sou · H4B360 · 2016-10-05 00:00:00 — Några remissinstanser, däribland Rättsmedicinal- verket, Riksåklagaren och , avstyrkte förslaget att en avgift skulle tas ut för rättsintygen. Det främsta skälet mot för- slaget var den risk som remissinstanserna såg för att rättsintyg av resursskäl inte skulle komma att inhämtas, vilket skulle få en negativ inverkan på rättssäkerheten. Regeringen delade inte remissinstanser- nas oro i den delen och ansåg att det skulle vara oacceptabelt om utredande polisman valde att inte inhämta ett rättsintyg i ett ärende 2004/05:64 s. 59 f. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott där ett sådant bedömdes nödvändigt med hänvisning till resurs- brist. En sådan farhåga skulle enligt regeringen inte heller överdri- vas med tanke på att Polisen redan före reformen betalade för en majoritet av alla rättsintyg som begärdes in.22 Dessutom menade regeringen att det fanns en risk för att rättsintyg skulle komma att begäras in slentrianmässigt om de var kostnadsfria. Genom att en avgift togs ut förväntades en mer noggrann prövning av behovet av rättsintyget ske.23 När reformen trädde i kraft tog Rättsmedicinal- verket ut en avgift om per rättsintyg, oavsett om läkar- undersökning gjorts av rättsläkare eller om intyget skrivits genom ett yttrande över journalhandlingar.24 Per har avgiften höjts till per rättsintyg, fortfarande oavsett tidsåtgången. Som angetts ovan har landstingen en möjlighet, men ingen skyldighet, att ta ut en avgift för rättsintyg. i har när det t.ex. gäller rättsintyg som utfärdas av läkare som är anställda vid för våldtagna vid valt att inte ta betalt för rättsintyg. Skälet till det är bl.a. att man då med hänsyn till administrationen vid fakturering m.m. kan riskera att bryta sekretessen för patienterna.25 Ett intyg ska enligt 10 kap. 5 § SOSFS 2005:29 utformas på ett sådant sätt att både den som intyget avser och den som beställt det kan förstå förhållandena och värdera innebörden av uttalandena, vara fullständigt och entydigt samt skrivas med en läslig text och på ett begripligt språk. Medicinska termer ska som regel inte använ- das. Om ett intyg innehåller sådana termer, ska innebörden av dem förklaras. Av 10 kap. 6 § SOSFS 2005:29 framgår att intyget även ska inne- hålla uppgifter om bl.a. ändamålet med intyget, namn, personnum- mer och adress på den person intyget avser, hur identiteten styrkts samt utfärdande läkares namn, kompetens och tjänsteställning eller befattning. Om intyget ska åberopas vid en domstol ska detta sär- skilt anges i intyget. Om det inte är möjligt att ange personuppgif- 2004/05:64 s. 45 f. Före reformen var de rättsintyg som polismyndigheterna inhäm- tade från kostnadsfria medan de som inhämtades från hälso- och sjuk- vården i övrigt var avgiftsbelagda. Den genomsnittliga kostnaden för ett rättsintyg var , se Ds 2003:3 s. 13. 2004/05:64 s. 47. 24Rapport från , Uppföljning av rättsintygsreformen, s. 22. 25Enligt uppgift från företrädare för Akutmottagningen för våldtagna . Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott ter eller kontrollera identiteten på den person som intyget avser ska personens identitet beskrivas på ett sådant sätt att han eller hon inte kan förväxlas med någon annan person. Enligt 10 kap. 7 § SOSFS 2005:29 ska den som utfärdar intyget beakta att detta kan få avgörande betydelse i offentliga och enskilda rättsförhållanden. Den läkare som utfärdar intyget ska därför noga se till att endast uttala sig om förhållanden som denne har tillräcklig kännedom om. Det ska tydligt framgå vad som är intygsutfärdarens egna uttalanden och vilka uppgifter som härrör från den person som intyget avser, andra personer och myndigheter eller organisationer. Intyget ska vidare enligt 10 kap. 8 § SOSFS 2005:29 innehålla noggranna uppgifter om de undersökningar, upplysningar, journal- handlingar och andra handlingar som ligger till grund för bedöm- ningen. Symptom och iakttagelser som framkommit vid en