sou · H4B332 · 2016-04-27 00:00:00 — Lagstiftningens krav kan träffa olika rättssubjekt beroende på hur dricksvattenförsörjningen i kommunen organiseras. Kommunen har det grundläggande ansvaret för att tillgodose behovet av dricks- vattenförsörjning enligt vattentjänstlagen så länge behovet finns kvar.142 Mer specifikt ställs kravet på att ordna de anordningar som behövs för att va-anläggningen ska kunna fylla sitt ändamål och tillgodose skäliga anspråk på huvudmannen. Huvudmannen utgör enligt lagstiftningen också den som äger en allmän va-anläggning.143 dricksvattenföreskrifter riktar sig i sin tur till den som producerar dricksvatten eller tillhandahåller det från en distributionsanläggning. I de fall den allmänna va-anläggningen ägs av någon annan än kommunen eller om huvudmannen upplåtit åt någon annan att sköta driften av anläggningen, kan de olika kraven därmed träffa olika rättssubjekt. I förarbeten till vattentjänstlagen anges beträffande underhålls- skyldighet att den allmänna va-anläggningen naturligt ska under- hållas och i övrigt ses till så att den på tillfredsställande sätt fyller sitt ändamål. Kommunen har ansvaret för att den allmänna va- anläggningen fyller sin uppgift så länge behovet finns kvar. I detta ligger, förutom ansvaret att se till att det finns en fungerande all- män va-anläggning, krav på löpande underhåll.144 Förhållandet skiljer sig från vad som gällde med den tidigare va- lagen, där huvudmannens underhållskyldighet uttryckligen reglera- des.145 Underhållsskyldigheten gällde utöver kraven på hur anlägg- ningen skulle vara utformad. I , som låg till grund för den nya vattentjänstlagen, hävdades att ansvaret för en löpande underhållsskyldighet även fortsättningsvis borde åvila hu- 14313 § 3. 2005/06:78, s. 65. 14512 § tredje stycket lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar. Produktion och distribution av dricksvatten Kommunens skyldighet avsåg att tillse att det fanns en allmän fungerande va-anläggning och rörde inte det löpande un- derhållet. Utredningens författningsförslag innehöll en paragraf som reglerade huvudmannens underhållsansvar.146 I handboken till vattentjänstlagen anges att en sådan underhållsskyldighet för hu- vudmannen fortfarande gäller, men har inte kommit till lika tydligt uttryck i författningstexten. Kravet på huvudmannen att ordna de anordningar som behövs avser inte bara åtgärder som behövs för att anläggningen ska komma till stånd utan även för att den ska bevaras. För bevarandet krävs sedvanliga åtgärder för anläggningens underhåll och förnyelse. Även om det således förblir huvudman- nens sak att sköta underhållet, har vattentjänstlagen dessutom lagt ett övergripande ansvar på kommunen att se till att så också sker.147 ställer krav på att en distributions- anläggning ska vara utformad, underhållas och skötas på sådant sätt att dricksvattnet är hälsosamt och rent när det når användarna.148 Föreskrifterna riktar sig till den som producerar dricksvatten eller tillhandahåller det från en distributionsanläggning. Det kan noteras att denna underhållsskyldighet är begränsad till distributionsanläggningar, men att kravet på att dricksvattnet ska vara hälsosamt och rent indirekt kan ställa krav på underhåll av själva produktionsanlägg- ningen. I vägledning anges att en förutsättning för att uppnå syftet med bestämmelsen om distributionsanläggningar är att sörja för systematisk förnyelse av ledningsnätet. Ett ledningsnät i dålig kondition leder till sämre leveranssäkerhet och ökar risken för att dricksvattnet förorenas. En förutsättning för att kunna planera förnyelsen är att man har god kunskap om ledningsnätet. Det är vidare nödvändigt att uppskatta ledningarnas förväntade livslängd som underlag för prioriteringar av förnyelsearbetet.149 Sammanfattningsvis är det kommunen som enligt vattentjänst- lagen har ansvar för det löpande underhållet. Dricksvattenföre- skrifterna anger att distributören har ansvar för att underhålla dis- tributionsanläggningarna. Det är dock kommunen som ytterst av- gör va-taxans storlek i taxeföreskrifterna och därmed fastställer det reella utrymmet för underhåll och investeringar. 