sou · H4B34 · 2016-01-15 00:00:00 — I förordning med instruktion för (2011:556) finns vidare bestämmelser om hur Skolinspektionen ska bedriva sitt arbete. I förordningens 12 § anges att det inom myn- digheten ska finnas ett ombud för barn och elever som benämns Barn- och elevombudet. Barn- och elevombudet ska bl.a. utföra de uppgifter som enligt 6 kap. skollagen ska ombesörjas av Skolinspek- tionen när det gäller att tillvarata barns och elevers enskilda rätt. Det framgår av 13 § 1 p i förordningen. Statens skolverks () uppdrag anges i 26 kap. 24 § skol- lagen. ska på nationell nivå följa upp och utvärdera skolväsendet, övriga utbildningar och verksamheter som står under Skolinspektionens tillsyn och annan pedagogisk verksamhet som avses i 25 kap. skollagen som anordnas av en enskild. uppgifter regleras vidare i förordning med instruktion för Statens Skollagen – en översikt av vissa bestämmelser skolverk (2011:555). ska bl.a. enligt 3 § i förordningen se över kursplaner, ämnesplaner, betygskriterier och kunskapskrav samt ansvara för nationella prov och slutprov. I kapitel 4 redogörs bl.a. för yttrandefriheten och begränsningar i denna. Där sägs t.ex. att en del straffbestämmelser kan sägas utgöra begränsningar av yttrandefriheten. En skolledning har både rätt och skyldighet att ingripa mot en åsiktsyttring som är brottslig. För att kunna ingripa när så behövs måste personer som verkar inom skolan ha kännedom om var gränsen går för när ett uttalande kan bedömas som brottsligt. De straffbestämmelser som särskilt kan bli aktuella i detta avseende är hets mot folkgrupp och ärekränkningsbrotten förtal och förolämpning. I detta kapitel redogörs därför särskilt för dessa brottstyper. Avsikten är framför allt att försöka principiellt klar- lägga gränsen mellan ett straffritt och ett olagligt, straffbart ut- talande. I flera beslut som rör politisk information i skolan från JO och JK hänvisas till brottet förledande av ungdom. Också denna straff- bestämmelse samt brottet ofredande presenteras i detta kapitel. Brottet hets mot folkgrupp infördes i strafflagen. finns bestämmelsen i 16 kap. 8 § . Bestämmelsen utgör en begränsning av den i regeringsformen grundlagsfästa yttrande- friheten, närmast med hänvisning till allmän ordning och säkerhet. Den har följande lydelse. Den som i uttalande eller i annat meddelande som sprids hotar eller uttrycker missaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av per- soner med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning, döms för hets mot folkgrupp till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter. Är brottet grovt döms till fängelse i lägst och högst . Vid bedömandet av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om meddelandet haft ett särskilt hotfullt eller kränkande innehåll och spritts till ett stort antal personer på ett sätt som varit ägnat att väcka betydande uppmärksamet. Hets mot folkgrupp upptas också i tryckfrihetsförordningens brotts- katalog och det kan därmed bli aktuellt att fälla till ansvar för tryck- frihetsbrott om gärningen begås genom tryckt skrift (7 kap. 4 § 11 TF), eller för yttrandefrihetsbrott om gärningen begås i ett radio- program eller en teknisk upptagning (5 kap. 1 § YGL). Det är JK som är åklagare när det gäller tryckfrihetsbrottet hets mot folkgrupp (9 kap. 2 § TF). Även i yttrandefrihetsmål är JK åklagare. Denne har dock möjlighet att överlämna åt allmän åklagare att vara åklagare när det gäller tekniska upptagningar som innehåller hets mot folkgrupp. Rätten att väcka allmänt åtal får dock inte överlämnas när det bl.a. gäller yttrandefrihetsbrottet hets mot folkgrupp (7 kap. 1 § YGL). Beskrivningen av brottet hets mot folkgrupp i är uppbyggt på tre rekvisit. Gärningen ska ske i uttalande eller i annat meddelande som sprids (1). Den ska bestå i hot eller uttryck för miss- aktning (2). Gärningen ska vidare avse en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning (3). För ansvar krävs att gärningen begås med uppsåt. 