sou · H4B317 · 2016-03-03 00:00:00 — Utgångspunkten i den reviderade insolvensförordningen är, liksom i den tidigare insolvensförordningen, att varje insolvensförfarande endast ska avse ett rättssubjekt. Det har dock betraktats som en brist att det tidigare saknats en reglering som underlättar samord- ning av insolvensförfaranden för bolag som ingår i samma koncern. Av kommissionens konsekvensanalys framgår att man anser att avsaknaden av särskilda bestämmelser som styr samarbetet mellan förvaltare och domstol samt förvaltare och domstolar sinsemellan har lett till att utsikterna för framgångsrika insolvensförfaranden inom koncerner är små. Detta eftersom värdet på koncernens till- gångar inte kan tas tillvara på det mest effektiva sättet om inte insolvensförfarandet sker samlat. I konsekvensanalysen uppges även att en uppdelning av bolagen ofta omöjliggör en bra värdering av till exempel immateriella tillgångar. I vissa fall är en koncerns värde beroende av den struktur och det samarbete som finns mellan dess medlemmar. I andra fall kan en uppdelning ha skett mellan bolagen inom koncernen som innebär att tillgångar endast återfinns i ett bolag men nyttjas av de övriga.17 I syfte att avhjälpa det som ansetts vara en brist i den tidigare insolvensförordningen innehåller den reviderade insolvensförord- ningen en rad bestämmelser rörande samordning och samarbete mellan domstolar och förvaltare vid insolvensförfaranden i kon- . Det rör sig om helt nya bestämmelser utan motsvarighet i 17 Se kommissionens konsekvensanalys (Impact assessment) s. 15. den tidigare förordningen. Enligt vad utredningen erfar finns det åtminstone en medlemsstat () som har be- stämmelser i nationell rätt som rör samordnade insolvensförfar- anden för bolag i koncerner. I svensk rätt saknas det uttryckliga bestämmelser om samord- ning av förfaranden när flera bolag i samma koncern är föremål för insolvensförfaranden. Såvitt utredningen känner till har detta inte uppfattats som ett praktiskt problem. När en verksamhet är av den omfattningen att den organiseras i koncernform har normalt orga- nisationsformen övervägts noggrant. Hänsyn brukar då tas till det befintliga regelverket och såväl skatteregler som regler om sakrätts- ligt skydd är exempel på sådant som kan påverka vilken koncern- organisation som väljs. Enligt utredningens bedömning är det sanno- likt att insolvensförordningens bestämmelser om samordnade insol- vensförfaranden för koncerner kommer att användas i begränsad utsträckning vid svenska konkurser. Det förefaller mer sannolikt att reglerna aktualiseras vid rekonstruktion och det torde även vara förordningens syfte. Även i dessa fall kan man anta att det främst är rekonstruktion av större koncerner med omfattande verksamhet och betydande immateriella eller svårrealiserade tillgångar som läm- par sig för ett samordningsförfarande. Reglerna om koncerner kom- mer inte att tillämpas vid skuldsanering, eftersom skuldsanering endast beviljas fysiska personer. Den reviderade insolvensförordningen innehåller ett antal bestäm- melser om samarbete och kommunikation mellan förvaltare, mellan domstolar och mellan förvaltare och domstolar. Dels finns sådana bestämmelser i fråga om olika typer av insolvensförfaranden som rör samma gäldenär, se artikel 41–44, dels finns likartade bestäm- melser beträffande insolvensförfaranden som rör olika gäldenärer inom samma koncern i artikel 56–60. I allmänhet förefaller förordningens regler inte vara särskilt svåra att tillämpa vid svenska förhållanden. Det finns inte några bestäm- melser i svensk rätt som förhindrar ett sådant samarbete eller ut- byte av information som föreskrivs i förordningen. Däremot behö- ver man i det enskilda fallet ta hänsyn till att det kan finnas intresse- motsättningar inom en koncern, t.ex. i form av borgenärers kon- kurrerande anspråk i tillgångar som tillhör olika bolag inom kon- cernen. I viss mån kan det även förekomma uppgifter som omfattas av sekretess och som därför inte kan delas