sou · H4B381 · 2016-11-25 00:00:00 — Om egendomen inte har hämtats efter avhysningen, får den som har tagit emot egendomen sälja den och ta ut sin fordran ur köpeskillingen eller, om det är uppenbart att egendomen saknar försäljningsvärde, bort- skaffa den. Innan egendomen säljs eller avlägsnas ska svaranden, om han eller hon kan nås, uppmanas att hämta egendomen. En sådan uppmaning ska skickas i rekommenderat brev till svarandens kända adress. I övrigt tillämpas 5–7 §§ samt 10 § första och andra styckena lagen (1985:982) om näringsidkares rätt att sälja saker som inte har hämtats. Vid tillämpningen av dessa bestämmelser ska vad som sägs om beställaren avse svaranden och vad som sägs om näringsidkaren avse den som har mottagit egendomen för förvaring. Avhysning från annat än bostad Om avhysning ska ske från annat än en bostad och svaranden inte tar hand om egendom som ska forslas bort och lämpligt förvarings- utrymme inte heller kan ordnas, får förordna att egendomen ska säljas. Om det kan antas att egendomen saknar försäljningsvärde får den förstöras. Om egendomen tillhör tredje man får den bara säljas eller förstöras om tredje man under- låter att ta hand om egendomen. Innan ett sådant förordnande meddelas ska svaranden och eventuell tredje man ges tillfälle att yttra sig. Försäljning av egendomen görs enligt de bestämmelser som gäller för utmätt lös egendom i allmänhet, dvs. enligt utsöknings- balkens åttonde och nionde kapitel, med den skillnaden att även bud som understiger vad som kan anses vara egendomens marknads- värde får antas (16 kap. 7 § UB). Beträffande genomförandet av verkställighet av handräckning och annan säkerhetsåtgärd hänvisar 16 kap. 12 § till bestämmelserna i 16 kap. 6 § UB. Det innebär bl.a. att vid behov får ombesörja transport av egendom, hyra utrymme för för- eller vidta andra liknande åtgärder samt att myndigheten är skyldig att magasinera egendom som uppenbarligen saknar värde innan den får bortskaffas (kastas). hantering av avhysningsgods innebär praktiska svårigheter och kostar mycket pengar. Kost- naden för magasinering tas i första hand ut av svaranden och stannar i andra hand på staten. kostade magasinering av avhysnings- gods sammanlagt . Av den totala magasinerings- kostnaden fick staten stå för . uppgick totalkostnaden till . Av denna kostnad fick staten stå för . Lagstöd för att vid avhysning från bostad ska få kasta egendom som uppenbart saknar värde eller av annat skäl inte bör förvaras Nuvarande reglering i 16 kap. 6 § UB utgår från att allt avhys- ningsgods som anträffas i en bostad kan magasineras . Detta är dock inte alltid möjligt. kan t.ex. inte transportera bort och magasinera egendom som är brandfarlig eller angripen av ohyra. kastar sådan egendom. I avsaknad av lagstöd är det dock osäkert om och i vilken utsträckning myndigheten verkligen får göra det. Vi föreslår att det införs ett tydligt lagstöd som befäster en praktiserad ordning och undanröjer den osäkerhet som finns om hur avhysningsgods ska hanteras. Vi föreslår därför ett tillägg i nuvarande 16 kap. 6 § UB (vår föreslagna 15 kap. 5 § UB) som inne- bär att egendom som uppenbart saknar värde eller av annat skäl inte bör förvaras får kastas i samband med avhysningsförrättningen. Innan sådan åtgärd vidtas ska parterna underrättas om det kan ha betydel- se för dem. Bestämmelsen moderniseras språkligt genom att begreppet bort- skaffas ändras till kastas och begreppet anmanas ändras till uppmanas. Dessa ändringar innebär inte någon förändring i sak. En effektivare hantering av övrigt avhysningsgods som anträffas i bostad? En annan fråga som vi övervägt är om det bör införas en möjlighet för att kasta egendom som svaranden inte visar intresse för och som uppenbart saknar ekonomiskt värde eller har ett lågt försäljningsvärde redan i samband med avhysningen från en bostad. Enligt dagens bestämmelser måste denna egendom trans- porteras bort och magasineras innan den kan kastas. Som framkommit ovan stannar den