sou · H4B356 · 2016-09-02 00:00:00 — Till skillnad mot vad som gäller enligt den nuvarande paketrese- lagen innehåller direktivet även en bestämmelse som reglerar arran- skyldigheter för det fall det på grund av oundvikliga och extraordinära omständigheter är omöjligt att säkerställa resenärens hemresa enligt överenskommelsen i paketreseavtalet. I dessa fall ska arrangören enligt artikel 13.7 stå för kostnaden för nödvändig inkvartering, om möjligt i motsvarande kategori, om högst per resenär. Fastställs i den unionslagstiftning om passagerarrättigheter som är tillämplig för det berörda transportmedlet ska dessa perioder gälla. på en sådan unionslagstiftning kan nämnas den s.k. flygpassagerar- förordningen (EG nr 261/2004 om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar). Enligt artikel 5.1 b och artikel 9.1 b i den förordningen har passage- rarna vid inställd flygning rätt till hotellrum utan någon tidsbegräns- ning om övernattning blir aktuell i avvaktan på en ny flygning. Kan en flygresa som omfattas av förordningen och som ingår i en paket- resa inte genomföras är arrangörens skyldighet att stå för inkvarte- ringen alltså inte begränsad till de som anges i paketrese- direktivet, eftersom flygpassagerarförordningen inte har någon så- dan begränsning. Arrangören får, enligt artikel 13.8, inte heller åberopa oundvik- liga och extraordinära omständigheter för att begränsa ansvaret om den relevanta transportören inte kan åberopa dessa omständigheter enligt gällande unionslagstiftning. Det torde inte krävas att det i relevanta förordningar särskilt anges att de situationer som begrän- sar ansvaret utgör oundvikliga och extraordinära omständigheter. Det begreppet används inte i alla de förordningar som kan aktualiseras. Det torde i stället vara tillräckligt att de omstän- digheter som enligt direktivet anses utgöra oundvikliga och extra- ordinära omständigheter också i dessa förordningar utgör sådana omständigheter som begränsar ansvaret för transportören. Kostnadsbegränsningen i artikel 13.7 ska enligt artikel 13.8 inte gälla för personer med vissa särskilda behov, förutsatt att de med- delat arrangören sina särskilda behov senast före paket- resans början. Det gäller personer med nedsatt rörlighet enligt defi- nitionen i artikel 2 a i förordning (EG) nr 1107/2006 och för perso- ner som medföljer dem, gravida kvinnor, ensamresande minderåriga och personer i behov av särskild medicinsk hjälp. En bestämmelse motsvarande artikel 13.8 bör införas i den nya lagen. Definitionen av person med nedsatt rörlighet bör, som utred- ningen tidigare föreslagit, tas in bland övriga definitioner i den nya lagen och skrivas ut där. På samma sätt som föreskrivits i direktivet bör anges i lagen att arrangören får åberopa oundvikliga och extraordinära omständig- heter som skäl för att inte erbjuda hemtransport endast om tillämp- lig unionslagstiftning tillåter att transportören åberopar sådana om- ständigheter. 6.5.3Regler om prisavdrag och skadestånd Utredningens förslag: I den nya lagen införs bestämmelser som reglerar under vilka förutsättningar och i vilken omfattning resenären kan beviljas prisavdrag och/eller skadestånd. Rätt till prisavdrag och skadestånd ska vara utesluten när felet beror på resenären. Skadeståndsskyldighet ska inte heller föreligga när felet beror på en tredje part som saknar anknytning till tillhandahållandet av resetjänsterna och felet inte hade kunnat förutses eller und- vikas. Rätten till skadestånd ska också falla bort om felet upp- kommit på grund av oundvikliga och extraordinära omständig- heter. Skälen för utredningens förslag: Generell regel om prisavdrag Som har redogjorts för föreskrivs i andra artiklar i direktivet att resenären ska ha rätt till prissänkning när arrangören inte av- hjälper fel, oavsett om resenären frånträder avtalet eller inte. I flera av dessa artiklar hänvisas till artikel 14. I artikel 14.1 anges att medlemsstaterna ska se till