146SOU 2004:64, s. 28 och 263–264. 147Qviström, J. (2008). Vattentjänstlagen – En handbok, s. 69. 149Livsmedelsverket (2014). Vägledning Dricksvatten, s. 78–79. Produktion och distribution av dricksvatten Dricksvattenförsörjningens produktions- och distributionsled kommer som tidigare beskrivits att i ökad utsträckning behöva anpassas för ett förändrat klimat och de risker som sammanhänger med detta. Insatserna avser i stor utsträckning va-organisationens utveckling, arbetssätt och kompetensförsörjning, men även sats- ningar på teknik och anläggningar. För såväl mindre som större aktörer kan ökad samverkan och gemensamma regionala synsätt innebära möjligheter att hantera framtida risker och krav på ett fortsatt tryggt dricksvatten. I det lokala perspektivet kommer ökat fokus att behövas på att kontrollera och följa råvattnets utveckling, så att barriärer och produktionssystem kan anpassas. Förändring- arna kan till exempel avse ökade halter av förorenande ämnen och vattenburna mikroorganismer, brunifiering, förändringar av smak, lukt och färg liksom vattentemperaturer. Ökad omsorg behöver läggas på väl anpassade och komplette- rande barriärer i beredningen för att ge ett kontinuerligt säkert dricksvatten. Framtida dricksvattenproduktion kan på sina håll komma att innebära ökat nyttjande av kemikalier, behov av mem- branfilter, oxidationstekniker och desinfektion. Stigande vatten- temperaturer kan innebära större risker för tillväxt av mikroorga- nismer i ett långt ledningsnät. För att förbättra möjligheter till underhåll och provtagning vid smittsökning kan avstånd mellan mät- och inspektionsbrunnar i nätet behöva minskas.150 Samhället kommer i stort i ökande grad att behöva anpassas och planeras i förhållande till ett förändrat klimat. Det inbegriper också en anpassning utifrån dricksvattenförsörjningens behov. Ökad frekvens av skyfall i tätorter med stora andelar hårdgjorda ytor ökar riskerna för översvämningar. Spill- och dagvattenledningar kan överbelastas, vilket kan leda till påverkan på anläggningar, reci- pienter och dricksvattentäkter. Plan- och anpassningsarbete som beaktar förändrade förutsättningar och möjligheter att hantera extremsituationer pågår i ökad utsträckning. Exempel som kan nämnas är utvecklingen av kommunala dagvattenstrategier, som bland annat syftar till att kunna hantera effekterna av framtida kli- 150 Sydvatten, och (2014). dricksvattenförsörjning i ett förändrat klimat, s. 7–8. Produktion och distribution av dricksvatten matförändringar på ett långsiktigt hållbart sätt. Strategierna berör om- och nybyggnation liksom åtgärder i befintliga miljöer och kan t.ex. bidra till att minska belastningen på recipienterna av närings- ämnen, metaller och organiska föroreningar. Lokalt omhänderta- gande av dagvatten avser ofta att underlätta fastläggning av förore- ningar, upprätthållande av grundvattennivåer och minska känslig- heten för varierad nederbörd. Det minskar också belastningen och skaderisken för befintliga ledningssystem, som inte kan dimensio- neras för att hantera det samlade dagvattnet.151 Enligt Svenskt Vattens hållbarhetsindex finns betydande ut- vecklingsbehov då det gäller klimatanpassning inom va-området. Inemot av kommunerna saknade 2014 en sårbarhets- analys med handlingsplan för klimatanpassning, en strategi för översvämningssäkring vid nybyggnation och en fastställd maxgräns för källaröversvämningar.152 Relativt små förbättringar redovisades undersökning.153 I detta avsnitt behandlas förnyelsebehov och förnyelsetakt för pro- duktions- och distributionsanläggningar. De studier som genomförts har haft fokus på distributionsanläggningar och då främst ledningsnät. Produktionsanläggningarna står inför kontinuerliga underhållsbe- hov till följd av slitage och behov av uppdaterad teknik. Därtill kommer förändrade kapacitetsbehov till följd av demografiska för- ändringar. Av naturliga skäl kan produktionsanläggningar följas och hanteras på ett enklare sätt än distributionsnät, som ofta ligger svåråtkomliga för inspektion och underhåll under mark. förutsätts ofta att vattenverkens produktion kan fortgå med till- räcklig kapacitet även av underhåll och förnyelse, 151Stockholms stad (2015). väg till en hållbar dagvattenhan- tering, s. 4 och 7–8. 