00:00:00 — Enligt denna får en konventionsstat vägra utlämning eller att lämna internationell rättslig hjälp, om den har grundad anledning att anta att en framställning om utlämning för brott som anges i artikel 1, eller om ömsesidig rättslig hjälp avseende sådant brott, har gjorts i syfte att åtala eller straffa en person på grund av dennas ras, trosbekännelse, nationalitet, etniska ursprung, politiska uppfattning eller kön, eller att bifall till framställningen skulle vara till men för den personens ställning av något av dessa skäl. Artikel XIV ersätter artikel 9.1 i konventionen. Ändringen inne- bär att de nya brott som införts i konventionens artikel 1.1 omfat- tas av dess artikel 9. Artikel XV ersätter konventionens artikel 10.1 och innebär endast redaktionella ändringar. tillträde till överenskommelser inom FN … Genom artikel XVI införs en ny artikel i konventionen (artikel 10bis). Där anges att varje konventionsstat som har anledning att befara att ett brott som anges i artikel 1 kommer att begås ska, i enlighet med sin nationella lagstiftning, lämna alla tillgängliga upp- lysningar av betydelse till de stater som den förmodar är de stater som avses i artikel 4.1 och 4.2, dvs. de stater som har domsrätt. I artiklarna XVII–XIX regleras vissa övergripande frågor i proto- kollet. I artikel XX anges att protokollet ska vara öppet för underteck- nande i från för de stater som del- tagit i diplomatkonferensen om luftfartsskydd i –och för övriga stater efter . I artiklarna XXI, XXIII–XXV anges bl.a. hur protokollet ska ratificeras, godtas eller godkännas och hur en uppsägning ska ske. Enligt artikel XXII.b får varje konventionsstat förklara att den avser att tillämpa bestämmelserna i artikel 1.3.d i Haagkonvent- ionen, ändrad genom Pekingprotokollet, i enlighet med de principer i dess strafflagstiftning som rör ansvarsfrihet i familjerelationer. 5.2.3Sveriges tillträde till protokollet Förslag: Regeringen ska föreslå att godkänna protokoll till konventionen för bekämpande av olaga besitt- ningstagande av luftfartyg (Pekingprotokollet). Regeringen ska vidare föreslå att godkänna en för- om att när det gäller bestämmelser om att skyddande av brottsling ska utgöra brott avser att tillämpa bestäm- melserna i överensstämmelse med principerna i den svenska strafflagstiftningen om ansvarsfrihet i familjerelationer. tillträde till överenskommelser inom FN … är part till och har aktivt deltagit i för- handlingarna som lett fram till Pekingprotokollet. Protokollet har ännu inte trätt i kraft och det är angeläget att detta sker så snart det är möjligt. Det kan konstateras att de förfaranden som enligt Haagkon- ventionen ska utgöra brott har utvidgats genom protokollet, bl.a. genom att även olaga besittningstagande eller utövande av kontroll över ett luftfartyg som sker genom användande endast av tekniska hjälpmedel ska utgöra brott. Detta får anses som en viktig modern- isering och anpassning till den tekniska utvecklingen på luftfarts- området som ytterst syftar till att förstärka säkerheten inom civil luftfart. Flygplanskapning utgör en mycket allvarlig företeelse och har inte sällan samband med terrorism. Det är angeläget att sådant handlande i det längsta kan förhindras och beivras. Övervägande skäl talar därmed för att bör tillträda protokollet. Nedan redogörs för den lagstiftning som ett tillträde medför. I samband med tillträdet bör det avges en förklaring om att avser att tillämpa instrumentets bestämmelser om skydd- ande av brottsling i överensstämmelse med principerna i svensk strafflagstiftning om ansvarsfrihet i familjerelationer. Denna möj- lighet följer av artikel XXII.b. Förslag: Straffansvaret för kapning i 13 kap. 5 a § första stycket utvidgas till att även omfatta den som genom användande av tekniska hjälpmedel bemäktigar sig eller ingriper i manövreringen av ett luftfartyg. Bedömning: Svensk rätt uppfyller genom befintlig reglering övriga åtaganden i