sou · H4B356 · 2016-09-02 00:00:00 — Eftersom återförsäljarens skyldighet att ställa säkerhet gäller generellt täcker de nuvarande reglerna de krav på att återförsäljare ska ställa säkerhet som föreskrivs i direktivet, åtminstone i teorin. I praktiken åläggs emellertid alla återförsäljare att ställa samma, relativt låga, summa i säkerhet. Storleken på säkerheten är alltså inte relaterad till risken för att säkerheten ska behöva tas i anspråk eller storleken på de ersättningskrav som säkerheten i sådana fall kan behöva täcka, såsom föreskrivs i artikel 17 i direktivet. Det innebär att återförsäljare i de flesta fall åläggs att ställa säkerhet som inte kan komma att utnyttjas, som den säkerhet som i undantagsfall kan komma att utnyttjas i regel inte förslår för att ersätta resenärerna. Det är givetvis inte någon bra ordning. Utred- ningen föreslår att skyldigheten att ställa säkerhet i stället endast ska gälla de återförsäljare som enligt direktivet ska åläggas att ställa sådan säkerhet, dvs. de som till försäljning erbjuder paketresor som kombinerats av arrangörer som är etablerade utanför EES-området och som inte kan visa att arrangören har ställt säkerhet enligt rese- garantilagen. Den nuvarande begränsningen av i vilka fall säkerhet som ställts av en återförsäljare får tas i anspråk bör tas bort. Frågan om hur återförsäljaren i dessa fall ska kunna bevisa att arrangören uppfyller kravet på säkerhet till skydd vid insolvens framgår inte av direktivet. Utgångspunkten måste därför vara att det är upp till medlemsländerna att närmare föreskriva hur den be- dömningen ska göras. De allmänna krav på säkerhet till skydd vid insolvens som ställs upp i direktivet ska givetvis gälla även i dessa fall. Det framstår vidare som självklart att kravet på godtagbar Ändringar i resegarantilagen m.m. säkerhet ska anses vara uppfyllt i de fall återförsäljaren kan visa att arrangören har ställt säkerhet här i landet, i enlighet med rese- garantilagens bestämmelser. I linje med principen om ömsesidigt erkännande av andra medlemsstaters system för insolvensskydd bör återförsäljaren också anses ha visat att arrangören har ställt godtagbar säkerhet om arrangören har ställt säkerhet i enlighet med lagstiftningen i en annan medlemsstat. Däremot bör det enligt utredningens mening inte vara tillräckligt att återförsäljaren kan visa att arrangören har ställt säkerhet i arrangörens etableringsland, när detta inte är en medlemsstat. I dessa fall kan det vara svårt för resenären att i praktiken ta i anspråk säkerheten och kravet på effektiv säkerhet kan då sägas inte vara uppfyllt. Enligt utredning- ens mening bör undantaget utformas så att återförsäljarens skyldig- het att ställa säkerhet inte gäller när denna visar att arrangören har ställt säkerhet i enlighet med bestämmelserna i resegarantilagen. 7.3Vad ska säkerheten täcka och när ska den få tas i anspråk? Utredningens förslag: Resegarantilagen ska ändras så att säker- het som ställts för en paketresa respektive ett kopplat rese- arrangemang får tas i anspråk endast när och i den utsträckning de resetjänster som ingår i paketresan eller det kopplade rese- arrangemanget inte fullgörs till följd av insolvens hos arrangören respektive den näringsidkare som underlättat det kopplade rese- arrangemanget. Säkerhet som ställts för ett kopplat researrange- mang ska få tas i anspråk för att återbetala pengar som resenären har betalat till den näringsidkare som underlättat det kopplade researrangemanget. Säkerheten ska under vissa förutsättningar få tas i anspråk för att betala resenärens hemtransport och in- kvartering i avvaktan på hemtransporten. En presumtionsregel införs, som anger att bristande full- görelse ska anses bero på insolvens om inte annat visas eller framgår av omständigheterna. Ändringar i resegarantilagen m.m. Skälen för utredningens förslag: Säkerhet bör inte krävas för annat än insolvens Enligt artikel 17 i direktivet ska säkerheten avse återbetalning av alla