sou · H4B314 · 2016-03-01 00:00:00 — Regleringen av tobaksförpackningar i ett tryckfrihetsrättsligt perspektiv Tobaksförpackningar är som nämnts ovan att bedöma som tryckta skrifter. Lagstiftning som reglerar förpackningar torde därför i prin- cip komma i konflikt med förbudet mot hindrande åtgärder. Frågan om tobaksförpackningar, eller snarare trycket på tobaksförpack- ningar, är att bedöma som kommersiella annonser, och därmed faller under undantaget i 1 kap. 9 § 1 TF, har varit föremål för bedöm- ning i tidigare lagstiftningssammanhang. När det genom lag om varningstext och innehållsdeklaration på tobaksvaror infördes en bestämmelse om skyldighet att förse tobaks- varor med varningstext, ansågs bestämmelsen inte strida mot TF. I förarbetena angavs bl.a. följande (prop. 1975/76:49 s. 12 f): De föreslagna reglerna har till syfte att få fram uppgifter som är av betydelse för människors liv och hälsa. Föreskrifterna innebär i sak att statsmakterna ställer upp villkor för hur förpackningstryck i vissa avseende ska vara utformat när det gäller tobak. I denna bemärkelse synes reglerna vara väl förenliga med grunderna för den bestämmelse i 1 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen som avser förbud mot kommersiell annons i den mån annonsen används vid marknadsföring av bl.a. tobaks- varor. Regler av nu föreslagen art förekommer även som förut nämnts i annan lagstiftning, t.ex. livsmedelslagen. Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang När nya bestämmelser om varningstexter infördes uttalade Lagrådet bl.a. följande (prop. 2001/02:162 s. 53 f): En bestämmelse som påbjuder att en skrift skall ha ett visst innehåll torde i princip komma i konflikt med TF, närmare bestämt med förbudet i 1 kap. 2 § andra stycket mot hindrande åtgärder. Ett visst utrymme lär dock finnas för ålägganden i vanlig lag att förse en skrift med texter av det slag som det nu är fråga om. TF:s tillämpnings- område bestäms nämligen ytterst av dess syfte att värna det fria ordet, och det finns regleringar som träffar tryckt skrift som därför kan sägas ligga utanför ramen för TF:s skydd. Det gäller inte minst ingripanden i fråga om framställningar på det kommersiella området. Var gränsen går är i detta fall osäkert. För att ett påbud om text med visst innehåll skall kunna tolereras från tryckfrihetsrättslig synpunkt bör […] krävas att det inte rör sig om texter av uttryckligen åsiktspåverkande eller opinionsbildande karaktär. […] Det är också tveksamt om inte kraven på texter blir så omfattande att de alltför mycket beskär möjligheten för näringsidkaren att förse förpackningar med egen text. Vad som har sagts måste beaktas under det fortsatta normgivningsarbetet. I samma yttrande kommenterade en ny bestämmelse som förbjöd vissa inslag i texten på förpackningarna på tobaksvaror, vilka i visst hänseende kunde anses vilseledande (prop. 2001/02:162 s. 54): Regleringen kan inte stödjas på undantaget för förbud mot tobaks- reklam i 1 kap. 9 § 1 TF, eftersom detta avgränsas av innehållet i ”kom- mersiell annons”, en beteckning som knappast passar på en förpack- ning. Den ansluter emellertid ganska väl till de begränsningar av den kommersiella marknadsföringen i tryckt skrift som enligt en vid det här laget tämligen väl utbildad praxis har ansetts kunna göras i vanlig lag, utanför TF:s tillämpningsområde. Lagrådet anser alltså inte att be- stämmelsen står i konflikt med TF. Av de återgivna förarbetsuttalandena framgår att beteckningen ”kom- mersiell annons” inte passar på en förpackning, vilket innebär att en reglering av tobaksförpackningar inte kan grundas på undantaget i 1 kap. 9 § 1 TF. Det nuvarande kravet på att tobaksförpackningar ska förses med varningstexter är, enligt förarbetsuttalandena, förenligt med TF eftersom regleringen är väl förenlig med grunderna för 1 kap. 9 § 1 TF och kan sägas ligga utanför ramen för TF:s skydd. Gränserna för detta undantag är enligt