Pekingprotokollet. tillträde till överenskommelser inom FN … Skälen för förslaget och bedömningen Handlingar som ska utgöra brott Av redovisningen av det huvudsakliga innehållet i protokollet i avsnitt 5.2.2 framgår att artikel 1 i konventionen ersätts med en ny lydelse. I materiellt hänseende innebär ändringen att brotts- katalogen utvidgas på följande sätt. a)Även gärningar som begås när ett luftfartyg är i trafik, men inte längre under flygning, ska utgöra brott. Enligt artikel 1.1 i den lydelse som konventionen har före ändringen genom protokollet ska vissa gärningar som företas när luftfartyget är under flygning utgöra brott. Av definitionen i konventionens artikel 3.1 framgår att därmed avses tiden från det ögonblick då alla ytterdörrar stängts efter ombordgående till det ögonblick då någon av ytterdörrarna öppnas för avstigning. Genom protokollets artikel II ändras förutsättningarna för när ett brott kan begås till att omfatta den tid då ett luftfartyg är i trafik. Begreppet definieras genom protokollets artikel V och avser tiden från det ögonblick då markpersonal eller besättning förbereder luftfartyget för en bestämd flygning till dess att har förflutit efter landning. Vid nödlandning gäller särskilda bestämmelser. Således innebär ändringen att den tid under vilken ett brott enligt konventionen kan begås är väsentligt längre. Straffansvaret för kapning i 13 kap. 5 a § första stycket brotts- balken omfattar bl.a. den som genom olaga tvång bemäktigar sig eller ingriper i manövreringen av ett luftfartyg. För frågan om straffansvar saknar det således betydelse om luftfartyget är under flygning eller i trafik. Av ordalydelsen framgår att det inte (ens) krävs att luftfartyget är i trafik. Således kan svensk rätt anses upp- fylla det krav som följer av protokollet i detta avseende och någon lagändring är inte nödvändig. b)Det ska utgöra ett brott att ta ett luftfartyg i besittning eller utöva kontroll över detta enbart genom användande av tekniska hjälpmedel. Som redovisats under a) omfattar straffansvaret för kapning i 13 kap. 5 a § första stycket bl.a. den som genom olaga tvång bemäktigar sig, dvs. tar kontroll över, eller ingriper i manövr- tillträde till överenskommelser inom FN … eringen av ett luftfartyg. Ett ingripande i manövreringen kan ske t.ex. genom att piloten tvingas att vidta eller hindras från att utföra en viss åtgärd vid framförandet. Som framgår av bestämmelsens ordalydelse krävs vidare att bemäktigandet eller ingripandet sker genom olaga tvång. Därmed avses olaga tvång enligt 4 kap. 4 § , dvs. att genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning tvinga annan att göra, tåla eller underlåta något. Det krävs inte att det olaga tvånget utförs av en person som befinner sig om- bord på luftfartyget och det kan riktas mot någon annan än piloten, t.ex. mot en annan besättningsmedlem eller mot en passagerare. Däremot krävs att det utförs på ett sådant sätt och är av sådan art att det hindrar piloten från att själv bestämma över luftfartyget4. Därmed kan straffansvaret omfatta ett bemäktigande av eller ingripande i manövreringen av ett luftfartyg som sker genom användande av tekniska hjälpmedel, förutsatt att kravet på olaga tvång är uppfyllt. Som exempel kan nämnas att straffbestämmelsen därmed skulle omfatta den som genom olaga tvång riktat t.ex. mot piloten bemäktigar sig ett luftfartyg genom att själv använda tek- niska hjälpmedel eller den som gör detta genom att använda olaga tvång mot en person som framför luftfartyget genom användande av tekniska hjälpmedel, alltså t.ex. fjärrstyr ett förarlöst luftfartyg. Protokollet uppställer emellertid krav på att även gärningar som begås enbart genom användande av tekniska hjälpmedel ska kunna bestraffas. Straffansvaret för kapning omfattar inte en sådan gärning och protokollets krav kan därmed inte anses uppfyllt genom denna bestämmelse. Frågan är då om protokollet i stället på ett tillfredsställande