sou · H4B37 · 2016-02-03 00:00:00 — Då endast uppgifter spritts (ej bilder eller filmer) bör allmänt åtal väckas endast då en stor spridning har skett och då särskilt integritetskränkande uppgifter av sexuell art har spritts. Att det krävs ”stor” spridning är ett lägre ställt krav än ”omfat- tande” spridning, vilket tidigare förutsattes för att väcka allmänt åtal. Allmänt åtal ska endast väckas i undantagssituationer vid sprid- ning av uppgifter om att någon är brottslig. Om uppgiften är riktig bör utgångspunkten vara att allmänt åtal inte ska väckas. Detsamma ska gälla om det är helt uppenbart att målsäganden inte har begått brottet. Det ska alltså krävas osanna påståenden om mycket allvarlig brottslighet och att det är särskilt ägnat att framkalla missaktning, exempelvis utpekande av någon som pedofil eller våldtäktsman. En förutsättning är att uppgifterna i sig ska vara särskilt klander- värda från en objektiv utgångspunkt. Vidare är det viktigt att i det enskilda fallet bedöma vilka konsekvenserna blivit för mål- säganden med anledning av att uppgifterna spritts. Det krävs också för allmänt åtal att det skett en stor spridning av dessa särskilt klandervärda uppgifter. Om det förfarande som är aktuellt bedöms som grovt förtal finns det större anledning att överväga allmänt åtal än i de fall då förfarandet bedöms som förtal. Någon av de ovan angivna situ- ationerna bör också föreligga för att ett allmänt åtal över- huvudtaget ska kunna komma i fråga. 13.5Behovet av och inriktningen för en reform Bedömning: Bestämmelsen om förtal bör ha ett skyddsintresse som svarar mot dagens behov av att skydda enskilda mot att få sitt anseende skadat. Bestämmelsen behöver därför moderni- seras och utformas så att den praxis som har växt fram kodifie- ras och så att den fortsatta tillämpningen kan utvecklas i takt med avgöranden i . Bestämmelsen bör liksom ge utrymme för en avvägning mellan yttrandefriheten och skyddet för privatlivet. Enligt våra direktiv ska vi analysera om det straffrättsliga skyddet för den personliga integriteten är ändamålsenligt eller om det bör förändras. Eventuella brister i det straffrättsliga skyddet ska redo- visas och analysen ska göras i ljuset av de nya möjligheterna till elektronisk kommunikation. Utifrån detta ska vi – beträffande bl.a. förtal – ta ställning till om bestämmelsen bör förtydligas, utvidgas eller ändras på något annat sätt. I direktiven anges att en lagstiftning om förtal måste ge ut- rymme att göra en avvägning mellan yttrandefriheten och skyddet för den personliga integriteten i det enskilda fallet. Nuvarande straffbestämmelser måste enligt direktiven i allt väsentligt anses vara ändamålsenliga i det avseendet. Fråga bör dock enligt direktiven analyseras. Dessutom anförs i direktiven att det för straffansvar förutsätts att det är fråga om en uppgift som ska ha en viss bestämdhet och att uppgiften lämnas till någon annan än den som beskylls. I princip krävs att dess sanningshalt kan prövas. I direktiven pekas på att det finns olika uppfattningar i fråga om vilken grad av bestämdhet som bör krävas. I rättspraxis har det prövats i vilken utsträckning nedsättande värdeomdömen kan utgöra förtal. Vi ska enligt direktiven analysera om bestämmelsen på ett lämpligt sätt ger uttryck för vilka slags uppgifter som bör omfattas eller om gränsen i praxis har satts för högt eller för lågt. 13.5.2Skyddsintresset för bestämmelsen om förtal Teknikutveckling ger nya möjligheter att sprida information Förtalsbrottet har inte reformerats sedan det infördes . har mycket hänt som har betydelse för både informationsinhämtning och informationsspridning. var uppgifter om människor i första hand det som direkt kunde iakttas Med andra ord handlade det till största del om sådant som den enskilde själv valde att vara öppen med eller i vart fall inte gjorde något för att dölja. Digitaliseringen och det allt mer utpräglade informationssam- hället innebär att mängden uppgifter om någon som kan anses