sou · H4B311 · 2016-02-24 00:00:00 — Att erkänna avgörandet i den del det avser faderskapet för barnets genetiska far är väl förenligt med svensk rätt eftersom hans spermier har använts vid behandlingen av surrogatmodern. När det gäller den andra mannen, dvs. den genetiska faderns make, noterar dom- stolen att det enligt svenska adoptionsregler är möjligt för en make att adoptera den andra makens barn. Det är också möjligt att i vissa fall fastställa faderskap för en annan man än barnets genetiska far. Mot bakgrund av detta kommer hovrätten till slutsatsen att det inte heller finns några hinder mot att erkänna domen såvitt avser den andra mannen trots att han inte är biologisk far till barnet. 2 Hovrättens ärenden Ö 6952-14 (beslut ) och Ö 9822-14 (beslut ). Särskilda regler vid ett barns födelse i utlandet Hovrätten kom alltså fram till att den amerikanska domen om faderskap skulle erkännas i . Hovrätten resonemang i det andra ärendet var i allt väsentligt detsamma som i det första ärendet. Detsamma gäller för utgången i ärendet. Inget av besluten över- klagades och har därför inte prövat den rele- vanta frågan. Frågan om en utländsk fastställelse gäller i ska normalt prövas av den myndighet, t.ex. , där frågan aktualiseras (prop. 1984/85:124 s. 32 och 62). Det kan förekomma att olika myndigheter gör olika bedömningar. Osäkerhet i fråga om en utländsk fastställelses giltighet i kan dessutom vara otillfreds- ställande för berörda parter. IFL innehåller därför en bestämmelse som möjliggör prövning av en fastställelses giltighet i i så- dana fall där fastställelsen har skett genom ett utländskt domstols- avgörande. Bestämmelsen, som finns i 9 § IFL, innebär att en tings- rätt kan pröva fastställelsens giltighet efter ansökan av någon som har varit med i den utländska rättegången och vars rätt frågan rör. Även en svensk myndighet kan begära en sådan prövning. Någon motsvarande bestämmelse om prövning av andra fastställelsers giltig- het finns inte. 5.3Regler om vårdnad, boende och umgänge Internationellt privaträttsliga regler om vårdnad, boende och um- gänge finns framför allt i II-förordningen3 och Haag- konvention4. I förhållanden mellan och vissa länder kan även andra författningar vara tillämpliga. De viktigaste andra för- fattningarna är förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap (fortsättningsvis förordning), lagen (1977:595) om erkänn- ande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område (fortsättningsvis lag), lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om över- 3Rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000. Förordningen har publicerats i Euro- peiska unionens officiella tidning (EUT L 338, 23.12.2003, s. 1–29). 4Konventionen om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn (dagtecknad i ). Särskilda regler vid ett barns födelse i utlandet flyttning av barn (fortsättningsvis lag) samt lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (IÄL). II-förordningen är bindande och direkt tillämplig för alla EU-medlemstater utom . Utfyllande regler av betydelse för tillämpningen av förordningen finns i bl.a. lagen (2008:450) med kompletterande bestämmelser till II-förordningen. I förhåll- anden mellan och ska bestämmelserna förordning gälla i stället för motsvarande bestämmelser i förordningen (se artikel 59.2 i den sistnämnda förordningen och de förklaringar som har lämnats av och ). Det bör sam- tidigt tilläggas att förordning har ett mycket smalare tillämp- ningsområde än II-förordningen. Artiklarna 1–53 ska enligt 1 § lagen (2012:318) om 1996 års gälla som lag i . Bestämmelserna i konventionen ska dock inte tillämpas om man i stället kan tillämpa bestämmelserna i t.ex. förordning eller lag (artikel 52 i konventionen). II-förordningen gäller framför konventionen i sådana fall där barnet har hemvist inom en medlemsstats territorium, utom . Detsamma gäller när det är fråga om att erkänna och verkställa en