betalningar som har gjorts av resenären eller för resenärens räkning i den mån som de relevanta tjänsterna inte fullgörs som en följd av arrangörens obestånd. Om en transport av passagerare ingår i paket- resan ska arrangören ställa säkerhet även för hemtransport av resenären och för inkvartering av resenären före hemtransporten. Vid sammanlänkade researrangemang ska näringsidkaren ställa säkerhet för alla betalningar som de mottar från resenärer i den mån en resetjänst som utgör en del av det sammanlänkade rese- arrangemanget inte fullgörs till följd av deras obestånd. Om närings- idkaren också är den som ansvarar för transporten av passagerare ska näringsidkaren också ställa säkerhet för hemtransport och för finansiering av inkvartering före hemtransporten (artikel 19.1 och 13.1 jämförd med artikel 17.2–5). I artikel 17.4 i direktivet anges att när fullgörandet av paketresan påverkas av arrangörens obestånd ska säkerheten vara tillgänglig kostnadsfritt för att säkerställa hemtransporter och, om så krävs, för finansieringen av inkvartering före hemtransporten. För rese- tjänster som inte har fullgjorts ställs i artikel 17.5 upp ett krav på att återbetalningar ska göras utan onödigt dröjsmål på resenärens begäran. I skäl 39 anges att skyddet bör göras tillgängligt så snart resetjänsterna, till följd av arrangörens likviditetsproblem, inte full- görs, inte kommer att fullgöras eller kommer att fullgöras endast delvis eller när en tjänsteleverantör kräver att resenären ska betala för dem. Enligt nu gällande bestämmelser i resegarantilagen får säkerheten tas i anspråk när en resa som omfattas av garantin ställs in eller av annan anledning inte blir av eller avbryts (6 § resegarantilagen). Det krävs inte att skälet till att resan inte fullföljs är att arrangören eller återförsäljaren har likviditetsproblem. Garantimedlen kan tas i an- språk även då en resa ställs in eller avbryts t.ex. på grund av en omständighet som kan betraktas som force majeure. har i flera ärenden då resor ställts in eller avbrutits i sam- band med att luftrummet stängts till följd av ett vulkanutbrott med efterföljande askmoln beslutat att säkerheten får tas i anspråk för att täcka resenärens krav på ersättning. (se t.ex. dnr 1-139-10 och Ändringar i resegarantilagen m.m. I dessa ärenden var det inte fråga om att arrangörerna inte kunde fullgöra sina skyldigheter enligt paketreselagen utan att de ansåg att de inte hade någon skyldighet att göra så. Det avgörande kriteriet för att säkerheten skulle få tas i anspråk i dessa fall var att resan kunde anses ha avbrutits. Den bedömningen innefattade en bedömning av om arrangören hade fullgjort sina skyldigheter enligt lagen om paketresor att ordna lämpliga ersättningsarrangemang utan extra kostnad för resenären (15 § lagen om paketresor). Rese- garantin i sin nuvarande form utgör alltså inte enbart ett skydd mot insolvens utan även en mer allmän garanti för ersättning vid ute- bliven prestation. För resenärerna innebär resegarantin att de dels inte behöver vända sig till allmän domstol med sitt krav på ersätt- ning i de fall resan har ställts in eller avbrutits och dels att de (i princip) är garanterade ersättning eftersom det redan finns medel avsatta för att verkställa beslut. Direktivet kräver inte att de nu nämnda reglerna ändras. Direk- tivet ställer krav på att säkerhet ska finnas vid insolvens men hind- rar inte att medlemsstaterna därutöver också har regler om ansvars- försäkring eller föreskriver att insolvensskyddet kan användas för att täcka anspråk på fullgörelse även i andra fall än då arrangören befinner sig i ekonomiska svårigheter. Som har redogjorts för gör utredningen den bedömningen att inte heller tjänstedirekti- vet hindrar att krav på säkerhet för annat än insolvens eller krav på att näringsidkaren ska ha en ansvarsförsäkring för fullgörandet av en paketresa ställs upp. Den nuvarande regeln om att säkerheten eller garantin ska få tas i anspråk även vid brister som