förarbetsuttalandena emellertid oklara. Det nuvarande förbudet mot vilseledande inslag på tobaks- förpackningarna är, enligt Lagrådet, förenliga med TF eftersom regleringen ansluter ganska väl till de begränsningar av den kom- mersiella marknadsföringen i tryckt skrift som enligt en vid det här Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang laget tämligen väl utbildad praxis har ansetts kunna göras i vanlig lag, utanför TF:s tillämpningsområde. I vårt delbetänkande analyserades bl.a. hur tobaksproduktdirek- tivets bestämmelser om att ersätta de tidigare varningstexterna på cigarettförpackningar med större så kallade kombinerade hälso- varningar förhåller sig till TF. Förändringen innebär bl.a. att varnings- texter, som täcker av för- packningarnas två mest synliga ytor, ska ersättas av hälsovarningar som täcker av fram- och baksidorna på förpackningarna. I delbetänkandet gjorde vi bedömningen att de nya hälsovarningarna inte bör stå i strid med . Skälen för detta angavs enligt följande (SOU 2015:6 s. 77): Utredningen anser att det finns ett utrymme för utökningen av ytan för varningstexter, särskilt med beaktande av att det rör sig om för- packningar av cigaretter och rulltobak, dvs. produkter som har en väl dokumenterat skadlig inverkan på människors hälsa. Folkhälsoskälen gör sig därför mycket starkt gällande. De skyddsintressen som skulle komma i konflikt med en ökad storlek på hälsovarningen, såvitt utred- ningen kan bedöma, är alltså inte det intresse som tryckfrihetsförord- ningen primärt är satt att värna – möjligheten att uttrycka det fria ordet. Redan en inskränkning enligt nu gällande regler hade varit otänkbart i en annan typ av tryckt skrift. Det intresse som skulle kunna komma att trädas förnär är i stället möjligheten för närings- idkaren till marknadsföring och varukännetecken på förpackningen och denna möjlighet är som framgår ovan redan starkt begränsad. Ökningen av ytan för varningstexter från har inte den effekten att möjligheten att använda varumärken eller andra kännetecken hindras. Tillverkare har således även fortsättningsvis möj- ligheten att använda sitt kännetecken på förpackningar. Även om ytan för varningen alltså ökar i storlek är det sammanfattningsvis utred- ningens bedömning att de ändringar för de kombinerade hälsovarningar som tobaksproduktdirektivet kräver inte bör stå i strid med de svenska grundlagarna. De varningstexter som finns på tobaksförpackningar har alltså an- setts förenliga med TF, och vi har även gjort bedömningen att de större hälsovarningar som tobaksproduktdirektivet föreskriver är för- enliga med denna grundlag. Samma bedömning har gjorts av reger- ingen (prop. 2015/16:82 s. 37–39). Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang Enligt 1 kap. 1 § första stycket YGL är varje svensk medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad rätt enligt YGL att i ljudradio, television och vissa liknande överföringar, offentliga uppspelningar ur en databas samt filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska upptagningar offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst. Yttrandefri- heten enligt YGL har enligt andra stycket i samma paragraf till ända- mål att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande. I den får inga andra begräns- ningar göras än de som följer av YGL. Vad som sägs i grundlagen om radioprogram gäller, enligt fjärde stycket förutom program i ljudradio också i vissa andra överföringar. Med tekniska upptag- ningar avses, enligt fjärde stycket upptagningar som innehåller text, bild eller ljud och som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt upp- fattas endast med tekniskt hjälpmedel. I paragrafens femte stycke finns en definition av begreppet databas. YGL bygger på tanken att det skydd som TF ger det tryckta ordet också, så långt möjligt, ska ges andra medier. Yttrandefriheten ska med andra ord i princip vara oberoende av medium, varvid reg- leringen i TF ska utgöra förebilden. I likhet med vad som följer av TF gäller alltså bl.a. förbud mot censur och hindrande åtgärder (1 kap. 3 § första stycket). YGL tillämpas på följande överföringar och upptagningar: 1.radioprogram (1 kap. 6 § YGL) – dvs. sändningar av ljud (radio) eller bilder och ljud (tv) samt även av vissa direktsända eller in- spelade program ur en databas (webbsändningar). 