utan vidare. Utredningen har emellertid inte identifierat några specifika sekretessregler som behöver ändras för att insolvensförordningens bestämmelser om informationsutbyte ska kunna tillämpas. Som framgår ovan, av avsnitt 10.10, har det internationellt tagits fram vissa riktlinjer för hur samarbete kan bedrivas mellan för- valtare och mellan förvaltare och domstolar i gränsöverskridande fall. Utredningen anser även att det är lämpligt att tar fram den praktiska vägledning och det stödmaterial som verket bedömer att domstolarna kan behöva för att underlätta internatio- nellt samarbete vid insolvensförfaranden. Beträffande kostnader för samarbetet kan det konstateras att syftet med insolvensförordningens regler om samarbete är att främja för- utsättningarna för en samordnad och effektiv förvaltning av insol- vensförfaranden som rör olika bolag i samma koncern. Det bör skapa ett mervärde för de aktuella gäldenärerna och därmed även gynna deras borgenärer. Kostnaderna för samarbetet ska enligt för- ordningen anses hänförliga till respektive förfarande. Det innebär för domstolarnas del att i den mån kostnader uppstår på grund av reglerna om samarbete kan dessa inte debiteras någon annan av de domstolar som handlägger något av insolvensförfarandena. Enligt utredningens bedömning är det sannolikt att dessa kostnader är begränsade. När det gäller de kostnader som uppstår hos konkursförvaltare eller rekonstruktörer på grund av reglerna om samarbete och kom- munikation kommer dessa kostnader i förlängningen att belasta konkursboet respektive gäldenären. I huvudsak är dock syftet med de åtgärder som företas att skapa ett mervärde för koncernens medlemmar. Utredningens bedömning är att konkursförvaltares fordringar på ersättning för kostnader av detta slag ska betraktas som en konkurskostnad. På motsvarande sätt får rekonstruktörers anspråk på ersättning för kostnader anses förenade med allmän förmånsrätt enligt 10 § förmånsrättslagen. Några författningsänd- ringar med anledning av insolvensförordningens bestämmelser i denna del behöver inte göras. En förutsättning för att en fråga om inledande av ett samordnings- förfarande för en koncern ska aktualiseras vid en svensk domstol är att det redan pågår ett insolvensförfarande vid domstolen, antingen i form av ett konkursärende eller i form av ett ärende om företags- rekonstruktion. Den reviderade insolvensförordningen innehåller uttryckliga bestämmelser om bl.a. vilka åtgärder domstolen ska vidta och vilken prövning som domstolen ska göra med anledning av en begäran om att inleda ett samordningsförfarande. Om dom- stolen beslutar att inleda ett sådant förfarande kan det även bli aktuellt för domstolen att ta ställning till frågor som begäran om vilandeförklaring (se artikel 72.2 e), förhandsgodkännande av sam- ordnarens kostnadsberäkning (se artikel 72.6), arvode till samord- naren (se artikel 77) och återkallande av utnämning av samordnaren (se artikel 75). Enligt utredningens mening framstår det som natur- ligt att en begäran om inledande av ett samordningsförfarande och de övriga frågor som kan aktualiseras under detta förfarande hand- läggs inom ramen för det konkursärende respektive ärende om företagsrekonstruktion som pågår vid domstolen. En annan fråga som kan aktualiseras sedan en domstol beslutat att inleda ett samordningsförfarande är att en förvaltare begär att ytterligare ett insolvensförfarande ska ingå i samordningsförfaran- det (se artikel 69). Som utredningen redogjort för ovan får de aktu- ella bestämmelserna i insolvensförordningen tolkas så att beslut i frågan om att inkludera ytterligare insolvensförfaranden ska fattas av samordnaren. Samordnarens beslut ska därefter kunna bli före- mål för rättslig prövning i enlighet med vad som föreskrivs i lag- stiftningen i den medlemsstat där samordningsförfarandet har in- letts. Eftersom det i svensk rätt saknas regler om samordning av för- faranden när flera bolag i samma koncern är föremål för insolvens- förfaranden