ned- sättande och integritetskränkande och som är tillgängliga för andra har ökat väsentligt. Det digitaliserade informationssamhället inne- bär också att det finns stora möjligheter att sprida information om någon till andra. Människor umgås i andra sociala strukturer . Såväl mänsklig interaktion som utbyte och inhämtning av information om andra människor kan ske på väsentligt fler arenor . Allt fler kontaktytor och sammanflätade informationskanaler inne- bär också att människors kunskaper om andra ökar. Den som nås av viss information om någon har ofta redan omfattande förkun- skaper om den personen. Vad som ska anses vara nedsättande behöver formuleras om Förtalsbrottets skyddsintresse har uttryckts som skyddet för den ”objektiva äran” och den aktning och det anseende som en person har i andra människors ögon. Begrepp som ”ära” och ”aktning” kan framstå som föråldrade. En befogad fråga blir då vad som är ändamålsenligt att skydda och i förlängningen om förtals- brottets skyddsintresse är det samma som . Man behöver också ställa frågan om dagens förhållanden innebär att omfattningen av den straffrättsliga regleringen bör vara densamma som tidigare eller kanske öka eller minska. Oavsett en kanske föråldrad begreppsbildning beskrivs i pro- positionen förtalsbrottets natur och grunden till dess kriminalisering på ett sätt som enligt vår mening bör ha fortsatt giltighet: 92 Människan i ett samhälle, icke minst i ett modernt samhälle, är hän- visad att på olika sätt och i olika plan leva i gruppgemenskap med andra. Om därför någon angriper annan genom att om honom utsprida nedsättande uppgifter och därigenom försöker inrikta gruppens känslor mot honom, så kan detta vara ett farligt angrepp, som för den 1962:10 B s. 141. angripne kan leda till uteslutning ur gruppgemenskapen eller för- svårande livsbetingelser på olika sätt. Vad förtalsbrottet avser att motverka är alltså risken att andra människor får en negativ uppfattning om en person på grund av uppgifter som sprids om denne och de sociala skadeverkningar som i sin tur kan följa på detta. Av relevans blir då i första hand de sociala värderingarna inom den krets av personer som den utpekade tillhör – det är ju inom denna grupp som sociala skadeverkningar kan uppstå. Det kan även uttryckas på så sätt att den utpekades anseende kan skadas hos den krets av personer som är av betydelse för den utpekade. I förarbetena uttalade departementschefen att en avvägning måste göras mellan den enskildes skydd mot obehöriga angrepp och skyddet för yttrandefriheten, samt att den avvägningen måste bli beroende av gängse samhälleliga värderingar som kan komma att förskjutas med samhällsutvecklingen.93 Redan bedömningen av vad som kan anses nedsättande uppgifter och vilka uppgifter som kan riskera att leda till negativa sociala skadeverkningar, blir enligt vår mening beroende av rådande samhällsvärderingar och hur dessa kan påverkas av samhällsutvecklingen. Något annat avsågs heller knappast när lagstiftningen infördes. Att bedöma vad som utgör en brottslig handling utifrån vad som utgör rådande samhällsvärderingar är givetvis i många fall för- enat med betydande svårigheter. Särskilt svårt blir det, då det räcker för straffansvar för förtal att värderingarna inom den per- sonkrets som den utpekade tillhör kan leda till negativa sociala skadeverkningar. Samhälleliga värderingar är inte konstanta utan förändras, bl.a. som ett resultat av ett alltmer utpräglat informationssamhälle och allt större internationalisering. Domstolarnas ställningstaganden gällande vilka uppgifter som kan vara ägnade att utsätta någon för andras missaktning innebär att domstolarna själva bidrar till att definiera vilka som är de rådande samhällsvärderingarna. Förtalsbrottet är därför av flera skäl – vågar vi nog påstå – ett av de brott som innebär störst utmaning för rättsväsendet att hantera. 