person- lig undersökning ska redovisas. Det ska anges vilka av dessa som ligger till grund för bedömningen och i vilket eller vilka avseenden. Antalet utfärdade rättsintyg vid brott är lågt. anmäl- des drygt 5 900 våldtäkter och under utfärdades 277 rätts- intyg avseende sexualbrott av rättsläkare inom eller av verket kontrakterade rättsläkare.26 saknar kännedom om hur stort antal rättsintyg som utfärdas av läkare som inte är knutna till verket.27 Antalet expedierade rätts- intyg totalt sett har minskat med och med cirka sexton procent . Orsaken till ned- gången av utfärdade rättsintyg över åren är oklar. En observation som har gjort är att antalet utfärdade rättsintyg skiljer sig åt mellan regionerna trots att de olika rättsmedicinska av- delningarna har ungefär lika stort befolkningsunderlag i sina respek- tive regioner. avser att föra en dialog om rätts- intygen med företrädare för Polis- respektive inom ramen för den fortsatta samverkan mellan myndigheterna som initierades under år 2013.28 26Enligt statistik över anmälda brott 2015, officiella kriminalstatistik, /bra/brott-och-statistik/statistik/anmalda-brott.html, och från Rättsmedicinal- verket Rättsbase. Motsvarande statistik för var 6 017 anmälda våldtäkter och 289 rätts- intyg utfärdades av . anmäldes 6 697 våldtäkter och 325 rätts- intyg utfärdades av . 27Uppgift från företrädare för . 28Rättsmedicinalverkets årsredovisning 2014, dnr X15-90031, s. 31 f. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott Det finns ingen läkare vid för våldtagna vid i som har formell behörig- het från att utfärda rättsintyg. Vid mottag- ningen finns ändå två läkare som genom sin erfarenhet anses ha till- räcklig kompetens att utfärda rättsintyg. utfärdade läkare vid nämnda mottagning 295 rättsintyg i ärenden som avsåg anmälningar om sexualbrott. –2010 fick i uppdrag att närmare redovisa vilka åtgärder som vidtagits för att kvalitets- utveckla och kvalitetssäkra verksamheten. Det resulterade i rappor- ten Kvalitetsarbete inom svensk rättsmedicin i en internationell jäm- förelse.29 Vad beträffar rättsintygen framgick av rapporten att det fortfarande fanns kritik från polis och åklagare bl.a. för att beman- ningen och tillgången till rättsläkare eller rättsintygsläkare över landet var ojämn och på vissa håll otillräcklig, att det totala antalet rättsintyg var anmärkningsvärt lågt vid en jämförelse med det totala antalet vålds- och sexualbrott, att antalet rättsintyg som baserades på en kroppsundersökning var låg i jämförelse med yttranden över journalhandlingar, att grund- och fortbildning samt handledning av rättsintygsläkarna var knapphändig samt att rättsintygsläkarnas intyg inte kvalitetssäkrades i tillräcklig utsträckning. I rapporten föreslogs att verksamheten med rättsintyg efter kroppsundersökningar inom de rättsmedicinska avdelningarnas närområde helt skulle skötas av rättsläkarna. Detsamma borde gälla för alla intyg som skrevs som yttranden över journal- handlingar.30 Vidare framgick av rapporten att skulle sträva efter att fler rättsintyg skulle skrivas efter kropps- undersökning. Det kunde uppnås t.ex. genom att rättsintyg som baserades på kroppsundersökning skulle vara kostnadsfritt för medan avgiften skulle kvarstå för yttranden över journalhandlingar. Dessutom föreslogs att alla ärenden skulle läm- nas till någon av de rättsmedicinska avdelningarna som sedan skulle ansvara för att fördela uppdragen på rättsläkare respektive rätts- intygsläkare.31 I rapporten lämnades även förslag om att utbild- ningen för rättsintygsläkare skulle öka samt att alla rättsintyg från 29Rättsmedicinalverket rapport 2011:2. 30Rättsmedicinalverket rapport 2011:2, s. 115. 31Rättsmedicinalverket rapport 2011:2, s. 121. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott rättsintygsläkare skulle granskas och kvalitetssäkras av rättsläkare innan de expedierades.32 Även i tiden därefter har Rättsmedicinal- verket kunnat konstatera att det finns vissa frågetecken kring kvali- teten på de rättsintyg som skrivs av rättsintygsläkare. Det anses därmed finnas behov av en rutinmässig kvalitetsgranskning av dessa intyg. De konstaterade bristerna ledde till att beslutade att minska användningen av rättsintygsläkare och i stället genomföra fler rättsintyg i egen regi.33 tillsattes dessutom en projektgrupp med uppdrag att ta fram en modell för hur rättsintygsläkarnas intyg skulle kunna granskas och kvalitetssäkras.34 Projektgruppen föreslog två förändringar i hanteringen av rätts- intygen. För det första att en central funktion skulle inrättas på med ansvar för att hantera alla inkommande ärenden med begäran om rättsintyg från . Den centrala funktionen skulle då ta emot och registrera ärendet, scanna inkommande material och därefter fördela det på någon av de rätts- medicinska avdelningarna. Respektive avdelning skulle därefter ansvara för fördelningen av ärenden inom den egna avdelningen.35 För det andra föreslog projektgruppen att rättsintygsläkarna en- dast ska göra kroppsundersökningar respektive kroppsbesiktningar och dokumentera skador, men att rättsintyget därefter ska skrivas av en rättsläkare vid någon av de rättsmedicinska avdelningarna. Protokollet och bilderna skulle då, i likhet med patientjournalen, utgöra underlag.36 Alla rättsintyg som skrivs genom Rättsmedicinal- verkets försorg skulle därmed bli föremål för granskning och kvalitets- säkring i enlighet med de rutiner som redan finns på de rättsmedi- cinska avdelningarna. Rutinen innebär att det alltid är två läkare inkopplade i varje ärende; en som skriver intyget och en som där- efter granskar intyget och de slutsatser som dras. har fattat beslut om att genomföra projekt- gruppens förslag. Avsikten är att förslagen ska vara implementerade i organisationen per den 1 januari 2017.37 32Rättsmedicinalverket rapport 2011:2, s. 123. 33Statskontorets rapport 2016:6, Myndighetsanalys av , s. 21. 34Rättsmedicinalverket, Rapport om uppdraget Granskning av kontrakterades rättsintyg m.m., dnr D16-90200, s. 1. 35Rättsmedicinalverket, dnr D16-90200, s. 3 f. 36Rättsmedicinalverket, dnr D16-90200, s. 5. 37Enligt uppgift från företrädare för . Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott 7.3Rättsväsendets hantering av sexualbrott finns det bara en polismyndighet i landet. I den nya organisationen finns det åtta nationella avdelningar; natio- nella operativa avdelningen (), nationellt forensiskt centrum (NFC), utvecklingsavdelningen, it-avdelningen, rättsavdelningen, ekonomiavdelningen, HR-avdelningen och kommunikationsavdel- ningen. Vid finns även internrevisionen som är en fristående organisatorisk enhet, placerad direkt under rikspolis- chefen. Internrevisionens uppdrag är att granska och lämna förslag till förbättringar av myndighetens process för intern styrning och kontroll. är vidare indelad i sju polisregioner som har helhetsansvar för polisverksamheten inom ett angivet geografiskt område. Ansvaret omfattar bland annat utredningsverksamhet, brottsförebyggande verksamhet och service. De sju regionerna är Region , , Region , Polisregion , Polisregion , Polisregion och Polisregion . Varje region är sedan indelad i polisområden av varierande storlek (i Polis- region finns t.ex. fyra polisområden; tre på fastlandet och ett på ). Polisområdena är dessutom indelade i lokal- polisområden. Det finns totalt 27 polisområden och 95 lokalpolis- områden inom . Var och en av de 27 polisområdena ska leda, samordna, följa upp och analysera den operativa verksamheten i området. Bland polis- områdets ansvarsområden finns utredningsverksamhet som inte bör handläggas i lokalpolisområdena, t.ex. familjevåldsärenden och hatbrott. Vidare ligger samordningen av planering av personal till ingripandeverksamheten och andra gemensamma åtaganden i regionen på polisområdesnivå. De 95 lokalpolisområdena ska fungera som basen för verksamhet. Enligt målsättningen ska minst hälften av polisregionernas verksamhet bedrivas i lokalpolis- områdena, nära medborgarna.38 38 SOU 2016:39, Polis – polisutbildningen som högskoleutbildning, s. 74. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott Den nuvarande utbildningen till polisman regleras genom förord- ningen (2014:1105) om utbildning till polisman. Grundutbildningen till polisman är enligt sin nuvarande utformning en eftergymnasial utbildning som omfattar fem terminer, varav fyra terminers studier (Polisprogrammet) och en termin verksamhetsförlagd praktik, s.k. aspiranttjänstgöring. bedrivs alla nya kurser inom polisutbildningen som uppdragsutbildning vid tre lärosäten, nämligen Linnéuniversitetet, och hög- skola. Utbildningarna genomförs på uppdrag av Polismyndigheten.39 Av utbildningsplanen för Polisprogrammet framgår att studen- ten för att erhålla polisexamen bl.a. ska visa kunskap om rättsordning och relevanta rättsområden för polisiär verksamhet, statsmaktens styrning av polisen, polisens roll i samhället, brotts- prevention och brottsutredande arbete. I polisutbildningen varvas teoretisk utbildning med praktiska övningar, fältstudier och färdighetsträning. Studenterna får även utbildning om t.ex. droger och missbruk, ungdomskulturer och psykiska sjukdomar. Under den sista terminen ingår kurser om bl.a. brott i nära relationer. Under kursen går man igenom sexual- brottslagstiftningen och studenterna tränas i förhörsteknik. Ett moment under kursen handlar om hur sexualbrottsoffer bör bemötas och hanteras. I slutet av polisutbildningen gör studenten aspirant- tjänst vid . När det sedan gäller vidareutbildning finns det ett antal kurser som inte specifikt är inriktade på utredning av sexualbrott men som berör sådana brott, såsom kurserna Brott i nära relation, Utred- ningsmetodik för barn och ungdomar, Ungdomsutredarutbildning och Förhörsmetodik samt Grundkurs för utredare av grova brott. I kurserna hanteras bl.a. förhörsmetodiken kopplat till bevisvärdering och särskilda aspekter på brott begångna av ungdomar . I kurserna om förhörsmetodik ligger stort fokus på intervjumetodik kopplat till psykologiska påverkansfaktorer och metodikens bety- delse för bevisvärderingen. Under kursen behandlas utmanande 39 har lämnat förslag som innebär att den grundläggande utbildningen till polisman ska omformas till en högskoleutbildning, se SOU 2016:39. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott intervjuer i samband med t.ex. kris, trauma, osynliga funktions- nedsättningar, psykisk ohälsa m.m. I undervisningen ingår också avsnitt om minnets funktioner och hur detta påverkas vid kris och trauma samt hur förhörsledaren bör agera i sådana situationer. Under kursen Grundkurs för utredare av grova brott berörs sexual- brotten bl.a. i de avsnitt som behandlar DNA-spår, spanings- metoder och metoder för att säkra spår med hund. Nationellt centrums för kvinnofrid kartläggning av hur mäns våld mot kvinnor m.m. beaktas i grundutbildningen I en rapport redovisade Nationellt centrum för kvinno- frid en kartläggning av hur mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer beaktas i grund- utbildningar vid universitet och högskolor som leder till yrken där man kommer i kontakt med våldsutsatta kvinnor, deras barn och/eller förövarna. Med ”mäns våld mot kvinnor” avsågs ”varje köns- relaterad våldshandling som resulterar i fysisk, sexuell eller psykisk skada eller lidande för kvinnor, samt hot om sådana handlingar, tvång eller godtyckligt frihetsberövande, vare sig det sker i det offentliga eller privata livet”.40 Bland de utbildningar som kartlades fanns exempelvis läkarutbildningen, juristutbildningen och polis- utbildningen. Vid kartläggningen undersökte man bl.a. vilka program som hade undervisning om mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer, när i utbildningen undervisningen i så fall skedde, hur mycket undervisning studen- terna fick och om deltagandet i undervisningen var obligatorisk för studenterna. För att en utbildning skulle anses ha den efterfrågade undervisningen i sin utbildning krävdes att det skulle vara möjligt att urskilja hur många timmar studenterna undervisades i ämnet, att kunskapen examinerades och att kunskapskrav var inskrivna i studie- och/eller kursplaner.41 40Definitionen följer av FN (1993) Deklaration om avskaffande av våld mot kvinnor (resolution 48/104 ). 