sou · H4B334 · 2016-04-29 00:00:00 — Av betydelse för den frågan var bland annat om utställaren gett uttryck för något förbehåll avseende ansvaret för intyget eller om detta lämnats helt förbehållslöst. anförde att det med hänsyn till de följder som ett skadeståndsansvar kan föra med sig inte bör ställas alltför stora krav på utformningen av sådana friskrivningar. Ett värderingsintyg kan vara avsett för ett visst bestämt ändamål som inte har samband med något förestående förfogande över fastigheten. I ett sådant fall kan det ha förelegat begränsningar i värderingsmannens möjlighet att göra en allsidig bedömning som varit kända för uppdragsgivaren och som därför inte ansetts nödvändiga att ange i själva utlåtandet. Det måste med hänsyn till det anförda enligt vara möjligt för värderingsmannen att begränsa sitt ansvar genom att i utlåtandet uttryckligen hänvisa till det ändamål som föranlett utlåtandets utfärdande. I utlåtandet hade angetts att det var ”avsett att ligga till grund för tvist”. Upplysningen ansågs vara tillräcklig för att banken genom en förfrågan till värderingsmannen närmare borde ha förvissat sig om huruvida utlåtandet kunde läggas till grund för en kreditgivning på samma sätt som ett sedvanligt värderingsintyg på fastighetsmarknaden. Eftersom så inte hade skett ansågs banken inte vara berättigad till skadestånd.23 Även i en annan situation, som avsåg en tredje man som i samförstånd med den ena parten i ett avtalsförhållande agerat svekfullt, har ansvar för ren förmögenhetsskada ansetts kunna utgå i ett utomobligatoriskt förhållande. I rättsfallet NJA 2005 s. 608 (Maxmålet) ålades nämligen en tredje man, som på ett otillbörligt sätt ingripit i avtalsförhållandet mellan två andra parter, skadeståndsskyldighet för skada som åsamkats den ena parten i avtalsförhållandet.24 Ett annat exempel på när ersättning för ren förmögenhetsskada ansetts kunna utgå trots att något egentligt avtalsförhållande inte är för handen är enligt principen om culpa in contrahendo.25 Enligt denna princip kan ersättning till det negativa kontraktsintresset utgå om en part vårdslöst eller avsiktligt vilselett den andra parten vid avtalets ingående. Den grundläggande frågan vid bedömningen av oaktsamhet (culpabedömningen) är om den som påstås ha varit oaktsam borde ha handlat på ett annat sätt. Vårdslöshet i juridisk mening anses föreligga, om skadegöraren inte uppträtt på samma sätt som en förnuftig och hänsynsfull person av samma kategori skulle kunna antas ha handlat, om han eller hon varit i skadegörarens situation.26 Culpabedömningen kan ske med hänvisning till handlingsnormer som återfinns i lagstiftning och andra föreskrifter med syfte att skydda den skadelidandes intresse.27 Förekomsten av en handlingsnorm utesluter emellertid inte den avvägning av omständigheterna som är typisk för culpabedömningen. Även om en föreskrift inte följts fullt ut kan det t.ex. hända att den som 23Se , Ansvarsproblem i skadeståndsrätten, 2013, s. 263 ff. där NJA 2001 s. 878 och NJA 1987 s. 692 behandlas. 24Se närmare , Ansvarsproblem i skadeståndsrätten, 2013, s. 273 ff. 25 Se NJA 1963 s. 105, NJA 1978 s. 147 och NJA 1990 s. 745. Jfr Kleineman, JT 1991/92 s. 125 ff. 26Bengtsson och Strömbäck, Skadeståndslagen, (5 uppl., version , Zeteo), kommentaren till 2 kap. 1 § skadeståndslagen. 27Hellner och Radetzki, Skadeståndsrätt, 9 uppl., 2014, s. 123. påstås ha varit oaktsam har haft giltig ursäkt för sitt agerande. Överträdelsen kan också anses vara så ringa att den inte bör läggas någon till last. Ju mer preciserad handlingsnormen är, desto mindre blir utrymmet för att beakta omständigheter av sistnämnt slag.28 Inte heller en precis handlingsnorm utesluter alltså att det görs en fri bedömning av kraven på handlandet, en s.k. fri culpabedömning (se rättsfallet NJA 2011 s. 454). Bedömningen av oaktsamhet inom ramen för en fri culpabedömning görs genom en helhetsbedömning av omständigheter som risken för skada, den sannolika skadans storlek, den handlandes