1962:10 B s. 142. Flera av de exempel som framfördes av på omständigheter som kan hänföras till förtal torde – utifrån dagens värderingar – i stort sett sakna relevans. Uppgifter om att en kvinna har våldtagits eller bedragits av en sol- och vårare eller uppgifter om att någon är homosexuell, kan knappast anses ned- sättande. Lämnande av sådana uppgifter kan då inte leda till ansvar för förtal. Åtminstone blir det fallet om utgångspunkten för den straffrättsliga bedömningen är de värderingar som är allmänt rådande eller förhärskande i de allra flesta sociala strukturer. Sprid- ning av sådana uppgifter kan däremot i många fall innebära ett integritetsintrång som – utifrån skyddet för privatlivet och den personliga integriteten – bör mötas av en straffrättslig reaktion. I avsnitt 10.6 föreslår vi att spridning av sådana uppgifter ska kunna omfattas av en ny straffbestämmelse om olaga integritetsintrång. I förtalsbestämmelsen är det reglerat särskilt att någon utpekar någon annan som ”klandervärd i sitt levnadssätt”. Uppgifter om någon – vilka kan påverka andras uppfattning om denne på ett negativt sätt – kan givetvis i större eller mindre omfattning ta sikte på levnadsvanor, beteenden och liknande. Rekvisitet ”klandervärd i sitt levnadssätt” torde dock närmast förutsätta en moralisk värdering av ett visst levnadssätt – något som bör vara främmande för dagens rättsordning. Det finns därför enligt vår mening knapp- ast något behov av att reglera detta särskilt i förtalsbestämmelsen. Åtalsprövningsregelns tillämpning bör analyseras Enligt den åtalsprövningsregel som finns i 5 kap. 5 § BrB får åtal för förtal väckas endast om det kan anses påkallat från allmän synpunkt.94 Avgörande ska – enligt de anvisningar som utarbetat – vara att det finns ett klart samhällsintresse av att brottet beivras eller om det finns starka skäl med hänsyn till målsäganden. Regeln har ändrats genom att kravet på ”särskilda skäl” tagits bort. Som redovisas i avsnitt 13.4.3 har utfärdat vägledning gällande bestämmelsens tillämpning. Enligt vår bedömning innebär riktlinjerna – och särskilt de kon- kreta exempel som ges – att det förutsätts allvarliga kränkningar av 94 Se avsnitt 13.4 om åtalsprövningsregeln. den personliga integriteten eller annars ett förtalsbrott av ett mycket allvarligt slag för att allmänt åtal ska komma ifråga. Det kan i sammanhanget vara viktigt att lyfta fram att rikt- linjerna, och även tillämpningen i övrigt av bestämmelsen, bör övervägas med jämna mellanrum eftersom de har mycket stor betydelse för åklagarnas beslut om åtal ska väckas eller inte. I likhet med vad som gäller vid prövningen av själva förtalsregeln, bör nämligen prövningen av vad som är ”påkallat från allmän synpunkt” göras utifrån rådande samhällsvärderingar. Vilka brott det finns ett samhällsintresse att beivra måste därför omprövas i takt med sam- hällsutvecklingen och ändrade samhällsvärderingar. Den tekniska utvecklingen och samhällsutvecklingen i övrigt kan också innebära att det bör tas större hänsyn till brottsoffrets intresse av att åklagare inleder en förundersökning och tar ställning i åtalsfrågan. I likhet med vad som gäller för ansvarsregeln är det alltså inte fråga om någon statisk regel – även om ordalydelsen i lagtexten kommer att förbli densamma framöver. Bestämmelsen om förtal har ett skyddsintresse som är vidare än den personliga integriteten Förtalsbrottet avser att skydda den uppfattning som andra har om en person. Det är det anseende som en person har som ska skyddas från nedsättande uppgifter. Skyddsintresset för bestämmelsen om förtal kan därför inte sägas handla om den privata sfären utan det är vidare och gäller uppgifter som inte behöver vara helt privata men som påverkar den respekt och det anseende en person har hos andra människor. Vi förslår i avsnitt 10.6 att det i 4 kap. BrB ska införas en ny straffbestämmelse om olaga integritetsintrång till skydd för den personliga integriteten. Bestämmelsen tar sikte på intrång i integriteten genom spridning av typiskt sett integritetskränkande uppgifter eller bilder, t.ex. uppgifter