2.databasöverföringar (1 kap. 9 § YGL) – andra överföringar ur en databas än s.k. webbsändningar, som görs av traditionella medier eller någon med utgivningsbevis. 3.tekniska upptagningar (1 kap. 10 § YGL) – upptagningar av text, bild eller ljud. När det gäller yttranden på Internet så är YGL alltså tillämplig på webbsändningar (1 kap. 6 § YGL). Innehållet på webbsidor på Internet faller vanligen utanför YGL:s tillämpningsområde. Sådana webbsidor som drivs av någon med utgivningsbevis eller av tradi- Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang medier kan dock ha skydd enligt databasregeln i 1 kap. 9 § YGL. har trots detta i sin praxis bedömt att möjligheten att ingripa mot framställningar på internet med stöd av marknadsföringslagen bör omfattas av samma begränsningar som ingripanden mot framställningar i medier som faller in under TF respektive YGL.15 I 1 kap. 12 § första stycket YGL anges att vad som sägs i 1 kap. 8 och 9 §§ TF om att föreskrifter i lag får meddelas i fråga om bl.a. vissa kommersiella annonser utan hinder av grundlagen ska gälla också i fråga om radioprogram och tekniska upptagningar. Som framgår av avsnitt 3.2.5 anges i 1 kap. 9 § TF vissa möjligheter att genom lag göra undantag från grundlagarnas tillämpningsområde. Utan hinder av YGL gäller således i lag stadgade förbud mot bl.a. kommersiella annonser för tobaksvaror. Vårt uppdrag innefattar en rad frågor med EU-rättslig anknytning. När det gäller t.ex. frågan om tillståndsplikt för tobaksförsäljning framgår redan av ursprungsdirektiven att vi ska beakta EUF- fördragets bestämmelser om rätten till fri etablering och den fria rörligheten för tjänster på den inre marknaden, liksom tjänstedirek- tivets16 bestämmelser. Vidare är frågan om fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor av relevans vid analysen av frågorna om exponeringsförbud och neutrala tobaksförpackningar. I sistnämnda hänseenden finns också relevanta bestämmelser i anmälningsdirek- tivet17, tobaksproduktdirektivet, tobaksreklamdirektivet18, förord- ningen om gemenskapsvarumärken19 och varumärkesdirektivet20. 16Europaparlamentets och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden. 17Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1535 av om ett informationsförfarande beträffande tekniska föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster. 18Europaparlamentets och rådets direktiv /33/EG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror. 19Rådets förordning nr 207/2009 av om gemenskapsvarumärken. Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang 3.3.2Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt Fri rörlighet för varor Huvudregeln i artikel 34 och 35 Principen om fri rörlighet för varor är en central beståndsdel i skapandet och upprätthållandet av den inre marknaden inom EU. Principen kommer till uttryck i artikel 34 och 35 i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan EUF-fördraget). Bestäm- melsen i artikel 34 förbjuder kvantitativa importrestriktioner mellan medlemsstaterna samt åtgärder med motsvarande verkan. Artikel 35 förbjuder på motsvarande sätt kvantitativa exportrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan. I praktiken har bestämmelsen i artikel 34 större betydelse, eftersom importrestriktioner skyddar den nationella marknaden från utländsk konkurrens vilket ger andra länder större anledning att invända mot den typen av åtgärder. Med kvantitativa restriktioner avses åtgärder som avser totala eller partiella förbud mot import, export eller