41NCK rapport 2010:3, Nationell kartläggning om hur mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer beaktas i grundutbildningar vid universitet och högskolor, delrapport 2, s. 10 f. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott Alla lärosäten som erbjöd polisutbildningen svarade på enkäten. Av svaren framgick att undervisning om mäns våld mot kvinnor ingick vid samtliga polisprogram på ett sådant sätt att den uppfyllde de kriterier som hade satts upp. Vid både och fanns dessutom undervisning om heders- relaterat våld och förtryck som ett delmoment inom undervisningen om mäns våld mot kvinnor. Universiteten kunde även ange hur många timmar som undervisningen pågick. Endast vid univer- sitet ingick även utbildning om våld i samkönade relationer i utbild- ningen. I rapporten redovisades även att samtliga polisutbildningar hade omfattande undervisning om mäns våld mot kvinnor och att det vid alla lärosäten var obligatoriskt för studenterna att delta i undervis- ningen. Kunskapen om mäns våld mot kvinnor fanns dessutom inskriven i studieplanen vid alla lärosäten. Slutligen framgår att samt- liga polisprogram examinerade kunskapen genom skriftlig sals- tentamen, grupparbeten eller muntliga tentamen.42 Allmänt om förundersökning i brottmål Av 23 kap. 1 § följer att förundersökning ska in- ledas så snart det på grund av anmälan eller av annat skäl finns anled- ning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. En förundersökning behöver dock inte inledas t.ex. om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. Syftet med förundersök- ningen är att utreda vem som kan misstänkas för brottet och om det finns tillräckliga skäl för att väcka åtal mot personen. Under förundersökningen bereds också målet för huvudförhandling så att bevisningen kan föredras i ett sammanhang vid huvudförhandlingen (23 kap. 2 § ). Ett beslut att inleda förundersökning kan fattas av Polismyndig- heten, Säkerhetspolisen eller av åklagare. Av 23 kap. 3 § rättegångs- balken följer att åklagaren ska ta över förundersökningen så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet om det inte är av enkel beskaffenhet. Som huvudregel är det alltså en polisiär förundersök- ningsledare som leder förundersökningen till dess en person anses skäligen misstänkt för det anmälda brottet. 42 NCK rapport 2010:3, s. 37 f. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott Det finns dock flera undantag som innebär att åklagare ska överta en förundersökning trots att den enligt huvudregeln ska ledas av en polisman. Av 6 § ÅFS 2005:943 framgår bl.a. att åklagare ska leda förundersökningen oavsett om någon är skäligen misstänkt för brottet när det innefattar våld eller hot om våld mot närstående eller tidigare närstående person eller när brottet innefattar en sexu- ell handling mot någon som är . Av 7 § i samma föreskrifter framgår att åklagare ska överta för- undersökningen bl.a. när någon är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse och brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid eller om måls- äganden vid tiden för anmälan inte har fyllt . Först när det finns en skäligen misstänkt person för en våldtäkt ska förunder- sökningen alltså övertas av åklagare. Det finns ett antal brott som anses vara av enkel beskaffenhet för vilka förundersökningen som regel alltid ska ledas av en polisiär förundersökningsledare. När det gäller brott enligt 6 kap. brotts- balken är sexuellt ofredande mot vuxen och köp av sexuell tjänst sådana brott som anses vara av enkel beskaffenhet.44 Enligt 23 kap. 4 § andra stycket ska förunder- sökningen bedrivas så