om sexualliv och hälsa eller bilder där någons nakna kropp exponeras. Att en mycket privat uppgift sprids om någon innebär inte nöd- vändigtvis att uppgiften kan anses nedsättande och riskera att den utpekade utsätts för andras missaktning. Som återges i avsnitt 10.2.1 och 13.3.4 innebär dock praxis att spridning av integritets- kränkande uppgifter i vissa fall ändå ansetts utgöra förtal. också utvecklas i avsnitt 10.2.1 har det ansetts att förtalsbestäm- melsen i sådana fall blir tolkad på ett något pressat sätt. Det skyddsintresse som angrips har i vissa fall mer varit privatlivet och den personliga integriteten än äran och anseendet. I avsnitt 10.5.5, där vi utvecklar inriktningen av reformen, anger vi därför att det nya brottet olaga integritetsintrång bör ha företräde framför för- talsbrottet, i de fall det skyddsintresse som angripits i första hand är privatlivet och den personliga integriteten. I de fall det som angrips i första hand inte är privatlivet och den personliga integriteten utan angreppet består i nedsättande uppgifter behöver förtalsbestämmelsen tillämpas till skydd för den angripnes anse- ende. I det följande analyseras hur valet mellan de två straff- bestämmelserna kan behöva göras. Den straffbestämmelse om olaga integritetsintrång som vi före- slår i avsnitt 10.6 är relativt snävt avgränsad och syftar till att om- fatta mer allvarliga fall av integritetsintrång genom spridning av integritetskränkande uppgifter. Den ska i huvudsak endast gälla vissa särskilt angivna slag av uppgifter. För straffansvar ska det inte räcka med att uppgiften har lämnats till någon annan – dvs. till någon eller några enstaka personer. Bestämmelsen tar endast sikte på fall av spridning och förutsätter därför att de integritets- kränkande uppgifterna har tillgängliggjorts för fler än ett fåtal per- soner. Det innebär att den som lämnar uppgifter vars exponering utgör ett integritetsintrång, men där rekvisiten för brottet olaga integritetsintrång ändå inte är uppfyllda, även fortsättningsvis kommer att kunna dömas för förtal – förutsatt att uppgiftsläm- nandet omfattas av samtliga brottsförutsättningar enligt 5 kap. 1 § BrB. Bestämmelsen om olaga integritetsintrång ska inte gälla inom det grundlagsskyddade området. I sådana fall kommer därför även fortsättningsvis förtalsbrottet att tillämpas i linje med den praxis som gällt och alltså även på uppgifter som gäller privatlivet och integriteten. I några avseenden kommer det att finnas ett väsentligt tillämp- ningsområde för förtalsbrottet som knappast kommer att tangera tillämpningsområdet för olaga integritetsintrång. integritets- intrång ska som utgångspunkt endast gälla sanna uppgifter – när spridningen innebär att andra kan ”smygtitta” in i den utsattes Falska eller annars helt manipulerade uppgifter ska därför inte omfattas av det nya brottet. I de fall den falska upp- giften bedöms som nedsättande, kan även fortsättningsvis ansvar för förtal komma i fråga. Också sanna uppgifter kommer i många situationer att falla ut- anför tillämpningsområdet för det nya brottet olaga integritets- intrång. Det kommer att gälla vissa uppgifter som visserligen kan upplevas som integritetskänsliga, men som inte berör den innersta privata sfären och därför inte omfattas av bestämmelsen. Det kan exempelvis gälla uppgifter om ekonomi, yrkesverksamhet eller uppgifter om någons brottsbelastning. Även fortsättningsvis kommer straffansvar för spridning av sådana uppgifter därför att omfattas av förtalsbestämmelsen, under förutsättning att upp- gifterna kan anses nedsättande. Förtalsbrottet ska skydda den enskilde från risken för allvarliga sociala skadeverkningar genom att någon lämnar uppgifter om den enskilde som påverkar andras uppfattning om denne på ett negativt sätt, dvs. skadar dennes anseende. Förtalsbrottet kan därför sam- manfattningsvis sägas ha ett vidare skyddsintresse än den person- liga integriteten – även om intressena ofta sammanfaller. 