största delen av magasinerings- kostnaderna på staten. Avhysning från en bostad är en av de mest ingripande utsöknings- åtgärder enskilda kan råka ut för. Dessutom påverkar avhysningen inte bara svaranden, utan även svarandens familj och eventuell annan tredje man som bor eller tillfälligt uppehåller sig i bostaden. Det går alltså inte att bortse från att egendom som tillhör andra än svaran- den kan komma att transporteras bort från bostaden. I ett sammanhang där en person precis förlorat sin bostad och kanske ännu inte har någon ersättningsbostad är inte särskilt . Med beaktande av de olägenheter en avhysning inne- bär för svaranden och övriga som påverkas av avhysningen anser vi att gällande reglering om att egendom inte får kastas förrän är rimlig och bör bestå. Svaranden bör ges möjlighet att redan i ett tidigt skede av avhys- ningsförfarandet avstå från sin egendom. I vissa fall kan ”onödig” magasinering med därtill förenade kostnader undvikas om svaran- den medger att egendom kastas. När frågan aktualiseras bör svaran- den också upplysas om skyldigheten att svara för de transport- och magasineringskostnader som uppstår i målet. En sådan ordning kräver inte några lagstiftningsåtgärder utan kan införas genom en ändring av interna handläggningsrutiner. En effektivare hantering av avhysningsgods vid verkställighet av handräckning eller annan säkerhetsåtgärd än kvarstad Vad som gäller vid verkställighet av handräckning eller annan säker- hetsåtgärd än kvarstad regleras i nuvarande 16 kap. 12 § UB (vår föreslagna 16 kap. 2 § UB) som hänvisar till nuvarande 16 kap. 6 § UB (vår föreslagna 15 kap. 5 § UB), dvs. bestämmelsen som reglerar hur avhysningsgods ska hanteras när avhysning verkställs i en bostad. När verkställigheten sker i annat än en bostad är det en mer ända- målsenlig ordning att skyldigheter att hantera egendom följer bestämmelsen som gäller vid avhysning från annat än en bostad. Vi föreslår därför ett tillägg i nuvarande 16 kap. 12 § UB (vår föreslagna 16 kap. 2 § UB) som hänvisar till våra föreslagna bestämmelser i 15 kap. 5 och 6 §§ UB. En sådan ändring kommer innebära att vid verk- ställighet i annat än en bostad inte behöver magasinera egendom i lika stor utsträckning som . 11 Avgifter och rättegångskostnader Utsökningsbalkens sjuttonde kapitel innehåller bestämmelser om kostnader hos . Bestämmelser om förrätt- ningskostnader har meddelats i förordningen (1992:1094) om av- gifter vid . I fråga om rättegångskostnader som uppstår i överklagade utsökningsärenden vid tingsrätt, hovrätt eller HD är bestämmelserna i artonde kapitel tillämpliga (se 18 kap. 1 § tredje stycket UB och 32 § lagen [1996:242] om domstolsärenden). I våra direktiv (bilaga 1) anges det inte att vi särskilt ska över- väga frågor om avgifter och rättegångskostnader i utsöknings- förfarandet. I avsnitt 1.4 har vi avgränsat vårt uppdrag på så sätt att vi inte överväger större systemövergripande förändringar eller större ändringar i frågor som rör statens finanser, t.ex. avgifters storlek och de skillnader som finns i dessa avseenden mellan mål där sökanden är staten och enskilda borgenärer. I vårt uppdrag ligger dock att föreslå andra åtgärder för ett effektivare utsöknings- förfarande och att överväga om viss praxis bör kodifieras. Mot denna bakgrund överväger vi i detta kapitel vissa särskilda frågor om avgifter och rättegångskostnader i utsökningsförfarandet. Enligt direktiven ska vi överväga frågor om de skillnader som finns i regelverket för olika former av ägt boende alltjämt är sakligt moti- verade, samt vid behov lämna förslag hur skillnaderna kan undan- röjas. Inom ramen för denna fråga överväger vi om skillnaderna när det gäller avgifter vid tvångsvis försäljning alltjämt är motiverade. Dessa överväganden finns i kapitel 9. 