8.2.1Kravet på spridning av ett uttalande eller annat meddelande Med spridning avses i bestämmelsen överförande av budskapet till andra personer utanför den helt privata sfären. I den delen fick be- stämmelsen sin nuvarande utformning , då det tidigare kravet på att uttalandet skulle göras offentligen eller spridas bland allmän- heten togs bort. Detta innebär att spridning också inom en samman- slutning eller annars till en begränsad krets kan omfattas av straff- ansvaret. Syftet med lagändringen var att rasistiska organisationers verksamhet skulle förhindras. I rättsfallet NJA 1999 s. 702 behandlade sprid- ningsrekvisitet. Fallet gällde bl.a. uttalanden på en buss. uttalade att spridningsrekvisitet ska anses uppfyllt om ett muntligt uttalande fällts inför en folksamling eller en grupp på ett sätt som gjort det ägnat att uppfattas av denna. I vad mån de i folksamlingen eller gruppen ingående personerna också lyssnat och tillgodogjort sig innehållet i uttalandet påverkar däremot inte ansvarsfrågan. I målet hade det emellertid inte visats att uttalandet i bussen uppfattats eller kunnat uppfattas av fler personer än de tre målsägandena och den tilltalades kamrat. Det var därför inte visat att den tilltalade gjort sig skyldig till hets mot folkgrupp. Spridning kan ske muntligen eller skriftligen men också på annat sätt, t.ex. genom åtbörder eller genom bilder. I rättsfallet NJA 1996 s. 577 hade att ta ställning till frågan om bäran- de, bland andra människor, av symboler som kan förknippas med nationalsocialistiska rörelser och deras idéer kan vara att bedöma som hets mot folkgrupp. Den i målet åtalade gärningen bestod i att den tilltalade bland människor på allmän plats hade burit vissa märken med olika symboler. Enligt åklagarens gärningspåstående represen- terade symbolerna en våldsinriktad ideologi med förhärligande av den ariska rasen. Genom att bära symbolerna hade den tilltalade enligt åklagaren spritt ett meddelande som uttrycker hot och missaktning för andra folkgrupper. Högsta domstolens majoritet konstaterade inledningsvis att bäran- de av emblem eller uppträdande i viss klädsel kan vara att uppfatta som ett meddelande enligt bestämmelsen om hets mot folkgrupp, under förutsättning att emblemet eller klädseln otvetydigt ger en koppling till en viss åsiktsriktning. Bland märkena på den tilltalades klädsel ansåg majoriteten att örnen och lagerkransen, genom sin lik- het med symboler, frekvent använda i Nazityskland, gav en tydlig koppling till Tredje riket. Även övriga märken ansågs vara sådana att de kunde förknippas med symboler använda av nationalsocialistiska rörelser . Majoriteten fortsatte: Vissa vid nyssnämnda tid förekommande symboler får anses vara starkt förknippade inte endast med de nämnda rörelserna i och för sig utan i hög grad också med idéerna om rasöverlägsenhet och rashat som ledde till förföljelse och utrot- ning särskilt av människor av judisk härkomst och som är intimt för- bundna med dessa rörelsers ideologi. Exempel på en sådan symbol som, i linje med det sagda, numera också förknippas med en allmän nedvärdering av andra folkgrupper än den nordiska utgör hakkorset. Till väsentligen samma kategori får hänföras också det märke med örn och lagerkrans som den tilltalade bar. De övriga symboler som omfattas av åtalet är närmast ägnade att förstärka det budskap som örnmärket sålunda får anses förmedla. Det kan för övrigt anmärkas att bärande av märken som kanske inte ensamma kan anses sprida ett meddelande av angivet slag kan innebära en sådan spridning när de bärs tillsammans med t.ex. klädsel av viss färg och visst snitt. Avslutningsvis konstaterade majoriteten att den tilltalade, genom att bära märkena bland andra människor på den aktuella platsen, spritt ett sådant budskap som tidigare berörts, att han måste insett detta och att budskapet uttryckte missaktning mot människor till- hörande