anser utredningen att det i den föreslagna lagen med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen bör framgå SOU 2016:17 Insolvensförfaranden i koncerner att en begäran om inledande av samordningsförfarande och därmed sammanhängande frågor ska prövas i det vid domstolen pågående ärendet och handläggas enligt de regler som gäller för ärendet i fråga, under förutsättning att något annat inte följer av förordningen. Av detta följer att bestämmelserna om överklagande av beslut i konkurslagen (16 kap. 5 §) respektive lagen om företagsrekon- struktion (4 kap. 11 §) blir tillämpliga. Den som utses till samordnare ska uppfylla kraven i artikel 71. Det innebär bl.a. att kraven i 7 kap. 1 § konkurslagen respektive 2 kap. 11 § lagen om företagsrekonstruktion ska vara uppfyllda. I insolvensförordningen anges att samordnaren ska vara behörig att fungera som förvaltare enligt en medlemsstats lagstiftning. Det har således inte gjorts någon avgränsning till lagen i den medlemsstat där begäran om samordningsförfarande lämnas in. Enligt utred- ningens mening bör det därför räcka att den som föreslås som sam- ordnare är behörig att fungera som förvaltare i någon medlemsstat. Uppgifter om behörigheten ska bifogas begäran enligt artikel 61. Samordningsförfarandet bygger på frivillighet från de berörda förvaltarna. Vidare är samordnarens behörighet reglerad i insolvens- förordningen. I svensk rätt finns en tillsynsmyndighet i konkurser som utövar tillsyn över förvaltningen. Det finns inte någon motsvarighet vid företagsrekonstruktioner. Insolvensförordningen påverkar inte natio- nell rätt i frågor om t.ex. tillsyn. Inleds det en konkurs i ankommer det således på tillsynsmyndigheten att övervaka förvalt- ningen oavsett om insolvensförordningen blir tillämplig på förfar- andet eller inte. Vidare finns det t.ex. föreskrifter i 7 kap. 10 § konkurslagen om att förvaltaren ska höra tillsynsmyndigheten i viktigare frågor. Vid en situation där flera insolvensförfaranden för bolag i samma koncern samordnas och något av förfarandena är en svensk kon- kurs ska således tillsynsmyndigheten i fråga om det svenska förfar- andet fullgöra sina uppgifter i enlighet med konkurslagen. Även om det är en svensk domstol som utser samordnaren kommer denne dock inte att stå under tillsynsmyndighetens övervakning. Samord- narens befogenheter är begränsade. I allt väsentligt behåller förvalta- ren sitt ansvar för konkursen och måste t.ex. höra tillsynsmyndig- heten i viktigare frågor. Sådana frågor kan vara beslut om att in- ordna konkursen i ett samordningsförfarande eller att stå utanför De rekommendationer och den plan som samordnaren lämnar kan innehålla förslag på åtgärder som är av sådan karaktär att för- valtaren bör höra både tillsynsmyndigheten och berörda borgenärer innan de vidtas. Enligt utredningens bedömning finns det inte skäl att föreskriva att samordnaren ska stå under tillsyn av tillsyns- myndigheten i konkurser. 13 Vissa lagtekniska frågor 13.1En ny lag med kompletterande bestämmelser till den reviderade insolvensförordningen Förslag: Lagen (2005:1046) med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen ska upphävas och ersättas med en ny lag som innehåller kompletterande bestämmelser till den revide- rade insolvensförordningen. Den tidigare insolvensförordningen tillämpas sedan ikraftträdandet som gällande rätt i . Vid tillkomsten av för- ordningen bedömdes det att det fanns ett behov av att i viss mån komplettera förordningen med bestämmelser i nationell rätt. Så- dana bestämmelser finns i lagen (2005:1046) om kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen (kompletteringslagen) samt i förordningen (2005:1056) om kungörande och registrering av vissa insolvensförfaranden. Den reviderade insolvensförordningen medför ett behov av ändringar i kompletteringslagen. Sammantaget bedömer utredningen att lagen behöver ändras i sådan utsträckning att det är lämpligt att ersätta den med en ny lag som kompletterar den reviderade