11.2.1Lagtekniska ändringar tydliggör att såväl sökanden som svaranden kan medges befrielse från att betala förrättningskostnaderna Vårt förslag: Lagtekniska ändringar görs i utsökningsbalkens sjuttonde kapitel som tydliggör att såväl sökanden som svaran- den kan befrias från skyldighet att betala förrättningskostnader. Gällande reglering om ansvaret för förrättningskostnaderna Utsökningsbalkens sjuttonde kapitel innehåller bestämmelser om kostnaderna hos . Enligt 17 kap. 1 § UB får det tas ut en årlig grundavgift för allmänna kostnader vid hand- läggningen av utsökningsmål. Det får även i övrigt tas ut ersättning för statens kostnader, s.k. förrättningskostnader, för förfarandet hos . Bestämmelser om förrättningskostnader har meddelats i förord- ningen (1992:1094) om avgifter vid . Ersätt- ning för förrättningskostnaderna tas ut i utsökningsmål och andra mål om verkställighet i form av grundavgift, förberedelseavgift, försäljningsavgift och särskild avgift, s.k. utsökningsavgifter, om inte annat är särskilt föreskrivet. Någon avgift tas inte ut om ansökan avvisas eller inte föranleder någon verkställighetsåtgärd (2 och 3 §§ förordningen om avgifter vid ). Sökandens ansvar för förrättningskostnader regleras i 17 kap. 2– 5 §§ UB och bestämmelser om uttagandet av förrättningskost- naderna finns i kapitlets 6–11 §§. Särskild föreskrift finns i 12 § beträffande parternas kostnader i tvist vid fördelning. Enligt 17 kap. 2 § UB ansvarar sökanden mot staten för förrätt- ningskostnaderna i målet om inte annat gäller enligt kapitlets 3 eller 4 §§ eller enligt särskild föreskrift. Om sökanden inte betalar ny grundavgift inom förelagd tid får skriva av målet. När det gäller kostnader för en åtgärd som har begärts av någon annan än sökanden i målet, ska den som begärt åtgärden anses som sökande. När en fastighet har dragits in i försäljning av en gemensamt intecknad fastighet enligt 12 kap. 49 § UB ska sökanden i målet ansvara även för kostnader som uppkommer på grund av indragningen, om han eller hon har sämre rätt än den som har be- gärt indragning. Enligt 17 kap. 3 § UB ansvarar sökanden inte för förrättnings- kostnaderna för utmätning enligt 7 kap. 21 § UB eller för hand- räckning enligt 8 kap. 18 § UB som behövs för att en köpare ska komma i besittning av lös egendom eller bostad. Sökanden ansvarar inte heller för förrättningskostnaderna i mål om utmätning för fordran som vid utmätning av lön har företrädesrätt enligt 7 kap. 14 § UB. Vid avhysning ansvarar sökanden inte för kostnader för förvaring av svarandens egendom eller för andra åtgärder som väsentligen avser att skydda svaranden mot förlust. Detsamma gäller för kostnader för försäljning enligt nuvarande 16 kap. 7 § UB. Av 17 kap. 4 § första stycket UB följer att om det finns särskilda skäl får medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala förrättningskostnaderna. Om begär det ska sökanden förskottera förrättningskostnader som sökanden ansvarar för. Av 17 kap. 5 § första stycket UB framgår uttryckligen att staten, kommun, lands- ting och kommunalförbund inte är skyldiga att lämna sådant för- skott. Enligt bestämmelsens andra stycke får Kronofogdemyndig- heten ställa in verkställighet och häva vidtagna åtgärder om förskott inte betalas inom förelagd tid. Om förskottet avser en grundavgift får målet skrivas av. En ny rubrikindelning för att tydliggöra gällande ordning Som framgått ovan gäller enligt 17 kap. 4 § första stycket UB att får medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala förrättningskostnaderna, om det finns sär- skilda skäl. Enligt uttalande i förarbeten och HD:s nedan återgivna uttalande i rättsfallet NJA 2008 s. 115 är denna reglering även tillämplig för svaranden. Enligt 17 kap. 4 § första stycket UB får , om det finns särskilda skäl, medge befrielse helt eller delvis från skyldig- heten att betala förrättningskostnaderna. Bestämmelsen fick sin nuvar- ande lydelse . I den tidigare lydelsen reglerade bestämmelsen endast möjligheten att befria en sökande från det ansvar för kostnaderna som åläggs denne i 17 kap. 2 §. När det gällde svaran- dens betalningsskyldighet för kostnaderna fanns före en regel i 18 § förordningen (1992:1094) om avgifter vid Kronofogde- Den regelns första stycke hade, såvitt nu är av intresse, i huvudsak samma lydelse som nuvarande bestämmelse i 17 kap. 4 § första stycket UB. Beslut enligt dåvarande 18 § första stycket i förord- ningen fick inte överklagas. Av förarbetena till lagändring framgår att avsikten med änd- ringen var att enhetligt i UB reglera möjligheterna att medge befrielse från att betala förrättningskostnaderna. Det uttalades att bestämmelsen är avsedd att kunna användas i fråga om såväl sökandens som svaran- dens ansvar (prop. 1994/95:92 s. 53 och 66). Genom att 17 kap. UB i övrigt lämnades oförändrat vid lagändringen kom bestämmelsen i 4 § att stå kvar efter underrubriken ”Sök- andens ansvar för förrättningskostnader”. Övriga bestämmelser under denna rubrik gäller enbart sökandens ansvar. Såväl ordalydelsen av 4 § som förarbetena ger emellertid klart uttryck för att bestämmelsen är tillämplig även när som i detta fall det är svaranden som begärt be- frielse från att betala grundavgift. har också prövat B.-G.J:s begäran med utgångspunkt i bestämmelsen. Som tingsrätten angett får enligt 18 kap. 5 § 4 UB ett beslut av Krono- fogdemyndigheten i en fråga som avses i 17 kap. 4 § första stycket inte överklagas. Överklagandeförbudet kan inte anses stå i strid med rätten till domstolsprövning enligt . Hovrättens beslut skall därför upphävas och tingsrättens avvisningsbeslut fastställas. Gällande ordning bör tydliggöras. Vi föreslår därför att det närmast före 17 kap. 4 § införs en ny rubrik med lydelsen Undantag från skyldigheten att betala förrättningskostnader och att det i bestämmel- sens första stycke införs ett förtydligande enligt vilket det framgår att får befria sökanden eller svaranden från skyldigheten att betala förrättningskostnaderna. Vidare före- slår vi att det närmast före 17 kap. 5 § införs en ny rubrik med lyd- elsen Sökandens skyldighet att betala förrättningskostnader i förskott. 11.2.2Behövs särreglering för indrivningsmål enligt vad som föreskrivs i 17 kap. 13 § UB? Våra bedömningar och förslag: Vi föreslår inte någon ändring av gällande undantag från bestämmelserna i 17 kap. 2 och 3 §§ samt 4 § första stycket UB för mål som ska handläggas enligt indrivningslagen. Frågor om statens ansvar för förrättnings- kostnader i utsökningsmål får utredas i särskild ordning. Av 17 kap. 5 § UB framgår att bl.a. stat och kommun inte är skyldiga att förskottera förrättningskostnader. Det behövs därför inte något uttryckligt undantag för denna bestämmelse i 17 kap. 13 § UB. Hänvisningen till kapitlets 5 § tas bort. Utsökningsavgifter tas ut även i allmänna mål, men staten och kommuner är i egenskap av sökande befriade från skyldigheten att betala förrättningskostnader när kostnaderna inte kan betalas av svaranden. Som en konsekvens är stat och kommun också befriade från skyldigheten att betala förskott för förrättningskostnader. Enligt 17 kap. 13 § UB gäller inte bestämmelserna i kapitlets 2 och 3 §§, 4 § första stycke och 5 § om sökandens ansvar för förrätt- ningskostnader i allmänna mål. Även om det inte uttryckligen framgår av 17 kap. 13 § UB är inte heller 17 kap. 11 § andra stycket UB tillämplig i allmänna mål. Enligt den bestämmelsen gäller att om sökanden inte har för- skotterat förrättningskostnad för vilken han eller hon ansvarar och kostnaden inte heller får eller har kunnat tas ut hos svaranden i målet får kostnaden genast utsökas hos sökanden. Frågor om statens ansvar för förrättningskostnader i utsökningsmål får utredas i särskild ordning Företrädare för borgenärskollektivet har framfört synpunkter på att staten i egenskap av borgenär inte har ett sekundärt ansvar för förrättningskostnaderna i utsökningsmålen. Det har framförts att gällande ordning innebär att staten i sin egenskap av borgenär, belastar utsökningsförfarandet med kostnader i utsökningsmål där det inte går att utmäta pengar hos svaranden som ens täcker för- rättningskostnaderna. De har ifrågasatt