beror på annat än insolvens skulle alltså i och för sig kunna behållas. Utred- ningen anser emellertid att principiella invändningar kan riktas mot den nuvarande ordningen. bedömning av om resan ska anses ha avbrutits kan innefatta civilrättsliga bedömningar, t.ex. av om resenären har erbjudits en alternativ hemresa och kost- nadsfritt boende och ersättning för uppehället i avvaktan på hem- transporten. Vad som kan anses ha avtalats mellan parterna sedan force majeure situationen uppkommit, vilket i sin tur kan vara av- hängigt vad som kan bevisas om vad parterna har sagt, kan alltså vara av avgörande betydelse för frågan om resan kan anses ha avbrutits och om garantin därmed får tas i anspråk. Resegaranti- nämndens bedömning sammanfaller därmed till viss del med den bedömning som kan göras av eller av allmän domstol. Ändringar i resegarantilagen m.m. överlappande kompetensen medför att det föreligger en risk för motstridiga bedömningar i dessa instanser. Därtill kommer att beslut inte får överklagas (15 § resegaranti- lagen). Även om det i förarbetena till resegarantilagen synes ha förutsatts att det i de fall resan avbröts eller inte blev av antingen var fråga om en insolvenssituation eller en force majeure-situation finns det inget i lagtexten som motsäger att garantin skulle få tas i anspråk om resan ställs in eller avbryts av andra skäl, egentligen vilket som helst. Det kan, enligt utredningens mening, ifrågasättas varför arrangörer och återförsäljare av paketresor, till skillnad från andra tjänsteleverantörer, ska tvingas att i förväg avsätta medel för att betala ersättning för vissa typer av fel i tjänsten. Enligt utredningens mening bör kravet på säkerhet vid försälj- ning av paketresor och kopplade researrangemang inte ställas högre än att säkerheten ska täcka den situationen då arrangören eller näringsidkaren av ekonomiska skäl inte kan fullgöra sina förpliktel- ser. Resenärens krav på ersättning i andra fall, då arrangören eller näringsidkaren tillbakavisar kravet därför att de anser sig inte ha någon skyldighet att betala ersättning till resenären, bör i stället prövas av eller av allmän domstol. Frågan om arrangören har fullgjort sina skyldigheter att ordna alternativ hemtransport respek- tive kostnadsfritt boende etc. i händelse av en force majeure-situation prövas med fördel i samband med frågor såsom om de åtgärder som arrangören har vidtagit har lett till en paketresa av lägre kvalitet eller värde. Verkställighet av domstolens beslut får då ske enligt reglerna om verkställighet i utsökningsbalken (1981:774). Det bör inte krävas att en obeståndssituation kan fastställas Utredningen föreslår att säkerheten endast ska få tas i anspråk i de fall och i den utsträckning som resetjänster som ingår i en paket- resa eller ett kopplat researrangemang inte fullgörs till följd av arrangörens eller näringsidkarens obestånd. Med obestånd, eller insolvens, avses i svensk rätt att gäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inte är endast tillfällig (1 kap. 2 § andra stycket konkurslagen, 1987:672). Att arrangören eller näringsidkaren för tillfället är illikvid, dvs. inte har medel att betala sina skulder, innebär inte nödvändigtvis att denne också är Ändringar i resegarantilagen m.m. För att kunna fastställa att skälet till att en resetjänst inte fullgjorts är att arrangören eller näringsidkaren är insolvent skulle krävas att de ekonomiska förhållandena utreds. En sådan utredning tar normalt sett än vad utredningen bedömer skulle vara förenligt med kravet i direktivets artikel 17.4, där det anges att säkerheten ska vara tillgänglig kostnadsfritt för att säker- ställa resenärens hemtransport och finansiering av inkvartering före hemtransporten. Det synes inte heller ha förutsatts i direktivet att en obeståndssituation ska kunna konstateras, t.ex. genom ett dom- stolsbeslut eller liknande, innan säkerheten ska kunna tas i anspråk. I skäl 39 i direktivet anges, som tidigare nämnts, att