152Svenskt Vatten (2015). Resultatrapport för hållbarhetsindex 2014, s. 6. 153Svesnkt Vatten (2016). Resultatrapport för hållbarhetsindex 2015, s. 5. Produktion och distribution av dricksvatten vilket ställer stora krav på planering och genomförandefas. Pro- duktionsanläggningar representerar också betydande investeringar där beslut om kapacitet och teknik får stora och mycket långsiktiga konsekvenser. I har till exempel vattenverket Lackarbäck försetts med en mikrobiologisk säkerhetsbarriär i form av ett så kallat ultramembranfilter till en kostnad av cirka . Tekni- ken innebär att vatten pressas med högt tryck genom tunna mem- branrör. Rören är fint perforerade och ger en höggradig filtrering. görs investeringar för att utöka kapaciteten vid stadens två vattenverk vilket medger en fullgod leveransförmåga i de fall något av verken tillfälligt slås ut. Samman- taget representerar investeringarna ett belopp om cirka . Samhällsekonomiska beräkningar visar att investeringen leder till 290 000 sparade dagar i produktivitetsförlust mellan 2014 och 2038.154 Den prognosticerade efterfrågan på dricksvatten är i regel för- knippad med betydande osäkerheter. Osäkra antaganden kan avse såväl förväntad befolkningsutveckling i regionen som osäkerhet kopplad till råvattentäkter, tekniska och ekonomiska förutsätt- ningar. Planläggningen av vattenverk utanför utgick t.ex. från dåtiden prognoser för befolk- ningstillväxt och vattenförbrukning. Förändrad befolkningstillväxt, förändrade konsumtionsmönster och effektivare teknik, bland an- nat snålspolande toaletter och diskmaskiner, kom därför att innebära betydande överkapacitet i dricksvattenpro- duktionen.155 Som en följd av ett antal allvarliga händelser inom dricksvatten- produktionen (, 2010 och , 2011) har ökat fo- kus lagts på installation av barriärer för att hantera mikrobiologiska risker i svenska vattenverk. Vid en undersökning 2011 bedömdes 1,42 miljoner konsumenter sakna tillräckligt bar- riärskydd. Sammanlagt 110 vattenverk uppfyllde då inte rekom- mendationerna och ytterligare 19 ytvattenverk angav enbart en inaktiverande barriär. En liknande studie visade att det antal vattenverk som inte uppfyllde rekom- 154Göteborgs stad (2015), , , samt , årsredovisning 2013, s. 73. 155Stockholm Vatten (2015). Årsberättelse 2014, s. 9. Produktion och distribution av dricksvatten mendationer om antal barriärer sjunkit till 69 med totalt cirka 506 000 anslutna konsumenter. Ytterligare 17 ytvattenverk motsva- rande cirka 214 000 anslutna angavs enbart ha en inaktiverande barriär. Totalt försågs därmed cirka 720 000 konsumenter med dricksvatten från 86 vattenverk som kunde bedömas ha otillräckliga barriärer, vilket innebar en betydligt lägre men fortsatt otillfredsställande nivå. Utvecklingen har dock visat att för- ändringsarbete pågår på många håll i landet. Många kommuner uppger sig planera för betydande investeringar under kommande 2– , vilket kan innebära en halvering av antalet brukare med otill- räckligt barriärskydd inom den allmänna dricksvattenförsörj- ningen.156 Klimat- och sårbarhetsutredningen uppskattade tidigare behovet av investeringar i produktionsanläggningar som följd av klimat- förändringarna –2070 till cirka 3,5 mdkr. Inve- steringarna i vattenverk avsåg bland annat avskiljning/inaktivering av naturligt förekommande ämnen, humus, alger och mikroorga- nismer. Kostnader förknippade med kylning av vatten liksom ökad avskiljning av kemiska föroreningar kunde inte uppskattas.157 Reinvesteringsbehoven i beredningsanläggningar har i samband med Svenskt Vattens