möjligheter att förekomma skadan och den handlandes möjligheter att inse risken för skada. De olika omständigheterna vägs mot varandra och därefter avgörs om omständigheterna krävde ett annat handlande.29 Utgångspunkten är en objektiv bedömning, men i viss utsträckning finns även utrymme för att ta hänsyn till subjektiva förhållanden hänförliga till skadevållarens person. Frågan om handlandet varit oaktsamt påverkas dock i allmänhet inte av att den som orsakat en skada varit mindre erfaren, skicklig eller begåvad än andra personer av hans eller hennes kategori.30 En förutsättning för skadeståndsansvar är att det finns kausalitet (orsakssamband) mellan den påstått skadegörande handlingen och den uppkomna skadan.31 Det sagda gäller oavsett om skadan påstås ha orsakats genom uppsåtligt eller oaktsamt handlande, eller för den delen om skadeståndsansvaret grundas på ett strikt ansvar. Inom skadeståndsrätten används ofta begreppen ”tillräcklig betingelse” och ”nödvändig betingelse” för att beskriva orsakssambandet. Begreppsparet nödvändig och tillräcklig betingelse har haft sin främsta betydelse i analysen av gällande rätt i den juridiska litteraturen. I rättsfallet NJA 2012 s. 597 använde sig av begreppen för att lösa en tvist rörande ersättning vid 28Hellner och Radetzki, Skadeståndsrätt, 9 uppl., 2014, s. 124. 29Hellner och Radetzki, Skadeståndsrätt, 9 uppl., 2014, s. 128 och , Ansvarsproblem i Skadeståndsrätten, 2013, s. 69 ff. 30Bengtsson och Strömbäck, Skadeståndslagen, (5 uppl., version , Zeteo), kommentaren till 2 kap. 1 § skadeståndslagen. 31Se närmare , Kausalitet. Studier i skadeståndsrättslig argumentation, 2007. dröjsmål i ett entreprenadförhållande. Med att handlandet varit en tillräcklig betingelse för skadan menas att handlandet enligt naturens och samhällets ordning leder till skadan. Om det kan sägas att skadan inte skulle ha inträffat om det inte varit för den förra händelsen har handlandet också varit en nödvändig betingelse för skadan.32 Det har riktats kritik mot ”betingelseläran”.33 Om det finns flera möjliga förklaringar till skadans inträffande, kan två (eller flera) händelser var för sig vara tillräckliga för att orsaka samma skada. I dessa fall är inte någon av händelserna i sig en nödvändig betingelse för skadan.34 När det finns flera alternativa skadeorsaker krävs som utgångspunkt inte att agerandet varit huvudorsaken till skadan, utan tillräckligt är att handlandet varit en bidragande orsak.35 I rättspraxis finns emellertid exempel på att det oaktsamma eller avsiktliga agerandet endast ansetts ha påverkat händelseförloppet på ett mindre eller obetydligt sätt, vilket lett till slutsatsen att agerandet inte anses ha varit orsaken (se t.ex. rättsfallet NJA 1983 s. 606 där en trafikolycka orsakades av en älg som följdes av en lösspringande hund). Redan vid bedömningen av kausaliteten synes härvid ha gjorts en värdering av orsakssambandet i syfte att åstadkomma en rimlig avgränsning av skadeståndsansvaret.36 Huvudregeln är att den som drabbats av en skada och påstår att denna orsakats av någon annans oaktsamma eller avsiktliga handlande har bevisbördan för att det finns orsakssamband mellan den påstått skadegörande handlingen och skadan.37 Av avgörande betydelse är vilket beviskrav som ska ställas på den skadelidande för att det ska anses föreligga kausalitet mellan handlandet och skadan. Det normala beviskravet innebär att den skadelidande ska styrka kausalitet. I vissa situationer är det svårt att fullt ut bevisa orsakssambandet och i rättspraxis finns flera exempel på att beviskravet sänkts. 32Hellner och Radetzki, Skadeståndsrätt, 9 uppl., 2014, s. 185 f. 33Schultz, SvJT 2011 s. 465. 34Se NJA 2012 s. 597 vari hänvisas till , Kausalitet. Studier i skadeståndsrättslig argumentation, 2007, s. 311 ff., 423 ff. och 463 ff. Se även , SvJT 2011 s. 465. 35Hellner och Radetzki, Skadeståndsrätt, 9 uppl., 2014, s. 187. 36Schultz, SvJT 2011 s. 465. 