insol- vensförordningen. I 1 § andra stycket i den nuvarande kompletteringslagen anges att insolvensförfaranden i svensk rätt enligt förordningen är konkurs och företagsrekonstruktion. Tillämpningsområdet för den revide- rade insolvensförordningen är, som det har konstaterats ovan, vidare jämfört med tillämpningsområdet för den tidigare insolvens- En av skillnaderna är att medan den tidigare insol- vensförordningen huvudsakligen reglerade frågor om likvidations- inriktade förfaranden har tyngdpunkten i den reviderade insolvens- förordningen förskjutits till rekonstruktionsinriktade förfaranden. En av nyheterna för svensk del är att även skuldsanering numera ingår som ett av de svenska insolvensförfaranden som är upptagna i förordningens bilaga A. Detta bör framgå av kompletteringslagen. Således bör lagen ange att insolvensförfaranden i svensk rätt, enligt förordningen, är konkurs, företagsrekonstruktion och skuldsane- ring. När ett huvudinsolvensförfarande har beslutats i en annan medlems- stat och förfarandet avser en gäldenär med ett driftställe i , ska beslutet, enligt 3 § kompletteringslagen i dess nuvarande lyd- else, anmälas till för kungörande. Också i andra fall får en sådan anmälan göras. Bestämmelsen anger även att insolvens- förfarandet ska kungöras i Post- och . Vidare anges att det som enligt svensk lag eller annan författning gäller i fråga om anteckning av beslut om konkurs- eller företagsrekon- struktion i offentliga register också gäller när ett huvudinsolvens- förfarande har beslutats i en annan medlemsstat och att beslutet ska anmälas till som ska underrätta den som för respek- tive register. Enligt utredningens mening bör även en ny kompletteringslag innehålla denna typ av bestämmelse. Till skillnad från den nuvar- ande lydelsen bör den nya bestämmelsen inkludera skuldsanerings- förfaranden. För utredningens överväganden gällande registrering och insolvensregister i övrigt, se avsnitt 9 i detta betänkande. 1 För ett resonemang kring vilka förfaranden som faller in under den tidigare förordningens tillämpningsområde, se , , EU:s insolvensförordning m.m., s. 63 f. I den nuvarande kompletteringslagen anges att förvaltare respektive rekonstruktör ansvarar för den registrerings- och underrättelse- skyldighet som den tidigare insolvensförordningen ger uttryck för. I den reviderade insolvensförordningen finns motsvarande krav på underrättelse och registrering men numera följer registrerings- skyldigheten direkt av förordningen (se artikel 29). Enligt utred- ningens mening bör emellertid den nya kompletteringslagen inne- hålla en bestämmelse som anger att det i (vid konkurs och företagsrekonstruktion) är konkursförvaltaren eller rekonstruktö- ren som har den underrättelseskyldighet som avses i artikel 54 insolvensförordningen, se vidare avsnitt 11.4.2. Utredningen anser att den nya kompletteringslagen bör innehålla en bestämmelse där det framgår vilken domstol som ska vara reserv- forum för det fall svensk domsrätt föreligger enligt artikel 6 i insol- vensförordningen men de svenska nationella forumreglerna inte pekar ut någon behörig domstol. Utredningen har därvid funnit att bestämmelsen om reservforum bör utformas på samma sätt som reservforumregeln i lagen (2006:74) med kompletterande bestäm- melser om domstols behörighet och om erkännande och inter- nationell verkställighet av vissa avgöranden. För vidare resonemang om reservforum se avsnitt 6.4. Borgenärers godkännande av åtagande enligt insolvensförordningen Artikel 36 i den reviderade insolvensförordningen anger att en för- valtare i ett huvudinsolvensförfarande kan göra ett ensidigt åtagande avseende tillgångar som finns i den medlemsstat där ett sekundärt insolvensförfarande kan inledas. Detta görs för att undvika att ett sekundärt förfarande inleds. I de fall en förvaltare gör ett sådant ensidigt åtagande som omfattar egendom eller borgenärer i anser utredningen att det bör framgå av kompletteringslagen vilka regler som ska tillämpas i fråga om omröstning och kvalificerad majoritet samt att dessa regler bör utformas efter förebild från 3 kap. 4 § lagen om företagsrekonstruktion. Se vidare avsnitt 10.14. Samordningsförfarande för en koncern Utredningen föreslår att det av kompletteringslagen ska framgå att vid handläggning av frågor om samordningsförfarande för koncerner ska bestämmelserna i konkurslagen respektive lagen om företags- rekonstruktion tillämpas. Det har även betydelse för frågan om överklagande av beslut om att inleda ett samordningsförfarande. Se vidare avsnitt 12.4. 