om gällande ordning är rimlig och om den överhuvudtaget är i överensstämmelse med de regler som finns för finansiering av statlig verksamhet och avgifts- uttag. Detta är en sådan systemövergripande fråga som vi har av- gränsat från vårt uppdrag (se avsnitt 1.4). Frågan får således utredas i särskild ordning. Vi föreslår därför inte någon ändring av gällande undantag från bestämmelserna i 17 kap. 2 och 3 §§ samt 4 § första stycket UB för mål som ska handläggas enligt indrivningslagen. Det behöver inte föreskrivas något uttryckligt undantag från 17 kap. 5 § UB I 17 kap. 5 § UB regleras möjligheten för att begära att sökanden förskotterar förrättningskostnader som sökanden ansvarar för. Om förskott inte betalas inom förelagd tid får ställa in verkställigheten och häva vid- tagna åtgärder. Om förskottet i stället avser en grundavgift får myndigheten skriva av målet. Av bestämmelsen framgår uttryck- ligen att stat, kommun, landsting och kommunalförbund inte är skyldiga att lämna förskott. Det behövs därför inte något uttryck- ligt undantag för denna bestämmelse i 17 kap. 13 § UB (jfr 17 kap. 11 § UB som inte heller gäller i indrivningsmålen men som inte uttryckligen undantagits). Vi föreslår därför att 17 kap. 13 § UB ändras på så sätt att hänvisningen till 5 § tas bort. Vi föreslår även redaktionella ändringar i bestämmelsen. 11.2.3Sökanden ska inte betala någon avgift för utmätning på grund av skadestånd Vårt förslag: Personer som utsatts för brott ska inte betala sär- skilda avgifter i mål om utmätning för skadestånd som utdömts på grund av brottet. Personer som utsatts för brott ska inte ansvara för särskilda avgifter i mål om utmätning av skadestånd på grund av brottet Enligt 15 § förordningen (1992:1094) om avgifter vid Kronofogde- myndigheten gäller att i mål om utmätning för skadestånd på grund av brott behöver sökanden inte betala grundavgift, förberedelse- avgift eller försäljningsavgift. Sökanden kan dock bli ansvarig för annan särskild avgift enligt förordningens 13 §. Den särskilda avgiften motsvarar som regel den faktiska kostnaden och kan därför i vissa fall komma att uppgå till betydande belopp. Syftet med regleringen i förordningens 15 § torde vara att en person som utsatts för brott och som därför har fått rätt till skade- stånd inte ska behöva betala för att driver in det utdömda skadeståndet. Det är ologiskt att sökanden ska be- höva riskera att betala särskilda avgifter som kan uppkomma i målet. Vi föreslår därför att även särskilda avgifter ska undantas i förord- ningens 15 §. Konsekvensen av detta förslag är att staten i större utsträckning kan behöva stå det slutliga kostnadsansvaret för särskilda avgifter i utsökningsmål på grund av skadestånd. Enligt uppgift från Krono- fogdemyndigheten uppgick de särskilda avgifterna som slutligen kom att belasta sökande på grund av utmätning av skadestånd till . Denna kostnad kan givetvis variera kraftigt över åren och går inte helt att förutse. I sammanhanget kan kostnaden dock antas uppgå till ett högst försumbart belopp för staten. Den föreslagna ändringen har ett positivt signalvärde och kan få stor betydelse för enskilda personer som utsatts för brott. 11.2.4Statens ansvar för rättegångskostnader Våra bedömningar: HD har i rättsfallet NJA 2015 s. 374 fast- ställt principen att en enskild som vinner ett överklagat utmät- ningsmål, under vissa förutsättningar har rätt att få ersättning av staten för rättegångskostnader även när utmätningen skett för skattefordringar eller liknande. Denna princip bör lagfästas i lagen (1996:242) om domstolsärenden. Det bör också övervägas om principen även bör bli tillämplig i andra ärenden där staten inte är att betrakta som enskild part. Den frågan omfattas inte av vårt uppdrag utan bör utredas i särskild ordning. Vi lämnar därför inte något författningsförslag. Vid en sådan översyn kan även statens möjligheter att såsom vinnande part få sina rätte- gångskostnader ersatta övervägas. Utsökningsbalkens artonde