medlemsstats dom i en annan medlemsstat (artikel 61 i II-förordningen). Konven- tionen ska dock gälla i den mån den har ett vidare tillämpningsom- råde än förordningen. II-förordningen innehåller t.ex. inga bestämmelser om lagval och i detta avseende ska således konvention- en tillämpas. hade sammanlagt 42 stater undertecknat . När frågan om vårdnad, boende eller umgänge uppkommer i sam- band med ett äktenskapsmål mellan barnets föräldrar, gäller förordning i förhållanden mellan de nordiska länderna. I andra fall gäller lag i förhållanden mellan , och . I förhållanden mellan och gäller bestämmelserna i i stället för bestämmelserna lag och i förhållanden mellan och gäller bestämmelserna i lagen (1932:540) om erkännande och verkställighet av en dom, som meddelats i , i stället för bestämmelser lag. Särskilda regler vid ett barns födelse i utlandet lag kan vara tillämplig i förhållande till sådana länder som har tillträtt Europarådskonventionen5. Bestämmelserna i lagen ska dock inte tillämpas om II-förordningen kan tillämpas (jfr artikel 60 d i II-förordningen). De ska inte heller tillämpas i förhållande till de övriga nordiska länderna i den mån annat gäller (se föregående stycke) eller om barnet i fråga har fyllt (2 § lagen). Bestämmelserna i ska inte tillämpas om bestämmelserna förordning är tillämpliga. De ska inte heller tillämpas om bestämmelserna i eller Haagkonven- tion är tillämpliga. Det ovan anförda visar att den internationellt privaträttsliga reg- leringen på området är relativt komplex. Vilken författning som ska tillämpas bestäms till stor del av vilka länder som är eller har varit involverade i det enskilda fallet. Vid de surrogatarrangemang i utlandet som innefattat personer från har frågor om vårdnad m.m. som regel inte prövats förrän barnet har kommit till . Frågorna har då oftast kunnat prövas enligt svensk lag (se kapitel 14) samt inneburit att barnets genetiska och rättsliga far beviljats ensam vårdnad om barnet. Det finns därför inte skäl att här lämna någon mer detaljerad beskriv- ning av de internationellt privaträttsliga reglerna om vårdnad, boende och umgänge. 5.4Regler om ett barns folkbokföring och medborgarskap Ett barn som föds utom landet ska som regel inte folkbokföras i vid födseln. Undantag gäller i vissa fall om minst en av för- äldrarna är utsänd i svenska statens tjänst eller om det finns synner- liga skäl för att barnet ska folkbokföras i landet (2 § folkbok- föringslagen [1991:481]). Det senare undantaget ska enligt för- arbetena bara tillämpas i speciella undantagsfall (prop. 2012/13:120 s. 146). Om barnet ska folkbokföras i med stöd av nu nämnda 5 Konventionen om erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om återställande av vård av barn (dagtecknad i ). Särskilda regler vid ett barns födelse i utlandet bestämmelser, ska barnets födelse anmälas till senast efter födelsen (24 § lagen). Om ett barn flyttar till , ska det folkbokföras här under förutsättningen att det kan antas få en sådan anknytning till landet som anges i 3 § lagen. Barnet ska således folkbokföras i om det anses vara bosatt här eller om det med hänsyn till samtliga om- ständigheter får anses ha sin egentliga hemvist här. Om barnet vid inresan till är en utlänning, måste det också uppfylla kraven i 4 § lagen (t.ex. kravet på uppehållstillstånd). I förarbetena anges det följande. Om modern är bosatt och folkbokförd i , bör förutsättningarna för folkbokföring vara uppfyllda direkt vid barnets ankomst till . Detsamma gäller om fadern eller en förälder enligt 1 kap. 9 § FB vid barnets inflyttning är folkbokförd i landet och dessutom vårdnadshavare till barnet (prop. 2012/13:120 s. 146). När ett barn har flyttat till och ska folkbokföras här, ankommer det på barnets vårdnadshavare att göra en anmälan om inflyttning av barnet. Anmälningen ska göras till och inom efter det att barnet har vistats i mer än (26 och 30 §§ lagen). En anmälan om inflyttning ska inne- hålla