13.5.3Kravet på uppgifternas bestämdhet Bedömning: Kravet på bestämdhet hos de uppgifter som kan omfattas av förtal har kommit att sättas relativt lågt i praxis. Gränsen i praxis har enligt vår bedömning dock inte satts för lågt. Det finns inte skäl att försöka åstadkomma en utveckling där gränsen sätts ännu lägre eller högre, utan den gräns för en uppgifts bestämdhet som har definierats genom rättspraxis bör ha fortsatt giltighet. Kravet på bestämdhet gällande vilka uppgifter som kan omfattas av förtal sätts relativt lågt i praxis Enligt våra direktiv ska vi särskilt analysera om förtalsbestäm- melsen på ett lämpligt sätt ger uttryck för vilka slags uppgifter som bör omfattas eller om gränsen i praxis satts för högt eller för lågt när det gäller hur bestämd en uppgift som lämnas om någon annan behöver vara. Förtalsbestämmelsen har aldrig varit tänkt att endast omfatta påståenden om konkreta gärningar eller omständigheter, på det sätt förordade. Som framgår i redovisningen av gällande rätt lade lagstiftaren tyngdpunkten vid att ett uttalande, för att vara straffbart, ska vara ägnat att utsätta den utpekade för andras missaktning.95 framfördes att det måste vara fråga om uttalanden med en viss bestämdhet för att förtalsansvar ska komma i fråga, och att det i andra fall endast kan bli fråga om ansvar för förolämpning. För att uppnå den avgränsningen infördes – såsom förarbetena får tolkas – kravet på att innehållet ska vara ägnat att utsätta den utpekade för andras missaktning. I lagtexten exemplifieras det genom att det anges att förtalet kan bestå i att utpeka någon som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt. Som rättsläget har uttolkats i doktrinen omfattas inte rena värdeomdömen av förtalsregeln. Å andra sidan är enligt doktrin- uttalanden kravet på konkretion knappast särskilt högt ställt. För- utsatt att ett omdöme om någon kan anspela på, eller innefatta, ett bakomliggande förhållande kan det utgöra förtal. I doktrinen anges att uppgiften ska ha en sådan bestämdhet att dess sanningshalt ska kunna prövas. Detta krav torde även följa av lagtextens konstrukt- ion, genom dess andra stycke om ansvarsfrihet. Förarbetena är möjligen oklara på den punkten, men utesluter på intet sätt att uppgiften ska ha sådan bestämdhet att dess sanningshalt ska kunna prövas. Utifrån de exempel som tas upp i doktrinen såsom tillräckligt bestämda för att utgöra förtal, torde det i vart fall teoretiskt gå att dra gränsen för det straffbara området utifrån förutsättningarna för att kunna föra sanningsbevisning. Det går att pröva sanningshalten av omdömen som ”hora” (huruvida någon har sålt sex), ”suput” (huruvida någon överkonsumerar alkohol), ”svindlare” (huruvida någon bedragit andra på pengar), ”gangster” (huruvida någon har kopplingar till grov eller organiserad brottslighet) och ”grovt ohederlig” (huruvida någon bryter mot lagar och/eller åtaganden mot andra). Detta sagt från ett teoretiskt perspektiv. I praktiken torde det i många fall inte vara möjligt att på något meningsfullt sätt 95 Se avsnitt 13.3.1. pröva sanningshalten i sådana omdömen. Utifrån samma resone- mang kan man nog hävda att det inte ens teoretiskt går att pröva någon sanningshalt i omdömen som ”ful”, ”äcklig”, ”värdelös” eller ”idiot”. En del ord kan under vissa omständigheter tänkas innehålla en kärna av verkliga eller påhittade faktiska förhållanden, medan de i andra fall uppenbarligen endast är värdeomdömen som omöjligen kan ges den tolkningen. Att exempelvis beskriva en flicka som ”hora” i samband med en diskussion om hennes sexuella vanor eller i andra sexuella sammahang, kan anses innebära ett påstående om promiskuitet eller till och med prostitution. Att kalla en fotbolls- spelare för ”hora” för att han eller hon skrivit på för en konkurre- rande fotbollsklubb kan aldrig ges den tolkningen, utan bör förstås som ett nedsättande värdeomdöme. En analys av praxis visar också att uppgiftskravet har berövats åtskilligt av sitt innehåll. I NJA 1992 s. 594 och NJA 