transitering.21 Begrep- pet ”åtgärder med motsvarande verkan” har mycket större räckvidd än en kvantitativ restriktion. Europeiska unionens domstol (EU- domstolen) har i domen Dassonville22, och senare i domen Cassis de Dijon23, angett att åtgärder med motsvarande verkan ska anses inne- fatta ”alla handelsregler antagna av medlemsstater som kan utgöra ett hinder, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, för handeln inom gemenskapen”. Artikel 34 i EUF-fördraget gäller alltså inte bara för nationella åtgärder som diskriminerar gentemot importerade varor, utan även sådana åtgärder som rent juridiskt i lika grad verkar gälla för inhemska och importerade varor, men som i prak- tiken utgör en större börda för importerade varor (denna extra börda beror på att de importerade varorna måste uppfylla två upp- sättningar regler – dels reglerna i tillverkningslandet, dels reglerna i importlandet).24 20Europaparlamentets och rådets direktiv /95/EG av om tillnärm- ningen av medlemsstaternas varumärkeslagar. 21EU-domstolens dom av i mål 2/73, Geddo (1973, s. 865). 22Dom av i mål 8/74, Dassonville (1974, s. 837). 23Dom av i mål 120/78, Rewe-Zentral (Cassis de ) (1979, s. 649). 24 Fri rörlighet för varor – Handledning för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, Europeiska kommissionen, 2010, s. 12. Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang har emellertid i senare praxis fastslagit att begrep- pet ”åtgärder med motsvarande verkan” i artikel 34 EUF-fördraget har en begränsad räckvidd. I domen Keck och Mithouard25 uttalade domstolen att tillämpningen på varor från andra medlemsstater av nationella bestämmelser som begränsar eller förbjuder vissa försälj- ningsformer inte är ägnad att direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt hindra handeln mellan medlemsstaterna i den mening som avses i Dassonville-domen. Uttalandet innebär att bestämmel- ser om vilka villkor varor från andra medlemsstater ska uppfylla fortfarande behandlas enligt domstolens Cassis de Dijon-praxis, vilket medför att de faller inom tillämpningsområdet för artikel 34 EUF-fördraget oberoende av om de även har en diskriminerande verkan på grund av produkternas ursprung. I motsats till detta faller försäljningsformer inom tillämpningsområdet för artikel 34 EUF- fördraget endast på villkor att den part som hävdar en kränkning kan bevisa att de innebär diskriminering på grundval av produktens tillverkningsursprung, antingen rättsligt eller i praktiken. Diskrimi- nering i lagen inträffar när åtgärder är uppenbart diskriminerande.26 Försäljningsformer är åtgärder som kan kopplas till saluföringen av varan snarare än varans särdrag. Till försäljningsformer räknas åtgärder som rör villkor och metoder för avsättning, åtgärder som rör tidpunkten för försäljningen av varorna, åtgärder som rör platsen för försäljningen av varorna eller restriktioner för vem som får sälja varorna och åtgärder som rör priskontroller. Åtgärder som rör pro- duktens särdrag, och faller utanför begreppet försäljningsformer, kan exempelvis vara åtgärder som rör benämning, form, storlek, vikt, sammansättning, utformning, märkning och förpackning. Sedan domen i målet Keck och Mithouard behandlar domstolen reklamrestriktioner som försäljningsvillkor. I vissa fall verkar dom- stolen koppla reklamrestriktionernas räckvidd till diskriminering. Mer specifikt konstaterar domstolen att ”totala reklamförbud som avser vissa varors särskiljande kännetecken”27 skulle kunna hindra tillträdet till marknaden för produkter från andra medlemsstater i 25Dom i de förenade målen C-267/91 och C-268/91, Keck och Mithouard (1993, s. I-6097). 26Fri rörlighet för varor – Handledning för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, Europeiska kommissionen, 2010, s. 12 f. 27Dom av i mål C-239/02, Douwe (2004, s. I-7007), punkt 53. Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang högre grad än det hindrar tillträdet för inhemska produkter, som är mer välkända för konsumenterna28. När det gäller förpackningsregler förefaller domstolen ha tillämpat ett visst mått av pragmatism. I vissa fall har förpackningsregler inkluderats bland produktregler, medan sådana regler efter pröv- ning av de särskilda omständigheterna i det specifika fallet emeller- tid har kategoriserats som försäljningsform.29 I vissa fall förefaller beviskravet för att åtgärden har en diskrimi- nerande effekt ha ställts lågt. mål Gourmet30 be- handlade förbud mot alkoholreklam. Domstolen konsta- terade att förbudet var en försäljningsform och ansåg att det var ”tillräckligt att konstatera att när det gäller sådana varor som alko- holdrycker (för vilka gäller att konsumtionen styrs av traditionella sociala sedvänjor samt lokala vanor) kan ett förbud mot all slags reklam, som riktar sig till konsumenter, genom annonser i press, radio och tv, genom icke begärd direktreklam eller genom utom- husreklam medföra att marknadstillträdet för varor från andra medlemsstater försvåras i större utsträckning än vad som är fallet för inhemska varor, vilka konsumenterna av naturliga skäl är mer förtrogna med”. Domstolen ansåg därför att det var fråga om ett sådant hinder för handeln mellan medlemsstater som omfattas av artikel 34. Undantag från den fria rörligheten för varor Artikel 36 EUF-fördraget innehåller en bestämmelse om när undantag får göras från bestämmelserna i artikel 34 och 35. Enligt artikel 36 ska bestämmelserna i artiklarna 34 och 35 inte hindra sådana förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till bl.a. intresset att skydda människors hälsa och liv. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra ett 28För diskriminering av inhemska ekonomiska aktörer och andra medlemsstaters ekonomiska aktörer se dom av i mål C-322/01, Deutscher Apothekerverband (2003, s. I-14887), punkt 74 och dom av i mål C-254/98, TK-Heim- dienst (2000, s. I-151), punkt 26. Se även dom av i de förenade målen 87/85 och 88/85, Legia och Gyselinx (1986, s. 1707), punkt 15, och dom av den 23 okto- ber 1997 i mål C-189/95, (1997, s. I-5909), punkt 71. 29Fri rörlighet för varor – Handledning för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, Europeiska kommissionen, 2010, s. 14. 30Mål C-405/98 KO mot , 2001, s. I-1795. Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt be- gränsning av handeln mellan medlemsstaterna. har i en dom slagit fast att ”bland den egendom och de intressen som skyddas av artikel 36 intar människors hälsa och liv förstaplatsen och det tillkommer medlemsstaterna att inom de ramar som föreskrivs i fördraget avgöra i vilken omfattning skyddet härav ska säkerställas och särskilt hur strikt kontrollerna ska genomföras”31. I samma dom konstaterade domstolen att en sådan reglering eller praxis inte omfattas av undantaget i artikel 36 EUF-fördraget, om människors hälsa och liv kan skyddas lika effek- tivt genom åtgärder som i mindre omfattning begränsar handeln inom EU. Folkhälsoskyddet kan inte åberopas om åtgärdens verkliga syfte är att skydda den inhemska marknaden, även om det i avsaknad av harmonisering är upp till en medlemsstat att avgöra skyddsgraden. De åtgärder som antas måste vara proportionella, dvs. lämpliga och nödvändiga. I att åtgärden måste vara lämplig ligger att den måste vara välgrundad, dvs. grundas på tillräckliga bevis, data (tekniska, vetenskapliga, statistiska, näringsmässiga) samt övrig relevant infor- mation. I kravet på nödvändighet ligger att åtgärden måste vara begränsad till vad som krävs för att uppnå det legitima målet om att skydda folkhälsan.32 I nödvändighetsprövningen måste det alltså undersökas om det finns en mindre restriktiv åtgärd som också skulle kunna leda till att det eftersträvade målet uppfylls. Det är den medlemsstat som vill vidta en handelshindrande åtgärd som har bevisbördan för att åtgärden är proportionell. EU-dom- stolen har i det sammanhanget uttalat att en medlemsstat inte är förhindrad att visa att handelshindrande åtgärd uppfyller kraven på proportionalitet av den enda anledningen att medlemsstaten inte kan visa upp utredningar som har tjänat som grund för att anta bestäm- melserna i fråga.33 Detta talar för att beviskravet inte är så högt ställt att det behöver läggas fram konkreta, entydiga bevis för att åtgärden har de eftersträvade effekterna. I samma riktning talar 31Dom av i mål 104/75, De Peijper (1976, s. 613). 