uppgifter om bl.a. namn, personnummer, ny adress, inflytt- ningsdag, avsikten med vistelsen i och vistelsens beräknade varaktighet (28 § lagen). Bestämmelser om var barnet ska folkbok- föras finns i 6 § lagen (se avsnitt 4.5.1). Ett barn förvärvar svenskt medborgarskap vid födseln om en av barnets föräldrar är svensk medborgare eller om en avliden förälder till barnet var svensk medborgare vid sin död. Bestämmelserna, som finns i 2 § lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap, gäller oav- sett om barnet föds i eller utomlands. Om barnet inte per automatik har fått svenskt medborgarskap vid födseln, kan barnet under vissa förutsättningar förvärva det genom en anmälan av den eller de som har vårdnaden om barnet. En förut- sättning för sådant förvärv är att barnet har permanent uppehålls- tillstånd i och en annan förutsättning är att barnet har hem- vist i landet eller, om barnet är statslöst, (7 § lagen). Kravet på uppehållstillstånd gäller dock inte om barnet är Särskilda regler vid ett barns födelse i utlandet medborgare i ett annat nordiskt land. I fråga om EES-medborgare och deras familjemedlemmar likställs uppehållsrätt med permanent uppehållstillstånd (20 § lagen). En anmälan om förvärv av svenskt medborgarskap enligt 7 § lagen ska göras skriftligen och ges in till eller, om anmäl- ningen avser en medborgare i ett annat nordiskt land, till länsstyrel- sen. Till anmälningen ska det bifogas ett personbevis eller, om anmälningen avser en person som inte är folkbokförd i , en annan likvärdig handling (22 § lagen samt 2 och 3 §§ medborgar- skapsförordningen [2001:218]). Den mottagande myndigheten ska göra den utredning som behövs i ärendet (7 § förordningen). Om beviljar en anmälan om förvärv av svenskt medborgarskap, ska verket skyndsamt underrätta om det. ska också utfärda ett bevis om svenskt med- borgarskap (9 och 10 §§ förordningen). Det som har angetts om gäller också för i de fall då det är läns- styrelsen som ska pröva en anmälan. 5.5Regler om inresa och bosättning i Vi har i föregående avsnitt angett att ett barn som föds i utlandet kan förvärva svenskt medborgarskap redan vid födseln. Så är fallet om en förälder till barnet är svensk medborgare eller om en avliden förälder till barnet var svensk medborgare vid sin död (2 § lagen om svenskt medborgarskap). Om barnet är svensk medborgare, får det inte hindras att resa in i (2 kap. 7 § regeringsformen). I detta avsnitt ska vi behandla de regler som gäller när barnet föds utom- lands och inte är svensk medborgare vid resan till . Huvudregeln är att en utlänning ska ha pass för att få resa in i och vistas i (2 kap. 1 § utlänningslagen [2005:716], UtlL). Huvudregeln har dock försetts med en del undantag och dessa inne- bär i huvudsak följande. Personer som är medborgare i ett annat nordiskt land behöver normalt inget pass vid inresa i och vistelse i . Undantag gäller om inresan till sker från ett annat land än en Schengen- stat. I det senare fallet gäller kravet på pass (2 kap. 8 § UtlL). Det som har angetts om personer som är medborgare i ett annat Särskilda regler vid ett barns födelse i utlandet nordiskt land gäller också för sådana personer som är medborgare i en annan Schengenstat. Personer som inte är medborgare i ett annat nordiskt land eller i en Schengenstat ska normalt ha pass vid inresa och vistelse i . För EES-medborgare och medborgare i kan ett identitets- kort under vissa förutsättningar gälla som pass. En första förutsätt- ning är att identitetskortet har utfärdats av en behörig myndighet i den stat där personen är medborgare. En annan förutsättning är att kortet utvisar personens medborgarskap (2 kap. 17 § utlänningsför- ordningen [2006:97], UtlF). I 2 kap. 1 § andra stycket UtlF finns det en särskild bestäm- melse om barn . Bestämmelsen innebär att ett sådant barn inte behöver ha ett eget pass vid inresa eller vistelse i om barnet följer med en vuxen person, vars pass innehåller