att resenären har rätt till rimlig pris- sänkning för de perioder under vilka det råder bristande överens- stämmelse, såvida inte arrangören bevisar att den bristande överens- stämmelsen kan tillskrivas resenären. Resenären ska alltså ha rätt till prissänkning även om felet slutligen avhjälps. Resenärens rätt till prissänkning faller bort endast om arrangören kan visa att den bristande överensstämmelsen kan tillskrivas resenären. Den nuvarande paketreselagen innehåller en motsvarande begräns- ning av rätten till prisavdrag för andra fel än sådana som består i att en väsentlig del av de avtalade tjänsterna inte kan tillhandahållas. I 16 § paketreselagen anges att resenären har rätt till prisavdrag och skadestånd om inte felet beror på honom. Utan att det särskilt anges i paketreselagen får anses följa att bevisbördan för att felet beror på resenären vilar på arrangören. Utredningen föreslår att en generell bestämmelse motsvarande artikel 14.1 införs i den nya lagen. I stället för ”prissänkning” bör, lik- som i annan köprättslig lagstiftning, begreppet prisavdrag användas. Hänvisningar till en generell bestämmelse om skadestånd Direktivet innehåller ett flertal bestämmelser som stadgar att resenä- ren ska ha rätt till skadestånd. Sådana bestämmelser finns i artikel 11.5 som avser den situationen då resenären före paketresans början frånträder paketreseavtalet utan att godta någon ersättningsresa, i artikel 13.3 som avser den situationen att arrangören inte avhjälper fel i paketresan, artikel 13.6 första stycket som avser den situationen då resenären frånträder avtalet på grund av fel som väsentligen in- verkar på fullgörandet av paketresan och artikel 13.6 andra stycket som avser den situationen då en betydande del av resetjänsterna inte kan tillhandahållas och resenären antingen inte erbjuds något alternativt arrangemang eller inte godtar det som erbjuds. I de nu uppräknade bestämmelserna anges att resenären har rätt till skade- stånd i enlighet med artikel 14. I de fall som avses i 13.6 andra stycket krävs dessutom, som har redogjorts för, att det är skäligt med prissänkning och skadestånd. Under vilka förutsätt- ningar och i vilken omfattning skadestånd ska utgå anges i artikel 14. Direktivet innehåller även ett par bestämmelser om att skade- stånd inte ska utgå när avtalet frånträds före paketresans början. Sådana regler finns i artikel 12.3, som avser den situationen då rese- nären frånträder avtalet på grund av oundvikliga och extraordinära omständigheter på resmålet eller i dess omedelbara närhet och i artikel 12.4 som reglerar arrangörens rätt att frånträda avtalet på grund av oundvikliga och extraordinära omständigheter eller då ett i avtalet angivet minimiantal deltagare för resan har underskridits. I dessa fall ska resenären alltså inte ha rätt till skadestånd. Det kan framstå som övertydligt att både i enskilda paragrafer och i en generell bestämmelse om skadestånd föreskriva att resenä- ren inte ska ha rätt till skadestånd om resenären eller arrangören före paketresans början har sagt upp avtalet på grund av oundvik- liga och extraordinära omständigheter. Strängt taget skulle det vara tillräckligt att i en generell bestämmelse införa ett undantag från resenärens rätt till skadestånd när felet eller avtalsbrottet beror på sådana omständigheter. Det torde inte heller vara nödvändigt att föreskriva att arrangören inte ska vara skyldig att betala skadestånd när arrangören säger upp avtalet därför att få resenärer har anmält sig till resan och arrangörens rätt att säga upp avtalet i en sådan situation följer av avtalet. I dessa situationer är det ju inte fråga om Utredningen anser emellertid att det för tydlig- hets skull bör anges särskilt i de enskilda paragraferna att något skadestånd inte ska utgå i dessa situationer. Av samma skäl bör det i de enskilda bestämmelser som reglerar i vilka situationer resenä- ren ska ha rätt till skadestånd göras en hänvisning till den