sätt kan anses uppfyllt genom bestämmelsen om luftfartssabotage i 13 kap. 5 a § andra stycket . För detta brott döms den som, i annat fall än vad som utgör kapning, förstör eller allvarligt skadar ett luftfartyg i trafik eller vidtar en åtgärd som är ägnad att framkalla fara för ett luftfartygs säkerhet under flygning. Således uppställs inget krav på att gärningen ska ha företagits med olaga 4 m.fl., (, Zeteo), kommentar till 13 kap. 5 a § , prop. 1971:92, s. 24–26. tillträde till överenskommelser inom FN … Det är tillräckligt att en åtgärd, vilken som helst, vidtas som framkallar fara för ett luftfartygs säkerhet5. Att ta ett luftfartyg i besittning eller utöva kontroll över detta, t.ex. genom att med tekniska hjälpmedel fjärrstyra det, kan anses framkalla sådan fara för luftfartygets säkerhet att straffansvar för luftfartssabotage skulle kunna vara aktuellt. Det kan även anses gälla de fall när en sådan gärning riktar sig mot ett obemannat luft- fartyg, vanligtvis benämnt drönare, UAV, UAS eller RPAS6, dvs. ett luftfartyg som kan flyga av sig självt genom att det förpro- grammerats eller fjärrstyrs av en förare på annan plats. Om kontrollen över ett sådant luftfartyg övertas av en obehörig person genom användande av tekniska hjälpmedel kan det finnas en fara för att luftfartyget förstörs eller skadas. Därmed skulle protokol- lets krav i fråga om gärningar som företas genom användande enbart av tekniska hjälpmedel i och för sig vara uppfyllt genom bestämmelsen om luftfartssabotage. I de fall skada inte uppstår utan gärningen endast framkallar fara för luftfartygets säkerhet krävs emellertid enligt 13 kap. 5 a § andra stycket 2 att luftfartyget är under flygning. Som be- handlats under a) ska även gärningar som företas efter det att flyg- ningen avslutats men luftfartyget alltjämt är i trafik utgöra brott. Det innebär att gärningar som begås , och som inte förstör eller allvarligt skadar luftfartyget, varken kan bestraffas som kapning (om inte olaga tvång använts) eller som luftfartssabotage (eftersom luftfartyget inte är under flygning). Protokollets krav kan därmed inte heller anses till fullo uppfyllt genom bestämmelsen om luftfartssabotage. Sammanfattningsvis krävs alltså att en ändring görs i någon av bestämmelserna om kapning eller luftfartssabotage. Syftet med att konventionens brottskatalog utvidgats till att omfatta kapningsgärningar som begås endast genom användande av tekniska hjälpmedel är att säkerställa lagföring av gärningar som innefattar fjärrstyrning av luftfartyg där förövaren inte själv befin- ner sig på det7. Avsikten synes alltså ha varit att säkerställa att stats- parterna kan lagföra en gärning som till sin karaktär kan jämställas 1973:92 s. 39. 6Information hämtad från Transportstyrelsens hemsida rörande obemannade luftfarkoster, . 7ICAO, Report of the Special Sub-committee on the preparation of one or more instruments adressing new and emerging threats, , 3–, s. 2–13. tillträde till överenskommelser inom FN … med kapning, dvs. piloten hindras från att utöva kontroll över luft- fartyget, men där detta genomförts med andra medel än genom användande av olaga tvång. Risken för att en sådan gärning för- orsakar stora skador såväl på luftfartyget som på de människor som finns ombord och andra kan anses vara densamma som i de fall då olaga tvång används. En sådan gärning kan därför i fråga om straff- värde jämställas med de gärningar som omfattas av kapnings- bestämmelsen. En utvidgning av straffansvaret för kapning till att omfatta även sådana gärningar skulle också innebära en anpassning till den tekniska utveckling som skett men även kan komma att ske . Ett alternativ skulle kunna vara att i stället utvidga straffansvaret för luftfartssabotage till att omfatta gärningar som begås i trafik och inte endast gärningar som begås när luftfartyget är under flyg- ning, även i de fall gärningen endast framkallar fara för luftfartygets säkerhet (13 kap. 