aktuella Hållbarhetsindex uppskattats som relativt omfattande, dock utan att storleksordningen närmare kunnat anges.158 Förnyelsebehovet för vattenledningsnätet, dvs. de åtgärder som krävs för att ledningsnätet ska uppnå en bestämd standard, upp- skattades 2011 av Svenskt Vatten Utveckling med hjälp av en pro- gnosmodell utifrån nätets åldersfördelning och bedömning av materialens livslängd. Hänsyn togs i viss utsträckning även till led- ningsbyte som följd av samhällsombyggnad och förändrade kapa- citetsbehov. Även klimatförändringar kan dock generera ett accele- 156Ramböll och Svenskt Vatten (2014). Mikrobiologiska barriärer – Lägesrapport efter uppdatering av databas 2014, s. 1. 157SOU 2007:60, s. 284–285. 158Svenskt Vatten (2015). Hållbarhetsindex för kommunernas VA-verksamhet, Slutrapport , s. 39 och Svenskt Vatten, nr 4 2015, s. 30–31. Produktion och distribution av dricksvatten rerat förnyelsebehov, vilket låg utanför modellen. I figuren nedan beskrivs utifrån modellen det erforderliga förnyelsebehovet i kilo- meter, fördelat på olika materialslag. Källa: Svenskt Vatten Utveckling (2011). Material och åldersfördelning för VA -nät och fram- tida förnyelsebehov. Rapport 2011–13, s. 17. Tidiga PVC-ledningar behöver enligt beräkningarna förnyas liksom tidiga segjärnsledningar. Övriga material kännetecknas av ökande förnyelsebehov från mitten av seklet fram till senare delen av seklet, för att därefter avta. Förnyelsebehovet avseende PE-ledningar ökar mot slutet av seklet.159 Förnyelsetakten angavs i undersökingen 2011 som andelen kilometer ledning som förnyas i relation till befintlig mängd ledning. Medianvärdet respektive medelvärdet för förnyelsetakten i bedömdes av Svenskt Vatten Utveckling för perioden –2009 till för vattenledningsnäten.160 Ett normerat värde för förnyelsetakten –2014 är enligt bedömningar från Svenskt Vatten . Varia- tionen är dock betydande mellan landets kommuner, 0–. Ett extrapolerat årligt medelvärde för kostnader för förnyelse av dricksvattenledningar –2014 har beräknats till 159Svenskt Vatten Utveckling (2011), Material och åldersfördelning för VA-nät och framtida förnyelsebehov, rapport –13, s. 16–17, samt Svenskt Vatten Utveckling (2011), i förnyelseplanering av VA-ledningar, rapport , s. 8. 160Svenskt Vatten Utveckling (2011). Material och åldersfördelning för VA-nät och framtida förnyelsebehov. Rapport 2011 – 13, s. 9 och 11. Produktion och distribution av dricksvatten SOU 2016:32 Dessa investeringar representerar ledningsnät.161 Svenskt Vatten Utveckling gjorde 2011 bedömningen att förny- elsetakten av landets vattenledningsnät i sin helhet genomsnittligt borde ligga på , för att motsvara de då uppskattade behoven. Utgångspunkt för bedömningen var ett antagande om medellång livslängd för näten. Antagandet byggde på kontinuerlig utbyggnad, vilket drar ner det procentuella behovet av förnyelse då de totala nätens längd ökar och material med längre livslängd används. Sammantaget innebär det att de studerade årens förnyelsetakt bedömdes vara för låg.162 Miljonprogrammet, som utformades under 1960- och 1970- talen, skulle teoretiskt kunna innebära uttalade investeringsbehov under andra halvan av detta sekel. För vattenledningsnäten är detta inte lika uttalat, eftersom tidiga segjärnsledningar bedöms hålla än . Förnyelsebehovet uppstår där tidigare, vilket innebär en utjämning över tid.163 Behovet av förnyelse är inte statiskt , vilket beror på ledningsnätens varierande livslängd, när de är lagda och i vilken omfattning olika material valts.164 Enligt Svenskt Vatten Utveckling kommer förnyelsebehovet och därmed kostnaderna att öka även som en följd av att lednings- näten ökar i omfattning. –2009 beräknades kostnaderna för förnyelse av vatten- och avloppsnäten tillsammans svara för cirka 2,1 mdkr . Förnyelsen bedömdes behöva öka till motsvarande cirka 3,5 mdkr penningvärde. Utgångspunkt var då att ledningsnätens livslängd bedömdes som medellång. Antas livsläng- den i stället vara kort alternativt lång, innebär det att behoven kan öka eller minska med respektive 1 mdkr. Stora variationer angavs för olika typer av bebyggelse. Kostnaden för förnyelse av näten i centrala stadskärnor beräknades bli större än i mer perifera områden.165 161Svenskt Vatten (2016). Underlag till utredningen, . 