skyddet bör göras tillgängligt bl.a. så snart en tjänsteleverantör kräver att rese- närerna ska betala för dem. Enligt utredningens mening bör reg- lerna utformas så att säkerheten kan tas i anspråk så snart det står klart att resetjänsterna inte till fullo fullgörs eller kommer att full- göras och att det beror på att arrangören eller näringsidkaren inte har ekonomiska förutsättningar att betala de aktuella resetjänst- leverantörerna. I de flesta fall torde det gå att ta reda på om en sådan situation föreligger genom att kontakta arrangören och rese- tjänstleverantören i fråga. Framgår det av omständigheterna att skälet till den brist som resenären gör gällande är att arrangören inte anser sig ha någon skyldighet att fullgöra avtalet, t.ex. därför att denne redan anser sig ha fullgjort avtalet eller anser att det inte föreligger något giltigt avtal med resenären kan bristen inte antas bero på arrangörens likviditetsproblem. I en sådan situation får resenären använda sig av de vanliga rättsmedel som står till buds för att kräva fullgörelse av avtalet eller, vilket torde vara vanligare, sin rätt till kompensation för avtalsbrottet. Med en sådan ordning kan det teoretiskt sett tänkas att en arrangör eller återförsäljare som befinner sig i ekonomiska svårigheter påstår att skälet till att resan ställts in eller avbrutits är ett annat, för att på så vis undvika ett ianspråktagande av garantin. Arrangören skulle t.ex. kunna påstå att hotellet p.g.a. dubbelbokning vägrar att ta emot gästerna eller att flygbolaget har gått i konkurs och därför inte kan utföra flyg- ningen, medan det i själva verket rör sig om att arrangören inte har betalat sina underleverantörer. Uppgifter av detta slag är emellertid för det första enkla att kontrollera och medför för det andra ingen ändring i arrangörens skyldigheter enligt paketreseavtalet. Arran- gören måste i dessa fall ordna alternativa arrangemang. Ändringar i resegarantilagen m.m. att se vad arrangören skulle kunna anföra som alternativ förklaring till varför sådana arrangemang inte har ordnats eller kan ordnas, om det i själva verket beror på att arrangören inte har ekonomiska förutsättningar att ordna dem. Svårigheterna att avgöra om det är arrangörens respektive näringsidkarens ekonomiska situation som är skälet till att avtalet inte fullgörs bör därför inte överdrivas. Undantagsvis kan det dock förekomma att det inte framgår av omständigheterna varför en resetjänst inte levereras och detta inte kan klargöras genom kontakter med näringsidkaren. Det kan t.ex. förekomma att det inte framgår av avtalet vilken resetjänstleveran- tör som skulle leverera resetjänsten, som det, trots upp- repade försök, inte går att få kontakt med arrangören eller den näringsidkare som underlättat det kopplade resetjänstavtalet. I dessa fall bör, enligt utredningens mening, den bristande fullgörelsen presumeras bero på insolvens. Det är, enligt utredningens mening, rimligt att ålägga arrangören respektive den näringsidkare som har underlättat det kopplade researrangeamanget att förklara varför resetjänsterna inte fullgörs vare sig enligt avtalet eller genom alter- arrangemang i enlighet med reglerna i paketreselagen. För att bryta presumtionen bör krävas att arrangören eller näringsidkaren visar att den bristande fullgörelsen beror på något annat. För att arrangören eller näringsidkaren ska kunna göra det krävs att de får tillfälle att yttra sig innan prövningen görs. Detta bör säkerställas genom att det i resegarantilagen införs en bestämmelse som, i lik- het med vad som föreskrivs i 17 § förvaltningslagen (1986:223), anger att ärendet inte får avgöras utan att den som har ställt säker- heten har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan och fått tillfälle att yttra sig över uppgiften. I likhet med vad som föreskrivs i förvaltningslagen bör den myndighet som prövar ärendet, dvs. , också med hänsyn till omständigheterna i ärendet bestämma om