5 a § andra stycket 2 ). Det som talar mot en sådan lösning är det förhållandet att bestämmelsen om luftfartssabotage i första hand avser att träffa sabotagegärningar mot luftfartyg eller andra åtgärder som vidtas under flygning och som medför risker för framförandet av luftfartyget8. Det primära skyddsintresset för bestämmelsen får därmed anses vara delvis annat än det som ligger till grund för kapningsbrottet. Vidare kan konstateras att båda bestämmelserna har sin grund i olika kon- ventionsåtaganden där kapningsbestämmelsen infördes till följd av åtaganden enligt medan bestämmelsen om luftfartssabotage har sin grund i genomförandet av Montreal- konventionen. Det kan som utgångspunkt anses som mer lämpligt att tilläggsprotokollets ändring av får genom- slag i den bestämmelse varigenom konventionsåtagandena genom- förts, särskilt eftersom det vid tolkning och tillämpning av straff- bestämmelsen kan finnas anledning att beakta de underliggande instrumenten samlat. Sammanfattningsvis föreslås därför att protokollets krav i detta avseende uppfylls genom att bestämmelsen om kapning i 13 kap. 5 a § första stycket ändras till att omfatta även den som genom att använda tekniska hjälpmedel bemäktigar sig eller ingriper i manövreringen av ett luftfartyg. 1973:92, s. 8 och 9. tillträde till överenskommelser inom FN … Ändringen medför att sådana gärningar också kommer att kunna utgöra terroristbrott enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, förkortad terroristbrottslagen, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. De kommer också att kunna utgöra särskilt allvarlig brottslighet enligt 2 § första stycket 2 lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, för- kortad finansieringslagen, och 2 § första stycket 2 lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet, för- kortad rekryteringslagen. Detta innebär bl.a. att straffansvaret för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet (3 § finansieringslagen), rekrytering och offentlig uppmaning till och utbildning för sådan brottslighet (3–5 a §§ rekryteringslagen) blir tillämpligt även i för- hållande till detta handlande. Likaså blir det straffbart att företa en resa i avsikt att begå denna typ av handling (nuvarande 5 b § rekryter- ingslagen) och att finansiera en sådan resa (3 a § finansieringslagen). Med hänsyn till de bakomliggande skälen för utvidgningen av kap- ningsbrottet får detta anses vara en lämplig utvidgning av respekt- ive bestämmelses tillämpningsområde. c)Hot om olaga besittningstagande av luftfartyg ska utgöra brott. En person som hotar med att ta ett luftfartyg i trafik i besittning eller att utöva kontroll över det genom våld eller hot om våld, genom tvång eller hot av annat slag eller genom användande av tek- niska hjälpmedel kan träffas av ansvar enligt flera bestämmelser i . Närmast till hands är bestämmelsen om olaga hot i 4 kap. 5 §. Bestämmelsen omfattar också hot som kommer till den hotades kännedom genom tredje person. Beroende på omständig- heterna kan även bestämmelserna om olaga tvång i 4 kap. 4 §, kap- ning eller luftfartssabotage i 13 kap. 5 a § och, om gärningen inne- fattar en förmögenhetsöverföring, utpressning i 9 kap. 4 § brotts- balken vara aktuella. Även bestämmelserna i terroristbrottslagen kan i vissa fall tillämpas. För detta krävs bl.a. att gärningen allvarligt kan skada en stat eller en mellanstatlig organisation och att något av de särskilda syften som anges i 2 § terroristbrottslagen förelig- ger. tillträde till överenskommelser inom FN … Svensk rätt kan därmed anses tillgodose protokollets krav på kriminalisering i denna del. Lagändringar bedöms därför inte som nödvändiga. d) Försök, stämpling och medverkan till brott. Artikel II utökar och delvis förtydligar brottskatalogen i konvent- ionen även såvitt avser ansvar för försök, stämpling och medverkan till de brott som upptas i den (artiklarna 1.3.a–c och 1.4). ska det enligt konventionens