andra folkgrupper än den nordiska. Gärningen bedömdes som hets mot folkgrupp. Kravet på spridning behandlas också i Hovrättens för Nedre dom i mål nr B 906-15. Tre elever var åtalade för hets mot folkgrupp genom att vid upprepade tillfällen säga bl.a. ordet ”neger” när de satt i skolkorridoren. I samband med detta hade en låt med rasistiskt innehåll spelats och eleverna hade bankat i bordet. Tingsrätten ogillade åtalet med hänsyn till att ut- talandena endast spridits till nio personer. Detta var inte ett tillräck- ligt antal enligt tingsrätten för att kravet på spridning skulle anses uppfyllt. Hovrätten var enig med tingsrätten i frågan hur många personer som kunde uppfatta vad de tilltalade hade sagt. Hovrätten konsta- terade att yttrandena var avsedda att uppfattas av och hade också nått andra personer än i den interna sfären. Därmed gjorde hovrätten bedömningen att kravet på spridning var uppfyllt. Med hänsyn till att ett förhållandevis begränsat antal personer kunnat uppfatta ut- talandena bedömde dock hovrätten brottet som ringa. 8.2.2Kravet på hot eller uttryck för missaktning Enligt den ursprungliga lydelsen bestod den brottsliga gärningen i hot, förtal eller smädelse. Dessa ord var att förstå enligt gängse språk- bruk, och så är också fallet med ”hotar” i den nu gällande texten. Uttrycket omfattar således inte endast sådana handlingar som krimi- naliserats genom bestämmelserna om olaga hot och olaga tvång. liknande sätt avses med begreppet missaktning inte endast förtal eller smädelser utan även andra kränkande omdömen. Inte endast direkta, utan också indirekta, uttryck för missaktning faller inom det straffbara området. Rättsfallet NJA 1982 s. 128 kan ges som exempel. I målet konstaterade att texten ”Zigenare får ej beträda campingen” på en skylt vid infarten till en campingplats indirekt uttryckte ett omdöme om zigenares egenskaper och uppträdande, som måste anses nedsättande för folkgruppens anseende. Gärningen bedömdes som hets mot folkgrupp. Alla uttalanden av nedsättande eller förnedrande natur omfattas inte. Uttalanden som inte kan anses överskrida gränserna för en saklig kritik av vissa grupper faller utanför det straffbara området. För straffbarhet krävs att det är fullt klart att uttalandet överskrider gränsen för en saklig och vederhäftig diskussion rörande gruppen i fråga. Hänsyn till opinionsfriheten och kritikrätten får dock inte åberopas som skydd för uttalanden som uttrycker missaktning för en hel folkgrupp på grund av att den t.ex. tillhör en viss nationalitet och av denna anledning skulle vara mindre värd (se prop. 1970:87 s. 130). 8.2.3De grupper som skyddas av bestämmelsen De grupper som skyddas genom bestämmelsen är ”folkgrupp eller annan sådan grupp av personer” när angreppet sker med anspelning på, dvs. tar sin utgångspunkt i, ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning. Något krav på att hotet eller utrycket för missaktning direkt avser någon sådan grund ställs dock inte upp. Även uttalanden som innefattar kränkande be- skyllningar om mindervärda egenskaper eller nedsättande handlingar men endast medelbart grundas på exempelvis etniskt ursprung faller under bestämmelsen. När det gäller benämningen ”ras” kan det tilläggas att Utredningen om transpersoners straffrättsliga skydd m.m. föreslår i sitt betänkande att ordet ”ras” ska ersättas med ut- trycket ”föreställning om ras” i de straffrättsliga bestämmelserna (se SOU 2015:103). Bestämmelsen tar sikte på angrepp som riktas mot kollektivt be- stämda grupper och kollektiv av sådana grupper (t.ex. ”befolk- ningsgruppen invandrare”), något som i lagtexten markeras genom ordvalet ”folkgrupp eller annan sådan grupp av personer” (se prop. 1981/82:58 s. 44 f.). Detta innebär att enskilda identifierbara indi- vider eller grupper av sådana individer, t.ex. en familj som utsätts för förföljelse i ett bostadsområde, inte skyddas av bestämmelsen. Rasistiska angrepp som riktas direkt mot individer på grund av t.ex. deras nationella ursprung kan i stället bestraffas genom andra be- stämmelser om bl.a. olaga hot, ofredande eller förolämpning. 