kommunikationen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Med en generös tillämpning av de bestämmelser som ger resenä- ren rätt att få ersättning genom insolvensskyddet föreligger givetvis en risk att den preliminära bedömningen av orsaken till bristen i fullgörandet visar sig vara felaktig. För att återknyta till det tidigare nämnda exemplet kan arrangören t.ex. vägra att fullgöra avtalet under påstående att denne inte har någon avtalsrättslig skyldighet Ändringar i resegarantilagen m.m. att fullgöra det, medan skälet till att fullgörelsen uteblir i själva verket är att arrangören har likviditetsproblem. Har resenären in- gått avtal om en paketresa kräver emellertid det nya direktivet att resenären får ett exemplar av avtalet eller en bekräftelse på det där arrangörens åtaganden ska framgå i detalj. Tveksamheter rörande innehållet i avtalet bör tolkas till resenärens fördel. I praktiken lär oklarheter rörande vilka resetjänster som ingår i avtalet, dvs. huru- vida t.ex. en transport eller en hotellvistelse ingår, kunna uppstå endast i undantagsfall. Att resenären kan ha synpunkter på hur arrangören har uppfyllt avtalet, dvs. frågor som rör kvaliteten på tjänsterna, är ju en annan sak. Visar det sig först sedan utbetalning ur insolvensskyddet har skett att arrangören inte hade likviditetsproblem bör resenären åläggas att återbetala det utbetalda beloppet endast i de fall resenä- ren genom otillbörligt handlande av något slag har förorsakat ut- betalningen. Har resenären tvärtom nekats ersättning genom insolvensskyddet och i stället tvingats vända sig till eller till allmän domstol, varefter det visar sig att det faktiskt var så att arrangören vid tid- punkten för fullgörandet hade likviditetsproblem bör säkerheten alltjämt kunna tas i anspråk. Det kan diskuteras om resenären också ska ha möjlighet att kräva ersättning ur resegarantin när verkställighet har misslyckats av en dom som fastställer en skyldighet för arrangören att ersätta resenären för bristande fullgörelse av paketreseavtalet. Att arrangö- ren för domen är insolvent innebär ju inte med nöd- vändighet att det var arrangörens insolvens som var orsaken till att resetjänsterna inte fullgjordes enligt avtalet. Enligt utredningens mening bör resenären emellertid även i en sådan situation kunna kräva ersättning ur garantin, dock inte för något annat än åter- betalning motsvarande det belopp som resenären betalat för de resetjänster som inte fullgjordes och för hemtransporten, om denna inte fullgjordes. Som närmare redogörs för nedan föreslår utred- ningen att resegarantin inte ska kunna tas i anspråk för att täcka andra kostnader än dessa. Ändringar i resegarantilagen m.m. Regleringen av vilka anspråk säkerheten ska täcka Hur stort belopp arrangörer och återförsäljare ska ställa i säkerhet bestäms enligt nu gällande regler av Kammarkollegiet (4 § rese- garantilagen). Vid sin prövning beaktar Kammarkollegiet bl.a. vad säkerheten ska täcka, dvs. för vilka krav säkerheten får tas i anspråk. Detta regleras i 6 § resegarantilagen. Bestämmelsen behöver anpassas som en konsekvens av de övriga ändringar i resegarantilagen som utredningen föreslår. Av bestämmelsen bör framgå att säkerhet som ställts av en arrangör eller en återförsäljare får tas i anspråk för återbetalning av de betalningar som gjorts för en paketresa i den mån de resetjänster som ingår i paketresan inte fullgörs. Dessutom bör framgå att säkerheten ska få tas i anspråk för att finansiera hemtransport och inkvartering av resenären i avvaktan på hem- transporten, i de fall en transport av passagerare ingår i paketresan. När det gäller näringsidkare som underlättar kopplade researrange- mang ska de endast åläggas skyldighet att ställa säkerhet för åter- betalningar av betalningar som de har mottagit, i den mån de rese- tjänster som ingår i det kopplade researrangemanget inte fullgörs till följd av deras insolvens. Om näringsidkaren är den som ansvarar för transport av passagerare som ingår i det kopplade