artikel 1.b, i dess ursprungliga lydelse, utgöra brott att medverka till sådana gärningar som enligt konventionen utgör brott. Protokollets krav i detta avseende kan anses uppfyllt främst genom bestämmelserna om försök, stämpling och medverkan till brott enligt 23 kap. 1, 2 och 4 §§ . Även bestäm- melserna i finansieringslagen och rekryteringslagen kan vara till- lämpliga. Motsvarande kriminaliseringskrav finns i protokollet till , protokollet till plattformsprotokollet och konvention för bekämpande av nukleär terrorism. Bestäm- melserna återfinns även i bl.a. konvention om bekämpande av bombattentat av terrorister, benämnd terroristbombningskon- ventionen. I samband med att dessa instrument ratificerades gjordes bedömningen att svensk rätt motsvarar instrumentens krav genom bestämmelserna i 23 kap. (prop. 2000/01:86, s. 20–25 och prop. 2013/14:212, s. 11–14 och 18 och 19). Skälen för detta utvecklas framför allt i prop. 2000/01:86, s. 20–25, vartill hänvisas. Det saknas anledning att göra en annan bedömning här. Lagstift- ningsåtgärder är således inte nödvändiga. e) Skyddande av brottsling. Slutligen görs genom protokollet ett tillägg till konventionens brottskatalog som innebär att även den som hjälper någon annan att undvika utredning, åtal eller straff, med vetskap om att personen har företagit en handling som utgör brott enligt konventionen eller att personen är efterlyst eller har dömts för ett sådant brott, ska anses ha begått ett brott. Den som döljer den som förövat brott, hjälper honom eller henne att undkomma, undanröjer bevis om brottet eller på annat dylikt sätt motverkar att det uppdagas eller beivras, döms enligt 17 kap. 11 § för skyddande av brottsling till böter eller tillträde till överenskommelser inom FN … fängelse i högst , eller om brottet är grovt, till fängelse i lägst och högst . Genom denna bestämmelse kan svensk rätt anses motsvara protokollets krav på kriminalisering i nu berört hänseende (jfr prop. 2013/14:212, s. 18 och 19 där mot- svarande bedömning gjorts såvitt avser en snarlik bestämmelse i artikel 4.6 i protokollet till ). I 17 kap. 11 § femte stycket finns en regel som innebär att det inte ska dömas till ansvar om gärningen är att anse som ringa med hänsyn till gärningsmannens förhållande till den brottslige och övriga omständigheter. Motsvarande undantag finns inte i protokollet. Däremot får en konventionsstat enligt artikel XXII.b, i samband med tillträdet till protokollet, förklara att den kommer att tillämpa artikeln i enlighet med principerna i dess strafflagstiftning om ansvarsfrihet i familjerelationer. Mot bak- grund av den redovisade ansvarsfrihetsregeln bör utnyttja denna möjlighet, se avsnitt 5.2.3. Motsvarande förklaring lämnades i samband med att tillträdde protokollet till SUA-kon- ventionen (skrivelse 2013/14:289). Ansvar och sanktioner för juridiska personer Genom artikel IV i protokollet läggs en ny artikel 2bis till kon- ventionen. Där anges att stater får ålägga juridiska personer ansvar och sanktioner. Detta kan, enligt artikeln, göras på ett sätt som står i överensstämmelse med respektive konventionsstats nationella principer. Staterna är också fria i valet av vilken typ av ansvar som ska tillämpas, dvs. om detta ska vara straffrättsligt, civilrättsligt eller administrativt. Således finns enligt artikelns ordalydelse en frihet såväl i fråga om införandet av åtgärder som utformningen av dessa. I svensk rätt finns relevanta bestämmelser i 36 kap. 7–10 a §§ . Enligt 7 § ska en näringsidkare åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet, om det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter och näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. Detsamma gäller om brottet har begåtts av en person i ledande ställning eller av en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten. Före- tagsbot ska enligt 8 § fastställas till lägst och tillträde till överenskommelser inom FN … När