13.2Ändringar av förordningen om kungörande och registrering av vissa insolvensförfaranden Förslag: Förordningen (2005:1056) om kungörande och regi- strering av vissa insolvensförfaranden ska inte upphävas. De ändringar som föranleds av den reviderade insolvensförordningen kan genomföras genom ändringar i den befintliga förordningen. Utredningen föreslår även ändringar av förordningen (2005:1056) om kungörande och registrering av vissa insolvensförfaranden. Även den förordningen syftar till att komplettera insolvensförord- ningen. De ändringar som utredningen föreslår i förordningen är av begränsad karaktär och kan göras i den befintliga förordningen. Det saknas därför anledning att upphäva förordningen för att er- sätta den med en ny. 14Gemensamma nordiska regler för skuldsanering De nordiska länderna ingick en konvention om konkurs. Konventionen innehåller bestämmelser om gränsöverskridande verkningar av konkurser i de nordiska länderna. Konventionen är genomförd i svensk rätt. När insolvensförordningen trädde i kraft konstaterades att förordningen ska tillämpas i förhållandet mellan och medan konkurskonventionen ska tillämpas i förhållande till övriga nordiska länder (prop. 2005/06:37 s. 45). Någon motsvarande reglering finns inte för nordiska skuldsane- ringsförfaranden. På uppdrag av presenterade en utredare rapporten (TemaNord 2010:598). I rapporten konstateras att det finns ett behov av gemensamma nordiska regler för att underlätta gränsöverskridande skuldsane- ringsförfaranden inom . I rapporten lämnas förslag till en modellag för de nordiska länderna. Den föreslagna lagen reglerar bl.a. domsrätt, undvikande av forum shopping, vilket lands lag som ska tillämpas och erkännande av beslut om skuldsanering. De viktig- aste delarna i den föreslagna modellagen rörande gemensamma insolvensregler är följande. –Bestämmelserna omfattar bara skuldsanering i de nordiska länd- erna. –Bestämmelserna omfattar bara sådana situationer där gäldenä- ren, för ansökan om skuldsanering, har hemvist där sökanden ansöker om skuldsanering. Gemensamma nordiska regler för skuldsanering –Domstolarna ska, med vissa undantag, använda sig av lagen i det land där skuldsaneringen pågår. –Den domstol (i ) som hand- lägger skuldsaneringen ska underrätta borgenärer i de övriga nordiska länderna om att ett skuldsaneringsförfarande pågår. –Domstols beslut om skuldsanering (i Kronofogdemyndig- hetens beslut) ska erkännas i de övriga nordiska länderna. –Bestämmelser som innebär att fordringar bortfaller i de fall de anmäls för sent ska få verkan i alla nordiska länder, så länge borgenärerna blivit underrättande om skuldsaneringen. –Regler om lagval och liknande ska inte användas om de strider mot grundläggande rättsliga principer. I utredningens uppdrag ingår att analysera rapporten och överväga om det finns behov av den typ av bestämmelser som rapporten föreslår. Regeringen har därvid angett att ett viktigt skäl till att har ställt sig positivt till en revide- ring av insolvensförordningen är att svenska gäldenärer gynnas av att skuldsaneringsbeslut erkänns och får rättsverkningar inom hela unionen. Dessa skäl framstår som än starkare när det gäller de nordiska länderna. ska det beaktas att och är bundna av insolvensförordningen och att förordningen efter revideringen kommer att omfatta dessa båda länders respektive skuldsaneringsförfaranden. I uppdraget ingår det inte att lägga fram författningsförslag. för ministerrådets rapport