researrange- manget ska säkerheten få tas i anspråk även för finansiering av hemtransport och inkvartering av resenären i avvaktan på hem- transporten. En särskild bestämmelse som reglerar säkerhet som ställts av näringsidkare som underlättar kopplade researrangemang bör därför införas. I 6 § tredje stycket resegarantilagen anges att säkerhet får tas i anspråk även för att betala nödvändiga kostnader för dels biträde åt deltagare i resor som avbrutits, dels utredning i ärenden om ianspråk- tagande av säkerheten, i de fall den som har ställt säkerhet har för- satts i konkurs eller måste antas vara på obestånd. Bakgrunden till bestämmelsen var, enligt förarbetena, att det i konkurs- och obe- ståndssituationer hade varit svårt för att få uppgifter från företaget för utredning, kontroll och prövning av garantiärenden. Kostnaderna för detta arbete föreslogs därför få tas ur garantin (prop. 1972:92, s. 30). Bestämmelsen har, såvitt de före- trädare för som deltagit i utredningens arbete kunnat erinra sig, över huvud taget inte tillämpats. Det framgår inte av bestämmelsen hur de kostnader som åsyftas ska beräknas. Ändringar i resegarantilagen m.m. regeln ska behållas bör den av rättssäkerhetsskäl förtydligas på den punkten. Utredningen ifrågasätter emellertid behovet av en sådan regel. Såsom resegarantilagen är utformad åligger det resenärerna att framställa krav på ersättning ur garantin. Resenärerna, som själva kommer att veta om de drabbas av att en resetjänst inte fullgörs, kommer till följd av de omfattande informationskrav som införs i den nya paketreselagen att ha fått uppgifter om vart de ska vända sig för att kräva ersättning ur insolvensskyddet. Någon omfattande utredning om vilka resenärer som kan vara berättigade till ersätt- ning ur garantin bör det alltså inte bli fråga om. Det kommer också att åligga resenärerna att styrka sin rätt till ersättning. Vidare kom- mer det att vara upp till arrangörerna respektive de näringsidkare som underlättat det kopplade researrangemanget att motbevisa rätten till ersättning ur garantin. Det bör, enligt utredningens mening, inte bli fråga om några särskilt omfattande utredningar. Mot bakgrund av det anförda föreslår utredningen att regeln i 6 § tredje stycket avskaffas. 7.4Krav på ömsesidigt erkännande Utredningens förslag: I resegarantilagen införs en bestämmelse om att skydd vid obestånd som ställts i enlighet med mot- svarande nationella bestämmelser i den medlemsstat där närings- idkaren är etablerad ska anses utgöra säkerhet som ställts i enlig- het med resegarantilagen, vid Kammarkollegiets prövning av vilket belopp säkerheten ska gälla och om kravet på säkerhet får efterges. Skälen för utredningens förslag: Direktivet föreskriver ömsesidigt erkännande av skyddet vid obestånd Av artikel 18.1 i direktivet följer att medlemsstaterna har en skyldig- het att erkänna skydd vid obestånd som en arrangör tillhandahåller enligt nationell lagstiftning i den medlemsstat där arrangören är etablerad. Regeln gäller även för näringsidkare som underlättar sammanlänkade researrangemang (artikel 19.1). Bakgrunden till kravet på ömsesidigt erkännande av skyddet vid obestånd är enligt Ändringar i resegarantilagen m.m. vad som framgår av skäl 42 i direktivet, att det annars finns en risk för att skyddet vid obestånd blir ett hinder för den fria rörligheten för tjänster och etableringsfriheten, i strid med tjänstedirektivet (2006/123/EG). I direktivet anges också att den medlemsstat som hyser tvivel om en arrangörs skydd vid obestånd ska begära ett förtydligande från den medlemsstat där arrangören är etablerad. Medlemsstaterna ska svara på förfrågningar från andra medlemsstater så snart det är möjligt, med beaktande av hur brådskande och hur komplext ären- det är. Ett första svar måste dock under alla omständigheter ges efter det att begäran har mottagits (artikel 18.4). Kammarkollegiets prövning ska också innefatta bedömning av säkerhet som ställts i en annan medlemsstat