37Det finns undantag från denna huvudregel. Om skada har uppkommit på egendom som annan haft i sin besittning med vårdplikt anses det åvila besittaren att bevisa att skadan inte har uppkommit genom dennes vårdslösa beteende, dvs. att han eller hon har vidtagit de åtgärder som aktsam vård av egendomen påkallat (se Nord, Bevisbörda och beviskrav i tvistemål, SvJT 2012 s. 781). I rättsfallet NJA 1977 s. 176, som gällde det allmännas ansvar för en trafikolycka, uttalade att den skadelidandes påstående om händelseförloppet bör kunna läggas till grund för domstolens avgörande om det händelseförloppet, vid en bedömning av samtliga omständigheter i fallet, framstår som klart mera sannolikt än något av de sakförhållanden som motparten åberopat utgjort skadeorsaken. I ett annat rättsfall, NJA 1981 s. 622, där frågan var om en vattenförorening orsakat fiskdöd, uttalade beträffande kravet på bevisning om orsakssamband att den bevislättnadsregel som tillämpats fall var särskilt motiverad just när det gällde så svåröverskådliga och komplicerade händelseförlopp som föroreningar genom miljögifter och liknande.38 Skadelidandes påstående om ett visst orsaksförlopp godtogs eftersom det ansågs klart mera sannolikt än någon förklaring till skadan som motparten lämnat och därtill även sannolikt med hänsyn till omständigheterna i målet. Samma beviskrav tillämpades i rättsfallet NJA 1991 s. 481 som gällde en båtmotor som påstods ha skadats vid en reparation. uttalade att det vid tekniskt komplicerade reparationer är tydligt att beställaren, särskilt om han är konsument, ofta har betydande svårigheter att visa vad orsaken är till att det reparerade objektet efter reparationen inte fungerar tillfredsställande. För att inte ansvaret för en felaktigt utförd reparation skulle bli illusoriskt borde därför beviskravet enligt även i sådana fall sättas förhållandevis lågt. Huvudregeln när det gäller aktiva handlingar är att man är skyldig att beakta risken för skada. Annorlunda uttryckt föreligger det vid aktiva handlingar en plikt att handla så att man inte orsakar skada. Grunden för ansvar kan också vara att någon genom oaktsamhet eller uppsåt orsakat skada, inte genom ett aktivt handlande, utan på grund av att han eller hon underlåtit att handla. När grunden för ansvar är underlåtenhet att handla är utgångspunkten en annan än vid aktivt handlande; huvudregeln är att utomstående inte har någon skyldighet att motverka skada. För att underlåtenhet att handla ska 38 I 32 kap. 3 § finns numera en lagregel om lindrat beviskrav. medföra skadeståndsskyldighet i ett utomobligatoriskt förhållande krävs antingen att en handlingsplikt följer av lag eller annan författning, eller att det finns en sådan plikt på grund av en särskild anknytning eller närhet till skaderisken. Pliktens omfattning och inriktning påverkas också av risken för farans förverkligande, de möjliga skadornas storlek samt problem med och kostnader för de skademotverkande åtgärder som står till buds.39 I vissa fall består den nära anknytningen i att skadevållaren antingen direkt eller indirekt har medverkat till uppkomsten av faran. Den som (genom aktivt handlande) framkallat en farlig situation har i praxis ålagts en skadeståndssanktionerad skyldighet att verka för farans undanröjande (se rättsfallen NJA 1979 s. 129 och NJA 1981 s. 683). En annan kategori av fall då ansvar för underlåtetenhet aktualiseras är när det finns en plikt att motverka en fara bestående i att någon annan vidtar skadegörande handlingar, s.k. genuint underlåtenhetsansvar. I de fall underlåtenhetsansvaret avser underlåten uppsikt har underlåtenheten sällan föregåtts av ett aktivt handlande. Vårdnadshavare har t.ex. ett ansvar för oaktsam underlåtenhet att hålla barnet under uppsikt. Även det allmänna ansvarar i olika sammanhang för att motverka faran att omhändertagna personer orsakar skada. När det gäller ansvar för ett aktivt handlande krävs orsakssamband mellan den faktiska handlingen och en inträffad skadegörande effekt. Bedömningen av kausaliteten avser vad som skulle ha hänt om