1994 s. 637 har kravet på en uppgifts bestämdhet fått stå tillbaka för en be- toning av att det samlade förfarandet kunnat vara ägnat att utsätta målsäganden för missaktning.96 I praxis har även omdömen som närmast tar sikte på någons tillkortakommanden – och som därför i vart fall närmar sig värdeomdömen – kommit att omfattas av för- talsregeln (t.ex. ”kvackare”, ”klart olämplig som arbetsledare”, ”helt inkompetent som stadsarkitekt”). I det s.k. Instagrammålet hand- lade det om mycket lösa påståenden om sexuella beteenden och i vissa fall enbart sexuella preferenser. De uttalanden som i dessa fall i praxis har bedömts som förtal var kanske inte rena värdeomdömen. Å andra sidan torde man kunna säga att deras sanningshalt i de flesta fall rimligen inte skulle ha kunnat prövas på något meningsfullt sätt. Att det heller aldrig blev aktuellt i dessa fall hänger samman med att uppgiftslämnandet inte bedömdes som försvarligt (vilket ju innebar att frågan om uppgiftens sanningshalt saknade relevans).97 Slutsatsen måste enligt vår bedömning därför bli att det i praxis ställs ett relativt lågt krav på vilken grad av bestämdhet som krävs för att något ska anses som en uppgift som kan grunda ansvar för förtal. Ett uttalande som rimligen måste sägas innefatta en vär- 96Se avsnitt 13.3.2. 97Se avsnitt 13.3.2. dering – utan att för den skull utgöra ett rent värdeomdöme – kan föranleda förtalsansvar. Det kan gälla uttalanden om att någon är ”inkompetent”, ”olämplig” eller ”ohederlig”. Det avgörande torde vara om man – i vart fall teoretiskt – kan underbygga och alltså styrka omdömet med faktiska omständigheter. I praktiken torde det alltså inte för straffansvar krävas att det är fråga om en konkret uppgift som det i praktiken går att föra sanningsbevisning om. Uppgiften måste dock ta sikte på (eller i vart fall antyda) något som den utpekade har gjort, gör eller möjligen kan tänkas göra. Det är detta verkliga eller förmenta handlande som ska kunna väcka andras missaktning för att det ska vara fråga om en förtalande uppgift. Ett uttalande som uteslutande beskriver hur någon är eller uppfattas, utan att inbegripa vad någon gör, har gjort eller kan tänkas göra – är då att anse som ett renodlat värdeomdöme som enligt gällande rätt inte torde kunna omfattas av förtalsansvar. Vår slutsats blir att det ställs relativt låga krav på bestämdheten i en uppgift för att den ska kunna grunda ansvar för förtal. Dess- utom har det framförts att det är något oklart var gränsen går. Frågan är om det finns skäl att försöka åstadkomma en ändring av det rättsläget. Som det påtalades av departementschefen i förarbetena till förtals- bestämmelsen, talar yttrandefrihetsaspekter för att det bör finnas starkare skäl för kriminalisering – och därmed som utgångspunkt ett snävare tillämpningsområde – gällande uttalanden om någon i jämförelse med det som sägs till någon. Detta särskilt som förtal är ett yttrandefrihetsbrott som enligt TF och YGL kan begås i grundlagsskyddade medier och som inte helt sällan blir föremål för tryck- eller yttrandefrihetsprocesser. En genomgång av rättsfall från utvisar att rättsliga ingripanden mot uttalanden som mer innebär värdeom- dömen än uppgifter om faktiska omständigheter kan vara förenliga med artikel 10 i (se , Otchakovsky- och mot , Wabl mot , Hoffer och Annen mot och Tanner mot ). praxis utvisa att yttrandefrihetsaspekter kan påkalla en större försiktighet att ingripa mot ärekränkande värde- omdömen än motsvarande påståenden om faktiska omständig- heter98 Gränsen är inte för lågt satt Vi gör den bedömningen att utvecklingen i praxis torde innebära att det – i vart fall numera – ställs ett relativt lågt krav på vilket grad av bestämdhet som krävs för att ett uttalande eller en bild ska anses som en uppgift som kan grunda ansvar för förtal. Det skulle antagligen vara enkelt att åstadkomma en uppstram- ning av praxis och en avgränsning av förtalsbestämmelsen till fall där uppgifter har en tydligare bestämdhet.