8.2.4Hänsyn till fri- och rättigheter Bestämmelsens tillämpningsområde begränsas av regeringsformens och skydd för fri- och rättigheter. När hets mot homosexuella kriminaliserades betonades i förarbetena att det straffbara området inte ska sträckas så långt att det kommer att omfatta även en saklig diskussion om eller kritik av homosexualitet. Kriminaliseringen ska inte utgöra hinder mot opinionsfriheten eller ett hot mot den fria åsiktsbildningen. Vidare framhölls att vetenskapens frihet ska bevaras. I detta ligger att också sådana påståenden som bäst bemöts eller tillrättaläggs i en fri och öppen debatt inte ska omfattas av kriminaliseringen (prop. 2001/02:59 s. 35 f.) I samband med lagändring krävde Frikyrko- samråd vid beredningen att det tydligt skulle definieras vad som är straffbart och att predikosituationer eller motsvarande inte skulle omfattas. Med anledning av detta uttalade regeringen bl.a. följande om det straffbara området. Vid prövningen av om en gärning utgör straffbar hets mot exempelvis homosexuella, måste också uttalandet eller meddelandet – liksom annars när det gäller prövningen av om en gärning utgör hets mot folkgrupp – alltid bedömas i sitt samman- hang. Motiven för gärningen måste därvid beaktas. Ett visst utrymme för straffria kritiska eller liknande uttalanden måste självfallet finnas. Avgörande blir hur meddelandet framstår vid en objektiv bedöm- ning. Vidare måste det med hänsyn till sammanhanget stå klart att gärningsmannens uppsåt med meddelandet varit att sprida ett sådant meddelande som innefattar hot mot eller missaktning för gruppen i fråga (prop. 2001/02:59 s. 41). Regeringen erinrade i sammanhanget om den s.k. instruktionen i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen som inne- bär att den som dömer över missbruk av tryck- respektive yttrande- friheten eller vakar över dessa friheter ska betänka att de utgör grundvalar för ett fritt samhällsskick, uppmärksamma syftet mer än framställningssättet och hellre fria än fälla. Regeringen framhöll vidare att det måste t.ex. när det gäller uttalanden med anspelning på tros- bekännelser vara möjligt att diskutera olika livsstilar och livsåskåd- ningar (prop. 2001/02:59 s. 41 f.). 8.2.5Vissa rättsfall på temat fri- och rättigheter NJA 2005 s. 805 (Fallet om pastor ) I rättsfallet NJA 2005 s. 805 prövade frågan om ansvar för hets mot folkgrupp avseende vissa uttalanden som en pastor framfört i en predikan. Pastorn hade i predikan bl.a. kopplat ihop homosexualitet med uppkomst och spridning av AIDS. Vidare hade han talat om sexuella abnormiteter, där homosexualitet ingick, som en djup cancersvulst. Pastorn hade också använt uttrycken gosseskändare, perversa människor och pedofiler när han talat om homosexuella och sagt att homosexualitet är någonting sjukt och att det är en ren och frisk tanke som blivit utbytt mot en besmittad tanke. Parallellt med uttalandena hade pastorn åberopat vissa stycken ur . konstaterade inledningsvis att det stod klart att uttalandena överskridit gränsen för en saklig och vederhäftig diskussion rörande gruppen homosexuella. Pastorn hade också upp- såtligen spritt uttalandena i sin predikan och varit medveten om att de skulle komma att uppfattas som kränkande. Uttalandena fick där- för anses ha gett uttryck för missaktning mot gruppen av homo- sexuella enligt den innebörd av 16 kap. 8 § som kommit till uttryck i motiven. Därefter ställde frågan om hänsyn till religions- och yttrandefrihetsintressena skulle medföra att ordet missaktning borde ges en mera restriktiv tolkning än vad som framgår av lagtexten och dess förarbeten. Det var enligt uppenbart att grundlagsbestäm- melsen om religionsfrihet inte kunde medföra att pastorn gick fri från ansvar. anförde vidare att det inte var uppen- bart att