handlingen inte hade företagits. Vid underlåtenhetsansvar krävs orsakssamband mellan en tänkt handling och dess möjliga men inte inträffade skadeförhindrande effekter. Vid bedömningen måste således ställning tas till ett hypotetiskt händelseförlopp. Detta medför bedömningssvårigheter eftersom det inte ens är teoretiskt möjligt att bevisa hur en person skulle ha handlat under andra förutsättningar (jfr NJA 2009 s. 104). Det som kan bevisas är endast omständigheter som kan ligga till grund för antaganden om en möjlig händelseutveckling.40 Vidare kan det finnas flera tänkbara händ- 39 NJA 2013 s. 145 p. 40 , Bevisbörda och beviskrav i tvistemål, 2005, s. 381 f. och , Rättegång IV, 7 uppl., 2009, s. 127 f. elseförlopp, som skulle ha kunnat bli resultatet av ett riktigt agerande av skadegöraren. I NJA 2013 s. 145 (den s.k. Landskronadomen) slog fast att svårigheten för den skadelidande att vid underlåtenhetsansvar visa ett handlande som skulle ha förhindrat skadan och att det var oaktsamt att inte agera så, motiverade bevislättnader för den skadelidande.41 uttalade att det tänkta eller hypotetiska händelseförloppet (inbegripet vad som borde ha gjorts) inte, som vid ett aktivt handlande, innefattar något lätt identifierbart, nämligen att den skadegörande handlingen inte företogs. I stället utgörs det händelseförloppet av alla de handlingar som skulle ha hindrat – eller på ett för ansvarsfrihet tillräckligt sätt skulle ha motverkat – farans förverkligande. I stället för att den skadelidande har att visa ett handlande som skulle ha förhindrat skadan och att det var oaktsamt att inte handla så, har skadelidande att visa endast vad som var ett möjligt och lämpligt farereducerande handlande. Enligt överlappar frågorna om kausalitet och oaktsamhet vid underlåtenhetsansvar. I att ett handlande anses lämpligt ligger nämligen enligt domstolen i regel även att det är oaktsamt att inte handla så. I Landskronadomen uttalade vidare att hur stor den skadelidandes bevislättnad beträffande vad som var ett möjligt och lämpligt farereducerande handlande – liksom hur stor den farereducerande effekten ska vara för att en plikt att utföra handlingen ska föreligga – främst berodde på skyddssyftet med den åsidosatta , den handlingspliktiges närhet eller anknytning till faran och faresituationen som sådan. Även andra förhållanden antogs kunna inverka på bevisskyldigheten och t.o.m. i vissa fall leda till att bevisbördan kastades om. Vid kausalitetsprövningen med anledning av en oaktsam revision är det inte, som i Landskronadomen, fråga om att bedöma vilka 41 I fråga om revisorers ansvar kan det uppmärksammade avgörandet om från Hovrätten för , mål T 4207-10, nämnas som ett exempel på när beviskravet lindrats för skadelidande. I avgörandet tog hovrätten intryck av Högsta domstolens avgörande i NJA 2013 s. 145 och den bevislättnadsregel som domstolen där tillämpat vid underlåtenhetsansvar vid utomobligatoriskt skadeståndsansvar. Hovrätten anförde att redan det förhållandet att revisorerna brutit mot en aktsamhetsnorm innebar att man kommit en bit på vägen i prövningen av om det funnits ett orsakssamband. Vidare konstaterade hovrätten att hypotetiska förlopp och de bevissvårigheter som anses förbundna med vad som skulle ha inträffat i ett sådant fall, i allmänhet motiverar ett sänkt beviskrav. åtgärder som varit möjliga för att förhindra en oriktig årsredovisning. Vid oaktsam revision är den för kausalitetsprövningen avgörande frågan i stället vad som hade hänt om årsredovisningen hade varit riktig (se vidare avsnitt 4.7.4 nedan). För att skadeståndsansvar ska föreligga är det inte tillräckligt att en oaktsam eller avsiktlig handling anses ha orsakat skada. En grundsats inom skadeståndsrätten är att det ska föreligga adekvat kausalitet mellan en handling och en inträffad skada för att skadestånd ska kunna utgå.42 Kravet på adekvat kausalitet kan uttryckas som att handlingen typiskt sett måste ha ökat risken för att skadan skulle ha inträffat. Varje liten ökning