storleken av boten bestäms ska enligt 9 §, med beaktande av straffskalan för brottet, särskild hän- syn tas till den skada eller fara som brottsligheten inneburit samt till brottslighetens omfattning och förhållande till näringsverksam- heten. En särskild utredare har fått i uppdrag att göra en bred översyn av företagsbotsregleringen och föreslå nödvändiga författningsändringar (dir. 2015:58). Uppdraget ska redovisas . Som framgår av ordalydelsen i artikeln uppställs inget krav på åtgärder (may). Lagstiftningsåtgärder är därmed inte nödvändiga. Därutöver kan konstateras att artiklar med motsvarande innehåll återfinns i protokollet till och protokollet till plattformsprotokollet, dock i form av krav på åtgärder (shall). De svenska bestämmelserna om företagsbot har ansetts leva upp till dessa krav (prop. 2013/14:212 s. 18). Genom artikel V i protokollet införs nya definitioner i konvent- ionen, bl.a. definieras vad som avses med att ett luftfartyg är i trafik. Därutöver är det i allt väsentligt fråga om redaktionella ändringar. Ändringarna kan inte i sig anses kräva några lagändringar. Genom artikel VII i protokollet ersätts konventionens artikel 4 om domsrätt med en delvis ny lydelse. Ändringen innebär att det ut- över vad som tidigare gällde uppställs krav på domsrätt om brott förövats inom en konventionsstats territorium eller av dess med- borgare (artikel 4.1.a och e). I svensk rätt motsvaras dessa krav av bestämmelserna om doms- rätt i 2 kap. 1 och 2 §§ . I 1 § anges att det ska dömas efter svensk lag och vid svensk domstol för brott som har begåtts inom territorium. Detsamma gäller om det är ovisst var brottet har förövats, men det finns skäl att anta att det har begåtts här. Vidare föreligger enligt 2 § första stycket 1 svensk domsrätt för brott som har begåtts utom riket av bl.a. svensk medborgare. tillträde till överenskommelser inom FN … Dock uppställs i dessa fall ett krav på s.k. dubbel straffbarhet. Det innebär att domsrätt förutsätter att gärningen inte var fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller, om den har begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat, att svårare straff än böter kan följa på gärningen. Detta följer av 2 kap. 2 § andra stycket. Inget i den nya lydelsen av artikel 4 i konventionen hindrar att ett sådant krav uppställs. När det gäller ansvar för kapning, luftfartssabotage och terrorist- brott har svensk domstol även behörighet enligt 2 kap. 3 § första stycket 6 , vilket innebär att brotten, och försök till dem, kan lagföras oavsett var de har begåtts och av vem (universell jurisdiktion). Några lagändringar bedöms alltså inte nödvändiga för att till- godose protokollets krav i denna del. Regleringen i den nya lydelsen av artikel 4.2 anger när en stat har möjlighet att utöva domsrätt utöver vad som krävs enligt artikeln och utgör alltså inget åtagande för staterna. Några krav på lagstiftning uppställs därför inte heller. Den nya lydelsen av artikel 4.3 i konventionen ger uttryck för principen om ”aut dedere aut judicare” dvs. skyldigheten att ut- lämna eller lagföra en misstänkt person som befinner sig på statens territorium. Domsrätt skulle i dessa fall kunna grundas på bestäm- melserna i bl.a. 2 kap. 2 § första stycket 2 respektive 3 och andra stycket . De svenska bestämmelserna kan därmed anses motsvara åtagandet även i denna del. Samma bedömning (som ovan redovisats beträffande artiklarna 4.1.a, 4.1.e och 4.3) gjordes i fråga om motsvarande krav på doms- rätt i samband med tillträde till den internationella konventionen för bekämpande av nukleär terrorism, protokollet till SUA-konvent- ionen och protokollet till plattformsprotokollet (prop. 2013/14:212, s. 13, 18 och 19). De ändringar som införs genom artiklarna VIII och IX är endast av redaktionell karaktär och föranleder inga lagstiftnings- åtgärder. tillträde till överenskommelser inom FN … Utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål m.m.