generella bestämmelsen om skadestånd, enligt samma systematik som har använts i direktivet. Resenärens rätt till skadestånd I artikel 14.2 i direktivet föreskrivs att resenären ska ha rätt till skälig ersättning från arrangören för eventuella skador (damages) som rese- nären drabbas av till följd av bristande överensstämmelse. Vidare anges att ersättning ska lämnas utan onödigt dröjsmål. Med begreppet damages avses normalt såväl personskada som sakskada och ekonomisk skada. I skäl 34 anges att ersättningen bör täcka också immateriell skada (non-material damage), såsom ersätt- ning för att resenären inte har kunnat njuta av resan eller semestern på grund av omfattande problem vid fullgörandet av de relevanta resetjänsterna. I den nuvarande paketreselagen anges att skadestånd i motsva- rande situationer som avses i artikel 14.2 i direktivet omfattar, för- utom ersättning för ren förmögenhetsskada, ersättning för person- skada och sakskada. I praxis från har den ståndpunkten in- tagits att ersättning ska utgå även för ideell skada, både som följd- skada till personskada och till ren förmögenhetsskada (se t.ex. avgörande ; 1999-0989, resenär som fick en kokosnöt i huvudet och 1994-3106, felaktiga uppgifter om flygtid ledde till kortare vistelse på resmålet). I ett rättsfall från Högsta dom- stolen har vidare ideell skada i form av förlust av rekreation ansetts ut- göra en ersättningsgill följdskada till en sakskada (NJA 1992 s. 213). Artikel 5 i det tidigare paketresedirektivet, som reglerade skade- stånd vid avtalsbrott, har i getts den tolkningen att det i princip finns en rätt för konsumenten att få ersättning för ideell skada orsakad av att de tjänster som ingår i en paketresa inte har utförts eller har utförts felaktigt (mål C-168/00, mot . KG, p. Vad som anförs i skäl 34 i det nya direktivet kan ses som en bekräftelse på att rätts- läget är avsett att alltjämt vara detsamma. Enligt utredningens mening är det inte nödvändigt att särskilt ange vilka skador som ska omfattas av skadeståndsansvaret, eftersom skadeståndsansvaret ska omfatta alla typer av skada. Undantag från arrangörens skadeståndsskyldighet När det gäller förutsättningarna för skadestånd anges i artikel 14.3 att resenären för det första inte ska ha rätt till skadestånd om arran- gören bevisar att den bristande överensstämmelsen kan tillskrivas resenären. Skadestånd ska för det andra inte utgå om den bristande överensstämmelsen kan tillskrivas en tredje part som saknar an- knytning till tillhandahållandet av de resetjänster som omfattas av paketreseavtalet och inte kan förutses eller undvikas. Vad som av- ses härmed, eller vad som ska krävas av arrangören när det gäller möjligheterna att förutse eller undvika felet framgår inte närmare av direktivet eller dess skäl. För det tredje är skadestånd uteslutet när den bristande överensstämmelsen har uppkommit på grund av oundvikliga och extraordinära omständigheter. I sammanhanget förtjänar att påpekas att det i den svenska översättningen av direk- tivet på flera ställen står ”oundvikliga eller extraordinära omstän- digheter”, trots att det i den engelska versionen står ”unavoidable and extraordinary circumstances” (se artikel 12.2 och 12.3 b). Den korrekta termen är extraordinära och oundvikliga omständigheter. Begreppet definieras i artikel 3.12 som en situation utom kontroll för den part som åberopar en sådan situation, och vars konsekven- ser inte hade kunnat undvikas även om alla rimliga åtgärder hade vidtagits. Enligt skäl 31 kan sådana omständigheter föreligga t.ex. vid krig, terrorism eller andra allvarliga säkerhetsproblem, större risker för människors hälsa som utbrott av allvarlig sjukdom på res- målet eller naturkatastrofer som översvämningar, jordbävningar eller väderförhållanden. I den nuvarande paketreselagen föreskrivs ett kontrollansvar för arrangören. Det innebär att resenären inte har rätt till skadestånd, om arrangören visar att felet beror