bedömde arbetsgruppen att cirka 40 000 personer flyttar från ett nordiskt land till ett annat. Ytterligare cirka 40 000 personer bor i ett nordiskt land men arbetar i ett annat. Av rapporten framgår att ett beslut om skuld- sanering i bosättningslandet inte har effekt i arbetslandet och Gemensamma nordiska regler för skuldsanering att individen därför riskerar att komma i kläm med allvarliga ekono- miska konsekvenser som följd. För tillfället finns ingen reglering av rättsverkningarna av ett be- slut om skuldsanering i ett annat land än beslutslandet. Detta kan medföra problem för insolventa personer som rör sig inom . Om en gäldenär beviljas skuldsanering i t.ex. och därefter flyttar till kommer de danska domstolarna inte att er- känna det svenska beslutet. Det innebär att de svenska borgenä- rerna kan försöka driva in sina skulder i . För att vara skyddad från de svenska borgenärerna måste gäldenären ansöka om skuldsanering även i , vilket skulle kunna bli både tids- krävande och mödosamt. Den bristande regleringen kan också inverka negativt på rörlig- heten av arbetskraft och kapital mellan de nordiska länderna. Följ- den av att ett skuldsaneringsbeslut inte erkänns i de nordiska länd- erna kan leda till att en gäldenär som beviljats skuldsanering i ett land väljer att inte flytta till ett annat nordiskt land för att arbeta där. Gäldenären kan också dra sig för att till exempel köpa en fastig- het i ett annat nordiskt land. Även gränspendlare berörs av problematiken. En finsk medborg- are som beviljats skuldsanering och som dagspendlar till för att arbeta riskerar att få sin svenska lön utmätt av de finska borge- närerna. Detsamma gäller den egendom som gäldenären tar över till i samband med arbetsresorna (t.ex. en bil eller motorcykel). Utredningen har kontaktat de övriga nordiska länderna för att få reda på om något arbete pågår med anledningen av ministerrådets rapport. Samtliga länder uppger att de lagt arbetet med ministerrådets rapport åt sidan tills vidare. hänvisar till Prop nr. 155 L (2012–2013) Endringer i gjeldsordningsloven og dekningsloven mv.1 På s. 6 anges följande. 1 /no/dokumenter/prop-155-l-20122013/id726471/ Gemensamma nordiska regler för skuldsanering Når det gjelder forslaget om gjensidig anerkjennelse om gjeldsordnings- avgjørelser i , jf. utredningen om «Nordisk Gældssanering», foreslås det ingen videre oppfølging i proposisjonen her. En lovgivnings- prosess på dette feltet vil kreve nordisk samordning, og utredningen har etter det departementet er kjent med, ikke vært på høring i de øvrige nordiske landene foreløpig. Departementet er imidlertid positiv til forslagene, og det tas sikte på å følge opp saken på et senere tids- punkt. 14.5Utredningens överväganden och slutsatser Eftersom insolvensförordningen är tillämplig på skuldsaneringar uppkommer frågan om kompetensfördelningen mellan EU och medlemsstaterna. Som grundprincip har EU befogenhet på de områ- den som omfattas av fördragen enligt principen om tilldelade be- fogenheter. I fördraget om unionens funktionssätt, EUF-fördraget, finns en uppräkning av politikområden och vilken makt eller befogen- het EU har inom respektive samarbetsområde (se artikel 2–6 i för- draget). Uppräkningen kallas för kompetenskatalogen. Katalogen är inte uttömmande men kan ses som en översiktlig ansvarsfördel- ning mellan EU och medlemsländerna. Kompetenskatalogen är in- delad i tre delar, områden där EU har ensamrätt att lagstifta – exklusiv befogenhet, områden där både EU och medlemsländerna har rätt att lagstifta – delad befogenhet samt områden där EU endast har befogenhet att stödja, samordna eller komplettera medlems- ländernas åtgärder. Vad gäller insolvensrätt är detta ett område som omfattas av den delade befogenheten. Inom de områden som omfattas av denna kategori delar unionen och medlemsländerna rätten att lagstifta och att sluta rättsligt bindande avtal. Medlemsländerna får lagstifta om en specifik fråga inom dessa områden om EU inte redan har gjort det.