av risken beaktas inte. Även om handlingen har inneburit att risken ökat något är det inte säkert att adekvanskravet är uppfyllt.43 Genom kravet på adekvat kausalitet förhindras att skadeståndsansvar åläggs för alltför oväntade och avlägsna skador (NJA 1993 s. 41 I och II). Kravet är alltså i första hand ett sätt att avgränsa skadeståndsansvaret så att det i det enskilda fallet inte blir orimligt långtgående.44 Kravet på adekvans grundas i att inte ens den som handlat oaktsamt eller uppsåtligt bör hållas ansvarig för att ersätta slumpmässiga, opåräkneliga följder.45 Orsakssambandet mellan handlandet och skadan får inte vara alltför oförutsebart, säreget eller avlägset.46 En vanlig formulering är att en skada för att vara ersättningsgill ska ha legat ”i farans riktning”. Det går inte att objektivt sammanfatta adekvansbedömningen. Bedömningen av adekvans torde i rättspraxis ofta ske i två steg. Först prövas om en viss typ av skada ska godtas som liggande inom adekvansgränsen. Därefter prövas om skadan i det särskilda fallet orsakats på ett adekvat sätt.47 42Närmare om adekvans, se , Skyddsändamål och adekvans, 1993 och , Adekvansläran, 2010. 43Hellner och Radetzki, Skadeståndsrätt, 9 uppl., 2014, s. 194. 44Schultz, Adekvansläran, 2010, s. 21. 45Andersson, Skyddsändamål och adekvans, 1993, s. 29 ff. och och , Skadeståndsrätt, 9 uppl., 2014, s. 193. 46Bengtsson och Strömbäck, Skadeståndslagen. (5 uppl., version , Zeteo), kommentaren till 1 kap. 1 § skadeståndslagen. 47Hellner och Radetzki, Skadeståndsrätt, 9 uppl., 2014, s. 195. I likhet med vad som anförts ovan om adekvans utgör principen om normskydd (eller skyddsändamål) ett sätt att begränsa skadeståndsansvaret. Liksom adekvanskravet syftar normskyddsläran till att åstadkomma en rimlig avgränsning av skadeståndsansvaret.48 Även om det i och för sig föreligger grund för ansvar på grund av ett oaktsamt vållande kan den som orsakat skadan undgå ansvar med hänvisning till att skadeståndsansvaret endast omfattar sådana intressen som skyddas av den norm som skadevållaren har överträtt. Skador som faller utanför den aktuella skyddsändamål omfattas däremot inte. I förarbetena till skadeståndslagen anges att det är en erkänd grundsats i svensk skadeståndsrätt att ersättningsansvar enligt culparegeln – eller ansvarsregler som är anknutna till denna – inträder bara när skadan har drabbat ett intresse som skyddas av den lagfästa eller oskrivna handlingsnorm vars åsidosättande utgör grunden för skadeståndsansvaret.49 När det gäller ren förmögenhetsskada anges i motiven att själva det ekonomiska livets struktur medför att en person, genom att åsidosätta en vedertagen handlingsnorm på ett sätt som uppfyller kravet på adekvat kausalitet, kan orsaka en eller flera av sina medmänniskor förmögenhetsförluster. Frågan om begränsning av skadeståndsansvaret med hänsyn till handlingsnormens ”skyddsomfång” antogs få praktisk betydelse i de fall ersättning för ren förmögenhetsskada kan utgå.50 Liksom gäller kravet på adekvans kan inte normskyddet bestämmas på ett abstrakt och entydigt sätt som gäller för alla fall. Vad som är relevant normskydd får i stället bedömas utifrån det aktuella fallet och det intresse som den överträdda avser att skydda. Som redogörs för närmare i avsnitt 4.7.5 nedan har slagit fast att när det gäller de regler som avser att säkerställa korrekt information i en årsredovisning tar normskyddet sikte på den tillit till årsredovisningen som varit befogad. 48Andersson, Skyddsändamål och adekvans, 1993, s. 160 f. 1972:5 s. 159 och 329. 