grundlagsskyddet för yttrandefriheten la hinder i vägen för att döma pastorn enligt åtalet.1 Den bedömning som slutligen hade att göra var i vad mån påverkade frågan om pastorns ansvar. Domstolen hänvisade till dels religionsfriheten i artikel 9, dels yttrandefriheten i artikel 10. anförde att brotts- balksbestämmelsen om hets mot folkgrupp i och för sig ryms inom de ramar som ger. Vid frågan om en tillämp- ning av bestämmelsen i det aktuella fallet skulle innebära ett brott mot konventionsåtaganden måste praxis beaktas. praxis vid tillämpning av artikel 10 kunde enligt också ge ledning även om bedömningen skedde på grundval av artikel 9. Det avgörande syntes enligt vara huruvida inskränkningen i pastorns frihet att predika var nödvändig i ett demo- kratiskt samhälle, vilket innebar att en värdering måste göras av om inskränkningen var proportionerlig i förhållande till det skyddade intresset. Domstolen konstaterade att vid bedömningen av en sådan fråga anses konventionsstaten åtnjuta en viss frihet (”of appreciation”). erinrade också att Europadom- stolen även har understrukit att den som utnyttjar sina rättigheter och friheter enligt artikel 10, som anges i dennas andra stycke, har ansvar och skyldigheter. Bland dessa bör i religiösa sammanhang ingå en plikt att så långt möjligt undvika uttalanden som är omotiverat kränkande för andra och alltså utgör angrepp på deras rättigheter och därför inte bidrar till någon form av allmän debatt som kan med- föra framsteg i umgänget mellan människor.2 När Europadom- stolen bedömer om en påstådd inskränkning är nödvändig i ett demokratiskt samhälle, framhöll vidare, prövar domstolen om den svarar mot ett angeläget samhälleligt behov, om den är proportionell med det legitima ändamål som ska tillgodoses och om de skäl som de nationella myndigheterna anger för att berät- 1Högsta domstolen hänvisade i detta sammanhang till 11 kap. 14 § RF. Denna bestämmelse reglerar den prövning som ska ske i domstol av om en föreskrift står i strid med en överord- nad författning, den s.k. lagprövningen. I samband med ändringar av regerings- formen justerades bestämmelsen bl.a. på så sätt att det s.k. uppenbarhetskravet, som syftar till i rättsfallet, togs bort. 2Högsta domstolen hänvisade i detta sammanhang bl.a. till dom den 4december 2003 i målet Gündüz mot . tiga den är relevanta och tillräckliga.3 För att avgöra detta ska en samlad bedömning göras av omständigheterna, bl.a. innehållet i det som sagts och det sammanhang i vilket uttalandena gjorts. konstaterade också att när det gäller uttryckssätt som sprider, förespråkar, uppmuntrar eller rättfärdigar hat grundat på intolerans s.k. hate speech anser att det kan vara nödvändigt att bestraffa eller till och med hindra uttalanden av det slaget.4 Mot bakgrund av praxis konstaterade till en början vid en samlad bedömning att det i det aktuella fallet inte var fråga om sådana hatfulla uttalanden som brukar kallas för hate speech. Vad pastorn uttalat, sett i belysning av vad han sagt i samband med detta i sin predikan, var inte sådant att det kunde uppmuntra till eller rättfärdiga hat mot homosexuella. Det sätt som pastorn uttryckt sig på fick enligt domstolen kanske inte sägas vara så mycket mera nedsättande än ordalagen i aktuella bibelställen men fick anses långtgående även i beaktande av den förkunnelse som pastorn velat framföra inför åhörarna. konsta- terade att frågan huruvida den trosuppfattning på vilken pastorn byggt sina uttalanden är legitim eller inte ska inte vägas in i bedöm- ningen.5 Högsta domstolens slutsats var att det var sannolikt att Europa- domstolen, vid en prövning av den inskränkning i pastorns rättig- het att förkunna sin i grundade uppfattning som en fällande dom skulle utgöra, skulle finna att inskränkningen inte var proportio- nerlig och därmed skulle utgöra en kränkning av Europakonven- tionen. framhöll att i flera av- göranden slagit fast att sådana uttalanden om en lagregels innebörd som har gjorts i lagförarbeten eller rättspraxis måste kunna frångås när detta krävs enligt den konventionstolkning som kommer till ut- tryck i avgöranden. Detta ledde till att tolkade ansvarsbestämmelsen om hets mot folkgrupp i 3I detta sammanhang hänvisade till dom i målet mot . 