162Svenskt Vatten Utveckling (2011). Material och åldersfördelning för VA-nät och framtida förnyelsebehov. Rapport 2011 – 13, s. 28–29. 164WSP (2014). VA-skulden – sanning eller myt? 165Svenskt Vatten Utveckling (2011). Material och åldersfördelning för VA-nät och framtida förnyelsebehov. Rapport 2011 – 13, s. 28. Produktion och distribution av dricksvatten En alternativ kalkyl av konsultföretaget med utgångspunkt i branschens statistiksystem (VASS) uppskattar be- hovet av reinvesteringar i va-ledningsnäten till en något högre nivå. Förnyelsetakten tenderar att öka men totalt sett konstate- ras att investeringarna varit mindre än den tekniskt motiverade förnyelsetakten, vilket kan utgöra en indikation på ett uppdämt investeringsbehov. Den totala volymen investeringar borde enligt denna rapport ligga minst 10 mdkr högre för perioden – 2012.166 Vatten & Miljöbyrån redovisade 2014 på uppdrag av Livs- medelsverket en uppskattning av de svenska vattenledningsnätens status utifrån behovet av framtida god dricksvattenkvalitet och leveranssäkerhet. Sammantaget bedömdes, mot bakgrund av be- fintlig kunskap och nulägesanalys, att vattendistributionen står inför ett antal utmaningar men att läget inte var akut. ”underhållsberg” anses kunna innebära att åtgärdsplaneringen leds i fel riktning. En framtida högre ambitionsnivå avseende förnyelse- takten bedömdes dock behöva komma till stånd. Det konstaterades att modeller och handböcker för förnyelseplanering tagits fram av Svenskt Vatten, och att stöd till va-huvudmännen att påbörja im- plementeringen utgjorde en nyckelfråga.167 Förnyelsebehoven bör även beakta pågående och förestående effekter av klimatförändringar. Dessa relaterar bland annat till skador på grund av sättningar och ledningsbrott, men även beho- ven av att beakta ökade mängder dagvatten som måste omhändertas vid skyfall och stora nederbördsmängder. I äldre infrastruktur- system där spillvatten (vatten från kök, tvättstugor, toalett, dusch, industrier) och dagvatten hanteras i samma ledningssystem kan ökade vattenmängder innebära behov av bräddning. Orenat vatten når då recipienten, som i vissa fall även kan utgöra råvattentäkt. Klimat- och sårbarhetsutredningen uppskattade kostnaderna för ökad redundans vid distribution av vatten samt andra förebyggande åtgärder och krisberedskap till cirka för perioden – 2040.168 166WSP (2014). VA-skulden – sanning eller myt? s. 14, 22 och 23. 167Vatten & Miljöbyrån (2014). Vattendistribution i – nuläge, kunskapsbehov och nödvändiga satsningar, s. 17. 168SOU 2007:60, s. 285. Produktion och distribution av dricksvatten Svenskt Vatten Utveckling konstaterade i en rapportering att det sannolikt fanns ett samband mellan insatta förbättringsinsatser på ledningsnäten och utvecklingen av akuta driftstörningar. Inget direkt samband konstaterades dock mellan förnyelse och antal vattenläckor. Indikationer fanns på att en rela- tivt hög förnyelsetakt gav något lägre antal driftstörningar, jämfört med genomsnittet.169 Förnyelsetakten för vattenreservoarer och tryckstegringssta- tioner för vatten undersöktes av Svenskt Vatten Utveckling inom ramen för en förstudie . Av de 50-tal kommuner som ingick i studien angav cirka hälften att de inte kunde bedöma förnyelse- takten. Där förnyelsetakten kunde bedömas angav merparten att förnyelsetakten för vattenreservoarer var 25–. För trycksteg- ringsstationer angav merparten att den är snabbare än 50 år.170 påbörjade branschorganisationen ett vägledande arbete för åtgärdsplanering för va-lednings- nät. utvecklades forskningen inom området, vilket ytterligare fördjupade kunskaperna kring va-ledningars kon- dition. Avsikten med insatserna var att korrekt