skyndsamt som omständigheterna tillåter. Om det inte längre finns anledning att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned. Så är t.ex. fallet om det under utredningen visar sig att det inte har förövats något brott som hör under allmänt åtal eller att spaningsresultat saknas och utredningen av den anledningen inte kan föras framåt. En förundersökning kan också läggas ned om en fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse och det dessutom kan antas att brottets straffvärde inte överstiger fängelse . Det- samma gäller om det kan antas att åtal inte kommer att väckas bl.a. till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse (23 kap. 4 a § rätte- gångsbalken). Enligt 23 kap. 18 § ska den som är skäligen misstänkt för ett brott under förundersökningen underrättas om misstanken. Den misstänkte och personens försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta 43Konsoliderad version samt RPSFS 2014:5/FAP 403-5. 44Se bilagan till RPSFS 2014:5/FAP 403-5 och ÅFS 2005:9 (konsoliderad version). Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott del av det som har förekommit vid förundersökningen. De har vidare rätt att ange den utredning som de anser är önskvärd och i övrigt anföra det som de anser är nödvändigt. På begäran av den misstänkte eller dennes försvarare ska förhör eller annan utredning äga rum, om detta kan antas vara av betydelse för förundersök- ningen. Om en sådan begäran avslås, ska skälen för detta anges. Åtal får inte beslutas innan detta har skett. När förundersökningen har avslutats ska åklagare, enligt 23 kap. 20 § , fatta beslut om åtal ska väckas. Beslutet fattas alltid av åklagare. Målsägandens rättigheter under förundersökningen Termen brottsoffer används inte i straffprocessrättslig lagstiftning. Den term som används för att beskriva den roll, de rättigheter och skyldigheter som den person som har drabbats av brott har i brott- målsprocessen, är i stället målsägande. I 20 kap. 8 § fjärde stycket finns en legaldefinition för vem det är som ska uppfattas som målsägande. Enligt denna är målsägande den mot vilken brott är begånget eller som blivit förnärmad eller lidit skada av brottet. antogs Brottsofferdirektivet45, vars syfte är att öka nivån av skydd för brottsoffer i Europeiska unionen, framför allt inom ramen för straffrättsliga förfaranden. Direktivet, som skulle vara genomfört i medlemsstaterna , avser att säkerställa att brottsoffer får lämplig information, lämpligt stöd och skydd för att borga för att personen kan medverka i straffrättsliga förfaranden. Vidare anges att medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer erkänns och att de behandlas på ett respekt- fullt, hänsynsfullt, individuellt, professionellt och icke-diskrimine- rande sätt. Det ska gälla vid alla kontakter med verksamheter som utgör stöd till brottsoffer och verksamheter för s.k. reparativ rätt- visa. Detsamma ska gälla myndigheter som är verksamma inom ramen för straffrättsliga förfaranden. Det framgår vidare att rättig- heterna i direktivet ska gälla utan hänsyn till brottsoffrets uppe- 45 och rådets direktiv /29/EU av om fastställ- ande av miniminormer för brottsoffers rättigheter och för stöd till och skydd av dem samt om ersättande av rådets rambeslut /220/RIF. Granskning av rättsväsendets hantering av sexualbrott När brottsoffret är ett barn ska medlemsstaterna dess- utom säkerställa att barnets bästa kommer i främsta rummet och att de bedöms individuellt. En grundläggande bestämmelse för hur anställda inom Polis- myndigheten ska uppträda i förhållande till allmänheten finns i 10 § polisförordningen (2014:1104) där det framgår att anställda i kon- takter med allmänheten med beaktande av omständigheterna och situationen ska agera så hänsynsfullt som möjligt, visa behärskning och uppträda på ett sätt som inger förtroende. Närmare bestämmelser om målsägandens rättigheter under för- undersökningen finns i förundersökningskungörelsen (1947:948).