kapitel innehåller bestämmelser om över- klagande av beslut och särskilda rättsmedel i utsökningsmål. Kom- pletterande föreskrifter finns i utsökningsförordningens sjuttonde kapitel. Enligt 18 kap. 1 § UB överklagas beslut till tingsrätt. Om inte något annat anges i kapitlet är lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) tillämplig när över- klaganden i utsökningsmål prövas. Enligt ärendelagens 32 § gäller att i ett ärende där enskilda är motparter till varandra får domstolen med tillämpning av rätte- gångsbalkens artonde kapitel förplikta den ena parten att ersätta den andra partens kostnader i ärendet eller det som i domstolen betalats med allmänna medel. Bestämmelsen gäller inte när staten är part. Om ett statligt organ är part i ärendet och har samma ställ- ning som en privat fysisk eller juridisk person, t.ex. därför att staten innehar en fastighet, kan staten dock behandlas som en enskild part vid tillämpning av bestämmelsen (prop. 1995/96:115 s. 117 f.). Enligt tidigare praxis har det inte varit möjligt att tillerkänna någon ersättning för rättegångskostnader i ett mål om utmätning för t.ex. skatter och böter. Skälet för detta var att staten vid utmätning av sådana fordringar inte är att anse som en enskild part. Rättsfallet NJA 2000 s. 109 behandlar frågan om en tredje man som hade överklagat ett beslut om utmätning av bl.a. böter och skatt och fått beslutet upphävt kan få ersättning för sina kostnader. Utmätningen hade hävts efter ett överklagande av den tredje mannen, som hade gjort gällande äganderätt till den utmätta egendomen. Enligt HD saknades det förutsättningar för att med stöd av 32 § ärendelagen tillerkänna den tredje mannen ersättning för rätte- gångskostnader eftersom staten intog ställning som allmän part i ärendet. I ett särskilt tillägg skrev justitierådet ”… Mot bakgrund härav framstår det som angeläget att det införs möjlighet att utdöma ersättning för kostnader även när utmätningsfordringen utgörs av skatter, böter och andra liknande anspråk”. I rättsfallet NJA 1998 s. 443 uttalade HD att i ett ärende där gäldenären hade överklagat ett beslut om utmätning för uttagande av böter, skatt och felparkeringsavgifter kunde staten inte jäm- ställas med en enskild part. I och med denna bedömning saknades det enligt HD anledning att tillämpa 32 § ärendelagen. I rättsfallet NJA 2012 s. 896 prövade HD i plenum en något annorlunda situation, nämligen verkställighet av betalningsskyldig- het för en privaträttslig skuld där staten genom på grund av utmätning trätt i den enskilde fordringsägarens ställe. HD:s majoritet redogjorde för den praxis som redovisats ovan och kom därefter fram till att staten i ett sådant fall som det nu aktuella bör anses som en enskild part, trots att fordringen är utmätt för skatteskulder. Till skillnad från de ovan nämnda avgörandena hand- lade alltså detta mål om verkställighet avseende betalningsskyldig- het för en privaträttslig skuld, där på grund av utmät- ning hade trätt i den enskilde fordringsborgenärens ställe och sökte verkställighet av fordringen för dennes räkning. I en skiljaktig mening ansåg fem justitieråd att rättsläget borde ändras på så sätt att dom- stolarna borde ändra tolkningen av 32 § ärendelagen så att kost- nadsreglerna i artonde kapitel i fortsättningen ska tillämpas i överklagade utsökningsmål såvitt avser tvist mellan all- män part som borgenär och tredje man. Två andra justitieråd ansåg att det krävdes en författningsändring för att bryta den praxis som slagits fast i NJA 2000 s. 109. dom i målet Stankiewicz mot I en dom från i målet Stankiewicz mot (ECHR 46971/99) konstaterade domstolen att avsak- naden av möjligheten att få ersatt sina rättegångskostnader, i vissa fall kan strida mot bestämmelse om rätten till en rättvis rättegång. Bakgrunden i det målet var att en privat- person hade köpt en fastighet på offentlig auktion. Den polska staten överklagade genom den allmänne åklagaren köpet. Köparen vann slutligen processen.