kunna bedöma för- nyelsebehov och utgöra stöd i prioritering av insatser på lednings- näten. utvecklades statistikin- samlingen påtagligt i branschen (DRIVA, Driftredovisning VA- försörjning och VASS, Vattentjänstbranschens StatistikSystem). Statistiken möjliggjorde jämförelse mellan kommuner liksom möj- lighet att lokalt följa den egna verksamhetens utveckling. Värde- ringsmodeller utgör ett vanligt inslag internationellt sett inom vat- tensektorn. Det Hållbarhetsindex som utvecklades av branschen i har beröringspunkter med sådana modeller.171 Förnyelseplanering kan enligt branschens särskilda handbok bi- dra till att synliggöra och strukturera planering för förnyelse av va- 169Svenskt Vatten Utveckling (2013). Värderingsmodellen för VA-ledningsnät tillämpad på data från VASS 2006–2010. Rapport nr 2013-10, s. 70. 170Svenskt Vatten Utveckling (2007). Förnyelsebehov och val av förnyelseobjekt – För- studie. Rapport nr 2007-16. 171Livsmedelsverket (2014). Diskussionssunderlag Vattendistribution i – nuläge, kunskapsbehov och nödvändiga satsningar, s. 12. Produktion och distribution av dricksvatten Planarbetet ligger till grund för förnyelse och taxesättning, underlättar samordning med andra aktörer och ökar även förut- sättningarna att bedöma framtida personalbehov. Förnyelseplanen innehåller ofta en långsiktig strategi med ett perspektiv på 10–och en åtgärdsplan för de närmaste 1–3 åren. Strategin bör enligt handboken innehålla inventering av ledningsnätens förnyelsebehov, förnyelsestrategier och förnyelsetakt, utbyte av riskledningar, ka- pacitetsfrågor, beaktande av prognoser för klimat och befolknings- ökning samt översvämningskartering. En åtgärdsplan bör enligt handboken innehålla konkreta och kostnadsuppskattade åtgärder. Planen bör omprövas i relation till budget och utvärdering.172 av kommunerna uppgavs genomföra sådan förnyelse- planering i en studie baserad på ett 50-tal kommuner 2007. Svenskt Vattens 2014 genomförda hållbarhetsundersökning ger endast un- derlag för att knappt hälften av de cirka 100 medverkande kommu- nerna hade en sådan förnyelseplan.173 utförde ett kontrollprojekt om distri- butionsanläggningar där bland annat graden av förekommande för- nyelseplanering belystes. Antalet anläggningar som ingick var dock begränsat (116 allmänna anläggningar). Av dessa bedömdes ha en ändamålsenlig och systematisk förnyelseplane- ring, vilket myndigheten bedömde som otillfredsställande.174 Svenskt Vatten Utveckling diskuterar i sin planering ett antal olika metoder för att åskådliggöra förnyelse- behoven i distributionsnäten. Utgångspunkter för ett förnyelse- arbete kan vara anläggningarnas medellivslängd och åldersstruktur. Andra ingångsvärden kan vara de driftstörningar som noterats eller en mer övergripande erfarenhetsbaserad förnyelseplanering.175 har inte gjorts tillämplig för vattenverk och produk- tionsanläggningar, där utgångspunkterna kan behöva anpassas. Vissa högskolebaserade insatser har genomförts, främst vid . I ett sådant arbete studerades kom- 172Svenskt Vatten Utveckling (2011), i förnyelseplanering av VA-ledningar. 173Svenskt Vatten Utveckling (2007), Förnyelsebehov och val av förnyelseobjekt – Förstu- die, rapport nr 2007-16, samt Svenskt Vatten (2015), Hur är tillståndet i ? Rapport nr 4, s. 30–31. 174Livsmedelsverket (2015). Samordnade kontrollprojekt 2015. Dricksvatten – distributions- anläggningar, resultat, s. 4 och 8. 175Ibid., s. 43–53. Produktion och distribution av dricksvatten munala strategier för beslut om förnyelse av dricksvattennät. Stra- tegierna varierade, gemensamt var dock behovet av en noggrann dokumentation av befintliga nät som grund för ett effektivt och ekonomiskt förnyelsearbete. Uppgifter om ledningsålder, antal rörbrott och ledningsmaterial men även information baserat på driftspersonalens erfarenheter uppgavs ha stor betydelse. Det lång- siktiga förnyelsearbetet förutsatte att en konkret åtgärdsplan upp- rättades för att tydliggöra insatser och prioriteringar.