32Dom av i mål C-270/02, kommissionen mot (2004, s. 1559) och av i mål C-319/05, kommissionen mot (2007, s. I-9811). 33De förenade målen C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 och C‑410/07 m.fl. mot Wetteraukreis; m.fl. mot Land Baden- (2010), punkten 72. Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang Europeiska frihandelssammanslutningens domstols (EFTA-domsto- len) avgörande , som kommer att beskrivas närmare nedan. I sammanhanget kan också den s.k. försiktighetsprincipen näm- nas. Försiktighetsprincipen kom till uttryck i målet National Farmers Union35, där angav att ”då det råder osäkerhet om förekomsten eller omfattningen av de risker människors hälsa ut- sätts för, måste institutionerna tillåtas vidta skyddsåtgärder utan att behöva vänta på att det fullt ut visas att riskerna faktiskt förekom- mer och hur allvarliga de är”. Principen definierar under vilka omständigheter en lagstiftare på nationell nivå, EU-nivå eller inter- nationell nivå kan anta åtgärder för att skydda konsumenter mot hälsorisker som med tanke på det osäkra forskningsläget eventuellt kan kopplas till en produkt eller tjänst. Domstolen har konsekvent angett att medlemsstaterna måste göra en riskbedömning innan de vidtar försiktighetsåtgärder enligt artikel 34 och 36 EUF-fördraget. Domstolen verkar för det mesta nöja sig med att det råder ett osäkert forskningsläge och när detta har fastställts låter den i stor utsträckning medlemsstaterna eller institutionerna avgöra vilka åtgärder som bör vidtas. Åtgärderna kan emellertid inte baseras på ”rent hypotetiska överväganden”.36 När medlemsstater vill behålla eller införa åtgärder för att skydda hälsan enligt artikel 36 EUF-fördraget ligger bevisbördan hos med- lemsstaterna. I flera mål har domstolen bekräftat att detta även gäller när försiktighetsprincipen berörs. I sina domar har dom- stolen betonat att verkliga risker måste styrkas på grundval av de senaste internationella forskarrönen. Det är således medlemsstaterna som inledningsvis måste visa att försiktighetsåtgärder kan vidtas enligt artikel 36 EUF-fördraget. Medlemsstaterna behöver emeller- tid inte visa en tydlig koppling mellan bevisen och risken. I stället räcker det att visa att det råder vetenskaplig osäkerhet på området. Det är sedan upp till EU-institutionerna att bedöma medlems- statens argument.37 34EFTA-domstolens dom i mål E-16/10, mot Helse- og omsorgsdeparte- mentet (2011), punkt 83. 35Dom av i mål C-157/96, National Farmers’ Union med flera (1998, s. I-2211). 36Fri rörlighet för varor – Handledning för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, Europeiska kommissionen, 2010, s. 27. Uppdraget i ett övergripande rättsligt sammanhang ansökte om stämning i tingrett mot med yrkande om att de norska bestämmelserna om exponeringsförbud inte skulle få tillämpas på tobaks- varor som har sitt ursprung inom EES och som blir importerade från ett annat EES-land till . anförde att expo- neringsförbudet utgjorde ett handelshinder och därför bröt mot arti- kel 11 i (som är identisk med artikel 34 i EUF-fördraget). Tingretten beslutade att begära ett rådgivande uttalande (advisory opinion) från om tolkningen av artikel 11 och 13 i . I sin begäran ställde tingretten följande frågor till : 1.Ska artikel 11 i förstås som att ett generellt förbud mot att synligt visa tobaksvaror utgör en åtgärd med mot- svarande verkan som en kvantitativ restriktion av den fria rörlig- heten för varor?