de upp- gifter som behövs för att kunna fastställa barnets identitet. Bestämmelser om vilka resehandlingar som godtas som pass finns i bl.a. 2 kap. UtlF. Den vanligaste formen av passhandling är det s.k. hemlandspasset (2 kap. 4 § UtlF). En sådan resehandling ska vara utfärdad av en behörig myndighet i det land där innehavaren är medborgare och uppfylla de villkor som anges i 2 kap. 4 § andra– fjärde styckena UtlF. En annan resehandling som godtas som pass är det s.k. främlingspasset. Ett sådant pass kan utfärdas av Migra- tionsverket om utlänningen dels saknar en giltig passhandling, dels saknar möjlighet att skaffa en sådan handling. Ett främlingspass kan även i andra fall utfärdas om det finns särskilda skäl (2 kap. 1 a § UtlL). Vid utfärdande av främlingspass för ett barn , krävs vårdnadshavarnas medgivande eller synnerliga skäl (2 kap. 14 a § UtlF). En ansökan om främlingspass ska ges in till Migrations- verket eller, om utlänningen inte befinner sig i , till en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat (2 kap. 15 § UtlF). En utlänning som vill flytta till ska också ha ett uppehålls- tillstånd i riket (2 kap. 5 § UtlL). Undantag gäller för bl.a. nordiska medborgare samt för de EES-medborgare och familjemedlemmar till EES-medborgare som har uppehållsrätt (2 kap. 8 b § UtlL). Med uppehållsrätt avses en rätt att vistas i mer än Särskilda regler vid ett barns födelse i utlandet utan uppehållstillstånd och i enlighet med vad som sägs i 3 a kap. UtlL. Om ett uppehållstillstånd inte har beviljats före inresan till , ska utlänningen i stället ha en visering (2 kap. 3 § UtlL). En visering ger utlänningen en rätt att resa in i och vistas i . Den ger däremot ingen rätt till varaktig bosättning i . Bestämmelserna om visering kommer därför inte att behand- las mer här. För information om viseringar och undantag från kravet på visering, hänvisar vi till 3 kap. UtlL och 3 kap. UtlF. Det finns två typer av uppehållstillstånd, nämligen tillfälligt och permanent. Tillfälligt uppehållstillstånd innebär en rätt att vistas i och permanent uppehållstillstånd innebär, som namnet antyder, en rätt att vistas i utan tidsbegräns- ning. Om en utlänning har för avsikt att bosätta sig i och be- döms kunna få ett uppehållstånd, bör han eller hon redan från början beviljas ett permanent uppehållstillstånd (se bl.a. prop. 1988/89:86 s. 146). Vi inleder den fortsatta redogörelsen med att beskriva vad som krävs för att en utlänning ska kunna beviljas ett permanent uppehållstillstånd på grund av anknytning till någon i . I 5 kap. 3 § UtlL finns bestämmelser om i vilka fall uppehålls- tillstånd ska ges till en utlänning på grund av anknytning. De för vårt arbete mest intressanta bestämmelserna är de som rör ett barns anknytning till föräldrar eller adoptivföräldrar i . Bestäm- melserna, som finns i 5 kap. 3 § första stycket 2 och 3 UtlL, inne- bär följande. Ett uppehållstillstånd på grund av anknytning ska nor- malt ges till ett utländskt barn som är ogift om barnet har en för- älder som är bosatt i , en förälder som har beviljats uppe- hållstillstånd för bosättning i , en förälder som är gift eller sambo med någon som är bosatt i eller en förälder som är gift eller sambo med någon som har beviljats uppehållstillstånd i (5 kap. 3 § första stycket 2). Detsamma gäller under vissa förutsättningar för ett utländskt barn som är ogift och som har adopterats, eller avses bli adopterat, av någon som för adoptionsbeslutet var, och som är, bosatt i . Den första förutsättningen är att barnet inte omfattas av de nämnda bestämmelserna i 5 kap. 3 § första stycket 2 UtlL. Den andra förutsättningen är att adoptionsbeslutet har meddelats, eller avses komma att meddelas, av en svensk domstol, att beslutet gäller i enligt lagen (1971:796) om internationella rättsförhållan- Särskilda regler vid ett barns födelse i utlandet den rörande adoption eller att beslutet gäller i enligt lagen (1997:191) med anledning