på, alternativt att resan inte kunde genomföras på grund av, ett hinder utanför arrangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. Vidare stadgas att om felet, eller in- ställelsen av resan, beror på någon som arrangören har anlitat, eller någon i ett tidigare led, är arrangören fri från skadeståndsansvar endast om den som arrangören anlitat också skulle vara fri enligt dessa grunder (se 14 och 16 §§ paketreselagen). Beträffande skadeståndsansvaret vid inställd resa noterades i för- arbetena till paketreselagen att det fanns en skillnad mellan detta kontrollansvar och utformningen av skadeståndsansvaret i det tidigare paketresedirektivet. I det tidigare paketresedirektivets artikel 4.6 föreskrevs att ansvar inte skulle föreligga om avtalsbrottet berodde på force majeure, vilket definierades som extraordinära händelser som inte kunde förutses och som den part som åberopar dem inte kunde påverka och vars följder inte kunde undvikas ens med veder- börlig aktsamhet. Skillnaden bestod enligt förarbetena i att kontroll- ansvaret såsom det utformats i svensk rätt inte förutsatte att om- ständigheterna skulle vara extraordinära, dvs. Det huvud- sakliga skälet till att man trots denna skillnad valde att föreskriva ett kontrollansvar var att ett sådant kontrollansvar tillämpades i bl.a. köplagen och konsumentköplagen och det ansågs vara av värde att reglerna i de svenska lagarna i princip stämde överens med var- andra. En regel om kontrollansvar ansågs också vara mer ändamåls- enlig än en regel om force majeure, bl.a. eftersom den uttryckligen reglerade vad som skulle gälla om felet berodde på någon som den primärt ansvarige näringsidkaren anlitat eller någon i tidigare led (prop. 1992/93:95, s. 46). Definitionen av begreppet oundvikliga och extraordinära om- ständigheter, som används i det nuvarande direktivet, ligger mycket nära kontrollansvaret såsom det anges i den nuvarande paketrese- lagen. Detta talar för att skadeståndsansvaret även i den nya lagen skulle kunna utformas som ett kontrollansvar. måste be- aktas att begreppet oundvikliga och extraordinära omständigheter återfinns på flera ställen i direktivet, bl.a. som skäl för resenären att säga upp avtalet. I dessa bestämmelser framstår det av lagtekniska skäl som mindre lämpligt att skriva ut innebörden av begreppet. Därtill ska beaktas att begreppet oundvikliga och extraordinära omständigheter används i bl.a. flygpassagerarförordningen, som det nya direktivet hänvisar till. Det är också tänkbart att begreppet kommer att användas i flera av de EU-förordningar på transportområdet som den nya lagen kommer att hänvisa till. sådana omständigheter är det en fördel om begreppet har använts och definierats i den nya lagen. Utredningen anser därför att be- greppet oundvikliga och extraordinära omständigheter bör använ- das i den nya lagen, bl.a. i en generell bestämmelse rörande arrangö- rens skadeståndsskyldighet. Arrangörens ansvar ska, som ovan nämnts, omfatta även fel som beror på någon som arrangören har anlitat eller som på annat sätt har en anknytning till tillhandahållandet av resetjänsterna. Det följer av artikel 13, som stadgar att arrangören är ansvarig för fullgörande av de resetjänster som inbegrips i paketreseavtalet, oavsett om tjänst- erna ska utföras av arrangören eller av andra resetjänstleverantörer och motsatsvis av undantaget i artikel 14.3 b för bristande överens- stämmelse som kan tillskrivas en tredje part som saknar anknytning till tillhandahållandet av de resetjänster som omfattas av paketrese- avtalet och som inte kan förutses eller undvikas. Som ovan nämnts sägs inget i direktivet om hur bedömningen ska göras av om arran- gören hade kunnat förutse eller undvika felet. Det kan jämföras med att det i den nuvarande paketreselagen krävs att arrangören inte skäligen kunde förväntas ha räknat med hindret när avtalet ingicks och att denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit dess följder, för