1972:5 s. 160. När det gäller ansvar för ren förmögenhetsskada beaktas också principen om befogad tillit.51 Tillitsteorin är i grunden en avtalsrättslig teori som enkelt uttryckt innebär att en avtalspart kan bli bunden av den tillit som hans eller hennes handlande skapat hos motparten.52 I skadeståndsrättslig doktrin har tillitsprincipen, på samma sätt som kausalitets- och adekvansbedömningarna fungerar, angetts vara ett självständigt ”verktyg” för att begränsa ansvaret.53 används uttrycket faktisk befogad tillit för att markera att det krävs att den skadelidande verkligen förlitat sig på exempelvis viss information.54 Det är dock inte fråga om ett särskilt kausalitetskrav. För skadeståndsansvar krävs, liksom annars, att det finns ett orsakssamband mellan den påstått skadegörande handlingen och den uppkomna skadan.55 Även vid tillämpning av principen om befogad tillit krävs alltså att kausalitetskravet är uppfyllt. Utgångspunkten är att skadelidande har att bevisa att han eller hon faktiskt har fäst tillit till informationen. En annan sak är att faktisk tillit i vissa fall kan presumeras om det finns grund för att anse att tillit av det slag som påstås är befogad (se NJA 2014 s. 272 p. I rättsfallen NJA 1987 s. 692 och NJA 2001 s. 878 slås fast att skadelidandes befogade tillit till felaktig information är en av förutsättningarna för utomobligatoriskt skadeståndsansvar för ren förmögenhetsskada. Rättsfallen, som behandlats under avsnitt 4.4.2 ovan, rör båda värderingsmans skadeståndsansvar gentemot annan än uppdragsgivaren för felaktig information. När det gäller skadeståndsansvar på grund av felaktig information innebär principen att endast den, vars tillit varit befogad, kan få framgång med sitt skadeståndskrav. Som kommer att utvecklas närmare i avsnitt 4.7.5 nedan har principen om befogad tillit, tillsammans med principen om normskydd, i praxis också använts för att ange gränsen för revisorns skadeståndsansvar för felaktig information i ett bolags årsredovisning. Kretsen av ersättningsberättigade begränsas då av normskyddsläran 51Se närmare Kleineman, förmögenhetsskada, 1987. 52Se t.ex. Grönfors och , Avtalslagen, en kommentar (Zeteo, version , med tillägg och ändringar), kommentaren till 32 § första stycket avtalslagen. 53Kleineman, förmögenhetsskada, 1987, bland annat s. 467 f. och s. 471 ff. 54Kleineman, förmögenhetsskada, 1987, s. 468. 55Schultz, Adekvansläran, 2010, s. 59. på så sätt att normskyddet tar sikte på den tillit till årsredovisningen som varit befogad. Nedan följer en redogörelse för de associationsrättsliga skadeståndsreglerna enligt aktiebolagslagen. Regler om revisorers associationsrättsliga skadeståndsansvar finns även i övrig associationsrättslig lagstiftning (se 13 kap. lagen [1987:667] om ekonomiska föreningar, 9 kap. sparbankslagen [1987:619], 11 kap. lagen [1995:1570] om medlemsbanker, 5 kap. stiftelselagen [1994:1220] och 37–40 §§ revisionslagen [1999:1079]). I 29 kap. 1 § ABL regleras stiftares, styrelseledamots och VD:s skadeståndsansvar gentemot bolaget och tredje man. En stiftare, styrelseledamot eller VD som när han eller hon fullgör sitt uppdrag uppsåtligen eller av oaktsamhet skadar bolaget ska ersätta skadan. Detsamma gäller när skadan tillfogas en aktieägare eller någon annan genom överträdelse av aktiebolagslagen, tillämplig lag om årsredovisning eller bolagsordningen. I 29 kap. 1 § andra stycket ABL finns regler om skadeståndsansvar för prospekt m.m. En revisor är enligt 29 kap. 2 § ABL ersättningsskyldig enligt de grunder som anges i 1 §. Liksom stiftare, styrelseledamot och VD ansvarar en revisor dels internt gentemot bolaget, dels externt gentemot aktieägare eller någon annan. Samma skadeståndsskyldighet åvilar lekmannarevisor och särskild granskare. Revisorn är även skyldig att ersätta skada som uppsåtligen eller av oaktsamhet vållas av hans eller hennes medhjälpare. En revisor är i vissa fall skyldig att anmäla brottsmisstanke till åklagare och att lämna uppgifter under förundersökning i brottmål. Om skada i ett sådant sammanhang orsakas av att de uppgifter som lämnas är oriktiga svarar revisorn för denna skada endast om han eller hon eller en medhjälpare haft skälig anledning att anta att uppgifterna var oriktiga. Om ett registrerat revisionsbolag är revisor eller särskild granskare, är det bolaget och den som är huvudansvarig för revisionen eller granskningen som är ersättningsskyldiga (29 kap. 2 § andra stycket ABL).