av tillträde till om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner (5 kap. 3 § första stycket 3). I 5 kap. 3 a § UtlL finns det bestämmelser om i vilka fall uppe- hållstillstånd får ges på grund av anknytning. Dessa bestämmelser är alltså fakultativa. Den för oss mest intressanta bestämmelsen är den som finns i 5 kap. 3 a § tredje stycket 3. Enligt den bestämmel- sen får en utlänning – om det finns synnerliga skäl – också beviljas uppehållstillstånd på grund av annan särskild anknytning till . Om det råder oklarheter i fråga om det biologiska släktskapet mellan en utlänning och den person i som han eller hon åberopar anknytning till, ska under vissa förutsätt- ningar ge personerna en möjlighet att få en DNA-analys utförd. En första förutsättning är att frågan uppkommer i ett ärende om uppe- hållstillstånd enligt t.ex. 5 kap. 3 § första stycket 2 eller 5 kap. 3 a § tredje stycket 3 UtlL. En andra förutsättning är att den övriga ut- redningen om släktskapet inte är tillräcklig för att ett uppehålls- tillstånd ska kunna beviljas och en tredje förutsättning är att det inte är uppenbart att det åberopade släktskapet inte föreligger. Det krävs dessutom att ansökningen inte ska avslås på grund av andra skäl (13 kap. 15 § UtlL). I vissa fall krävs det också att andra förutsättningar är uppfyllda för att ett uppehållstillstånd ska kunna beviljas. Som exempel på andra förutsättningar kan nämnas kraven i 5 kap. 3 b § UtlL. Kraven innebär att den person som utlänningen åberopar anknytning till dels måste kunna försörja sig, dels måste ha en bostad som upp- fyller vissa minimikrav. Dessa krav gäller dock inte om personen i är medborgare här, i en EES-stat eller i . De gäller inte heller om utlänningen är ett barn och den person som barnet åberopar anknytning till är barnets förälder (5 kap. 3 c och d §§ UtlL). Som ytterligare exempel på andra förutsättningar kan nämnas de som anges i 5 kap. 17–17 b §§ UtlL. Där anges det bl.a. att ett uppehållstillstånd enligt 5 kap. 3 § första stycket 2 eller 3 förutsätter ett medgivande från barnets andra förälder. Med den andra för- äldern avses här den förälder som barnet inte åberopar anknytning till. Ett medgivande från den andra föräldern behövs dock inte om han eller hon saknar del i vårdnaden om barnet (5 kap. 17 § andra stycket UtlL). Särskilda regler vid ett barns födelse i utlandet Bestämmelser om tidsbegränsade uppehållstillstånd finns i 5 kap. 7–15 d §§ UtlL. Vi vill här särskilt nämna bestämmelserna i 5 kap. 13 och 14 §§. Enligt dessa bestämmelser får ett tidsbegränsat uppe- hållstillstånd alltid beviljas för ett barn, en man och barnets vård- nadshavare om personernas närvaro i är nödvändig för att en faderskapsutredning ska kunna genomföras. 5.5.3Förfarandet vid ansökan om uppehållstillstånd En utlänning som avser att flytta till ska som huvudregel ha ansökt om och beviljats ett uppehållstillstånd före inresan i . Ansökan om uppehållstillstånd ska lämnas in till och utredas av en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat i utlänningens hem- land eller i det land där han eller hon annars är stadigvarande bosatt (5 kap. 18 § UtlL och 4 kap. 20, 25 och 26 §§ UtlF). Huvudregeln är dock försedd med en del undantag. Huvudregeln gäller t.ex. inte om utlänningen enligt 5 kap. 3 § första stycket 2 eller 3 UtlL har en stark anknytning till en i bosatt person och det inte skäligen kan krävas att utlänningen reser till ett annat land för att ge in ansökningen där. Om det i ett sådant fall står klart att ett uppe- hållstillstånd skulle ha beviljats om prövningen hade gjorts före in- resan i , ska konsekvenserna för ett barn av att skiljas från sin förälder särskilt beaktas vid skälighetsbedömningen. Huvudregeln gäller inte heller om det finns synnerliga skäl (5 kap. 18 § UtlL). Ett ärende om uppehållstillstånd enligt 5 kap. 3 och 3 a §§ UtlL ska, om det inte finns särskilda skäl, avgöras senast efter det att ansökan lämnades in (4 kap. 21 a § UtlF). Beslutet ska med- delas av . Även och andra myn- digheter kan dock ha rätt att besluta om uppehållstillstånd (5 kap. 20 och 22 §§ UtlL). 