4Här hänvisade åter igen till dom i målet Gündüz mot samt till dom i målet mot . 5Här hänvisade till dom i målet Manoussakis m.fl. mot . det aktuella fallet mer restriktivt än vad förarbetena gav vid handen och ogillade åtalet. har kommenterat rättsfallet i uppsatsen frihetens yttersta gren. framhåller bl.a. att det finns anledning till att igen överväga om gränsen för vad som är tillåtet dragits på ett rimligt sätt vad gäller brottet hets mot folkgrupp i svensk lagstift- ning. ställer frågan om kravet på saklighet och vederhäftighet vid kommentarer om vissa grupper i samhället verkligen är rimligt. Han påpekar vidare att det redan vid införandet av rekvisitet ”miss- aktning” anfördes en del betänkligheter angående dess oprecisa ut- formning och att det har visat sig i rättspraxis att bestämmelserna fått en vidsträckt tillämpning.6 NJA 2006 s. 467 (Vejdeland-fallet) I NJA 2006 s. 467, som också gällde åtal om hets mot homosexuella, blev utgången den motsatta. Sju personer hade spridit ett flygblad, Nationellt motstånds fältupplaga, på en skola. Flygbladen innehöll bl.a. följande meddelande. Samhället har på svängt från ett avståndstagande från homosexualitet och andra sexuella avarter till ett omfamnade av denna avvikande sexuella böjelse. Din antisvenska lärare vet mycket väl att homosexualitet har en moraliskt nedbrytande effekt på folkkroppen och kommer villigt att försöka framhäva det som något normalt och bra. –Berätta att HIV och AIDS tidigt framträdde hos de homosexuella och att deras promiskuösa leverne har varit en av dom främsta orsaker- na till att denna moderna pest fått fäste. –Berätta att homosexlobbyn med sina organ även försöker avdrama- tisera pedofili och fråga om denna sexuella avart borde legaliseras. kom inledningsvis fram till att den åberopade flygbladstexten gav uttryck för missaktning åt gruppen homo- sexuella enligt den innebörd som kommit till uttryck i lagmotiven. Domstolen hänvisade därefter till bestämmelsen om yttrandefrihet i regeringsformen och i vilken utsträckning den får begränsas genom 6 , På yttrandefrihetens yttersta gren, JT 2005/06, s. 246. Slutsatsen blev att intresset av att skydda gruppen homosexuella mot hot och uttryck för missaktning kan utgöra ett sådant särskilt viktigt skäl som kan medge inskränkning i yttrandefriheten. Dom- stolen hänvisade vidare till bestämmelsen i 11 kap. 14 § RF och anförde att det inte var uppenbart att ett bifall av åtalet mot de till- talade genom en tillämpning av bestämmelsen om hets mot folkgrupp hindras av grundlagsskyddet för yttrandefriheten.7 hade då att bedöma i vilken mån Europa- konventionens artikel 10 som reglerar yttrandefriheten kunde påverka frågan om ansvar. Domstolen konstaterade att artikelns första stycke överensstämmer med regeringsformens yttrandefrihet, medan det andra stycket i artikeln innefattar en snävare ram för de begräns- ningar av yttrandefriheten som får göras enligt konventionen än en- ligt regeringsformen. anförde att bedömningen i rättsfallet måste bygga på förutsättningen att bestämmelsen uppfyller krav på att den begränsning av yttrandefri- heten som bestämmelsen utgör är föreskriven i lag som är tillräckligt tydlig.8 Domstolen framhöll att det avgörande synes vara, på motsva- rande sätt som i NJA 2005 s. 805, huruvida inskränkningen av de tilltalades frihet att sprida flygblad innehållande det meddelande som riksåklagaren åtalat dem för kunde anses nödvändig i ett demokra- tiskt samhälle och om begränsningen av deras yttrandefrihet var pro- portionerlig i förhållande till intresset att skydda gruppen homo- sexuella från den kränkning som innehållet i meddelandet utgör.