att arrangören ska kunna undgå skade- ståndsansvar. Enligt utredningens mening måste någon form av rimlighetsbedömning göras även vid tillämpningen av de nya bestäm- melserna, även om det inte uttryckligen föreskrivs i direktivet. Undantaget i den nya lagen bör därför utformas så att ansvaret faller bort om felet inte skäligen hade kunnat förutses eller undvikas. Utredningens förslag: I den nya lagen införs en bestämmelse varigenom arrangörens primära skadeståndsskyldighet begränsas i samma utsträckning som vissa transporträttsliga bestämmelser begränsar skadeståndsskyldigheten för den transportör som ska utföra den transport som ingår i paketresan. De aktuella trans- porträttsliga bestämmelserna ska anges i den nya lagen. En i sak motsvarande bestämmelse finns i den nuvarande paketreselagen. I den nya lagen införs en bestämmelse som ger arrangören möjlighet att begränsa sitt skadeståndsansvar. Av bestämmelsen ska framgå att begränsningen inte får avse personskador, skador som orsakats uppsåtligen eller genom oaktsamhet eller som av- ser ett belopp som uppgår till mindre än paketresans totala pris. Skälen för utredningens förslag: Begränsningar av ansvaret i internationella konventioner och i förordningar Det nya direktivet innehåller inga beloppsmässiga begränsningar av arrangörens ersättningsskyldighet vid skada till följd av fel i en paketresa. Sådana begränsningar finns emellertid beträffande trans- portörens ansvar för skada i vissa internationella transporträttsliga konventioner. I dessa internationella konventioner kan förutsätt- ningarna för skadestånd också ha utformats annorlunda jämfört med vad som ska gälla enligt direktivet. Transportörens ansvar för skada, t.ex. till följd av förseningar vid utförande av en transport, kan vara begränsat genom konventionerna, även när transporten ingår i en paketresa. Som en konsekvens härav kan arrangören, som enligt direktivet ska ha fullt ansvar för paketresans fullgörande även om delar av paketresan ska utföras av någon annan tjänsteleverantör (t.ex. en transportör), vara betagen möjligheten att regressvis kräva ersättning av den tjänsteleverantör som orsakat det fel som har gett upphov till skadan. Det är mot den bakgrunden som direktivet i artikel 14.4 föreskriver att arrangören ska få åberopa samma begräns- ningar vad gäller omfattningen och villkoren för ersättning som dessa leverantörer kan åberopa enligt tillämpliga internationella Den ersättning som arrangören har betalat ska också få räknas av mot den ersättning som transportören ska betala och tvärtom (artikel 14.5). Ersättning som arrangören har betalat till följd av en skada som orsakats av transportören ska arrangören regressvis kunna kräva av transportören (artikel 22). Tanken är att alltså att skadan slutligen ska ersättas av den som har orsakat den. Resenären ska dock ha möjlighet att vända sig direkt till arrangö- ren, som alltså har det primära ansvaret för att ersätta skadan. I artikel 14.4. första ledet föreskrivs att i den mån som de inter- nationella konventioner som är bindande för unionen begränsar omfattningen eller villkoren för ersättning som ska betalas av en leverantör som utför en resetjänst som är en del av en paketresa, ska samma begränsningar gälla för arrangören. De internationella konventioner som åsyftas här är främst Montrealkonventionen (konventionen om enhetliga regler för internationella lufttransporter), Atenkonventionen (Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods) och COTIF (fördraget om inter- nationell järnvägstrafik av i dess lydelse enligt ändringsprotokollet av ), (skäl 35). I 14.4 andra ledet sägs att i den mån som de internationella konventioner som inte är bindande för unionen begränsar den ersättning som ska be- talas av en tjänsteleverantör får medlemsstaterna begränsa den ersätt- ning som ska betalas av arrangören i enlighet härmed. Härigenom ges medlemsstaterna en möjlighet att följa de internationella