6 Föräldraskap genom adoption Syftet med en adoption är att skapa ett rättsligt förhållande mellan den som adopterar (adoptanten) och den som blir adopterad (adop- tivbarnet). fick sin första lagstiftning 1917 och då genom den nu upphävda lagen (1917:378) om adoption. finns de allmänna bestämmelserna om adoption i 4 kap. (FB). Adoption kan för en del personer utgöra ett alternativ till assi- sterad befruktning och, för en del andra personer, det enda alter- nativet till föräldraskap. Det senare gäller bl.a. för de ensamstående män och samkönade manliga par som inte vill bli föräldrar genom ett surrogatarrangemang i utlandet. Adoption kan också ingå som en del i ett surrogatarrangemang. Institutet används då för att skapa ett rättsligt förhållande mellan barnet och den tilltänkta förälder som inte kan fastställas som barnets mor, far eller förälder. Vi ska i detta kapitel lämna en översiktlig redogörelse för de be- stämmelser som aktualiseras vid en adoption. Redogörelsen inleds med en beskrivning av de grundläggande bestämmelserna i föräldra- balken, lagen (1997:192) om internationell adoptionsförmedling och socialtjänstlagen (2001:453). Efter det följer en beskrivning av de internationellt privaträttsliga reglerna och en redogörelse för för- farandet vid nationell respektive internationell adoption. För mer information om aktuella författningar, hänvisas till betänkandet Modernare adoptionsregler (SOU 2009:61). De grundläggande bestämmelserna om adoption finns som sagt i 4 kap. FB. Bestämmelserna ska tillämpas i alla adoptionsärenden i svensk domstol. För att en adoption ska komma till stånd, krävs ett beslut av all- män domstol efter ansökan av den som vill adoptera. Enligt huvud- regeln ska adoptanten ha fyllt . Om adoptionen avser ett eget barn, eller makens barn eller adoptivbarn, eller om det annars före- ligger synnerliga skäl, får även den som har fyllt adoptera (1 §). Tillstånd till adoption kan ges åt en ensamstående person eller åt makar. Makar får enligt huvudregeln inte adoptera annat än gemen- samt. Undantag gäller då en make adopterar den andra makens barn eller adoptivbarn (med den andra makens samtycke). Efter en sådan s.k. närståendeadoption anses barnet som makarnas gemensamma (3 och 8 §§). En make får också adoptera ensam om den andra maken befinner sig på okänd ort eller lider av en allvarlig psykisk störning, eller om det gäller adoption av eget barn och den andra maken sam- tycker (3 §). Andra än makar får inte adoptera gemensamt (4 §). Det är således inte tillåtet för sambor att adoptera ett barn gemen- samt. Det som har angetts om makar gäller också för de registre- rade partner som har ingått partnerskap före och som därefter inte har upplöst eller omvandlat sitt registrerade partner- skap till ett äktenskap.1 Den som har fyllt får normalt inte adopteras utan eget samtycke. Undantag gäller om den som ska adopteras är och det skulle skada honom eller henne att bli tillfrågad, eller om den som ska adopteras är varaktigt förhindrad att lämna sam- tycke på grund av en psykisk störning eller på grund av något annat liknande förhållande (5 §). Den som inte har fyllt får inte heller adopteras utan föräldrarnas samtycke. Moderns samtycke ska ha lämnats sedan hon återhämtat sig tillräckligt efter nedkomsten. Samtycke behövs dock inte av en förälder som lider av en allvarlig psykisk störning, är utan del i vårdnaden eller befinner sig på okänd ort. I de fall då detta gäller för båda föräldrarna, ska samtycke till 1 Se 3 kap. 1 § i den upphävda lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap samt 2 och 3 §§ lagen (2009:260) om upphävande av lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap. adoptionen lämnas av en särskilt förordnad vårdnadshavare för bar- net (5 a §).