kon- ventioner som de, men inte EU, har förbundit sig till. En sådan konvention är den s.k. Warszawakonventionen. I andra fall, sägs det i sista ledet i artikel 14.4, får paketreseavtalet begränsa den ersättning som ska betalas av arrangören under förutsättning att denna begränsning inte gäller för personskador eller skada som har orsakats uppsåtligen eller genom vårdslöshet och inte uppgår till mindre än paketresans totala pris. I den engelska versionen av artikel 14.4 talas endast om com- pensation, dvs. ersättning, medan artikel 14.3 uttryckligen reglerar compensation for damage, dvs. Skillnaden mellan de be- grepp som används i dessa artiklar skulle kunna tyda på att den ersättning som avses i artikel 14.4 är tänkt att omfatta även prissänk- ning. En sådan tolkning skulle få stor betydelse bl.a. för den belopps- begränsning som arrangören har möjlighet att föreskriva i avtalet. I artikel 14.5 används emellertid både begreppet compensation och begreppet price reduction, vilket ju hade varit onödigt om man redan med begreppet compensation avsåg att omfatta även prissänkning. Utredningen drar därför slutsatsen att begreppet compensation i artikel 14.4 avser endast skadestånd. Som har redogjorts för har i 18 § i den nuvarande paket- reselagen angetts att de skador som omfattas av vissa i paragrafen uppräknade bestämmelser ska ersättas enligt dessa bestämmelser i stället för enligt reglerna i paketreselagen. Vidare anges att arrangö- ren dock alltid är skyldig att ersätta resenären för vad denne har rätt att fordra enligt de nämnda bestämmelserna. Till de bestäm- melser som räknas upp hör även vissa nationella lagar och en av passagerarförordningarna, som alla genomför internationella kon- ventioner och i vissa avseenden utökar tillämpningsområdet för dessa. Den nuvarande bestämmelsen svarar mot det tidigare paket- resedirektivets artikel 5.2 tredje stycket. I artikeln angavs att i fråga om skador som uppkommer till följd av att de tjänster som ingår i resepaketet inte utförs eller utförs felaktigt, får medlemsstaterna tillåta att ersättningen begränsas i enlighet med internationella kon- ventioner. Enligt utredningens mening ska artikel 14.4 i det nya direktivet tolkas så att de förutsättningar för skadeståndsansvar och de ansvars- begränsningar som gäller för resetjänstleverantörer och som har sin motsvarighet i internationella konventioner ska tillämpas också i fråga om arrangörens primära ansvar för de aktuella skadorna. Har medlemsstaterna i sina nationella bestämmelser utökat tillämp- ningsområdet för bestämmelserna i konventionen så att de även gäller för t.ex. inrikes transporter är alltså begränsningarna, enligt utredningens mening, tillåtna även om transporten i fråga inte direkt omfattas av de internationella konventionerna. Utredningens bedöm- ning är därför att den nu gällande 18 § lagen om paketresor är förenlig med direktivet. En bestämmelse som i sak motsvarar 18 § bör därför tas in i den nya lagen. Bestämmelsen bör dock utformas så att det på ett tydligare sätt framgår att den syftar till att begränsa arrangörens primära skadeståndsansvar så att det motsvarar det ansvar som resetjänstleverantören har enligt de bestämmelser – nationella som internationella – som är tillämpliga på det relevanta transportmedlet. Arrangörens möjligheter att begränsa skadeståndsansvaret genom paketreseavtalet Arrangören ska enligt artikel 14.4 sista meningen ges vissa möjlig- heter att på avtalsrättslig väg begränsa sin skadeståndsskyldighet, utöver vad som följer av internationella konventioner. Begräns- ningen får dock inte avse personskador, skador som orsakats upp- såtligen eller genom oaktsamhet eller som avser ett belopp som uppgår till mindre än paketresans totala pris. Innebörden av detta stadgande är, enligt uppgift från kommissionen, att medlems- staterna i sin nationella lagstiftning ska ge arrangören en möjlighet att på avtalsrättslig väg begränsa sin skadeståndsskyldighet.