sou · H4B356 · 2016-09-02 00:00:00 — Utredningen har därför tolkat direktivets artikel 20 så att resenären ska kunna vända sig direkt till återförsäljaren som därefter får kon- takta arrangören för att be denne tillgodose resenärens rättigheter till följd av paketreseavtalet. Vidhåller resenären sina krav mot åter- försäljaren kan denne vägra att uppfylla kraven om arrangören redan har uppfyllt dem. En bestämmelse motsvarande artikel 20 i direktivet ger utrymme för en sådan ordning. I den nya lagen bör därför införas en bestämmelse om att återförsäljare som till försälj- ning erbjuder paketresor som kombineras av en arrangör som är etablerad utanför EES-området omfattas av de skyldigheter som gäller för arrangörer enligt de aktuella bestämmelserna, såvida inte återförsäljaren visar att arrangören uppfyller dessa skyldigheter. 6.6Ansvaret för fullgörande vid kopplade researrangemang Utredningens förslag: I den nya lagen införs en bestämmelse om att vissa särskilt angivna rättigheter och skyldigheter som gäller för paketreseavtal ska gälla för de tjänster som ingår i det kopplade researrangemanget när den näringsidkare som under- lättat det kopplade researrangemanget har underlåtit att infor- mera om avtalet på föreskrivet sätt. I dessa fall ska bl.a. samma förutsättningar för ändringar före researrangemangets början gälla och näringsidkaren ska i förhållande till resenären ansvara för fullgörandet av samtliga resetjänster som ingår i det kopp- lade researrangemanget. Skälen för utredningens förslag: Som redogjorts för ovan, under rubriken informationsbestämmel- ser, föreskriver direktivet att vissa rättigheter och skyldigheter som gäller för paketresor ska gälla även för sammanlänkade researrange- mang om den näringsidkare som har underlättat det sammanlänkade researrangemanget inte på vederbörligt sätt har informerat resenären om att det inte är ett paketreseavtal som denne ingår och om närings- idkaren inte har ställt säkerhet vid insolvens och informerat om det. Detta följer av artikel 19.1–3 i direktivet. Artikel 19.3 anger att de rättigheter och skyldigheter som framgår av artiklarna 9 och 12 och kapitel 4 i sådana fall ska gälla för de resor som ingår i det samman- länkade researrangemanget. Resenären ska alltså i dessa fall bl.a. ha rätt att överlåta resan till en annan resenär och att säga upp avtalen om resetjänsterna av samma skäl och på samma grunder som gäller för paketresor. Vidare ska den näringsidkare som underlättat rese- arrangemanget ha samma ansvar för fullgörandet av de resetjänster som ingår i det sammanlänkade researrangemanget som arrangören hade haft om det varit fråga om en paketresa. Näringsidkaren ska alltså ansvara även för fullgörandet av de resetjänster som ska ut- föras av de andra näringsidkare som resenären har ingått avtal med. Resenären ska också kunna rikta samtliga krav på prisavdrag och skadestånd till den näringsidkare som underlättat det samman- länkade researrangemanget. Den näringsidkare som underlättat det sammanlänkade researrangemanget ska också ha samma rättigheter som arrangörer har enligt de bestämmelser som artikel 19.3 hänvisar till. Det innebär bl.a. att näringsidkaren ska få säga upp avtalet på samma grunder och villkor som gäller för arrangörer. När ett avtal har ingåtts som lett till tillskapandet av ett samman- länkat researrangemang ska, enligt artikel 19.4 direktivet, den eller de näringsidkare som resenären ingår tillkommande avtal med vara skyldiga att ge den näringsidkare som underlättat det samman- länkade researrangemanget information om att avtal har ingåtts. I likhet med vad som gäller i fråga om paketresor, när de närings- idkare till vilka uppgifter överförs underlåter att informera arrangö- ren om att en paketresa skapats, föreskriver direktivet ingen sär- skild sanktion för det fall näringsidkaren inte uppfyller sin infor- mationsskyldighet vid sammanlänkade researrangemang. Av samma skäl som anförts i övervägandena rörande paketresor framstår det inte heller som nödvändigt att föreskriva någon sådan sanktion. Näringsidkarnas underlåtenhet att informera den näringsidkare som underlättat researrangemanget leder inte till någon rättsförlust för resenären. Ansvaret för fullgörandet är som utgångspunkt sepa- rat för de olika tjänsterna och den omständigheten att närings- idkaren inte får besked om att ett kopplat researrangemang har skapats saknar egentligen betydelse för dennes enskilda prestation. I praktiken kan det dock ha betydelse för näringsidkarens möjlig- heter att uppfylla sina skyldigheter. Detta får emellertid regleras på avtalsrättslig väg mellan resetjänstleverantörerna. Bestämmelser motsvarande artikel 19 ska införas i den nya lagen. Som redogjorts för ska dock begreppet kopplade rese- arrangemang användas i stället för direktivets begrepp samman- länkade researrangemang. När det gäller placeringen av bestämmel- serna gör utredningen bedömningen att direktivets systematik bör följas. De bestämmelser som gäller för kopplade researrangemang är mycket få, i jämförelse med vad som gäller för paketresor, och bör för överskådlighetens skull hållas samlade. Utredningens förslag: I den nya lagen införs särskilda regler om skadeståndsansvar vid bokningsfel. Ett ansvar för boknings- fel som beror på tekniska brister i bokningssystemet ska åläggas den näringsidkare som felet kan hänföras till. Ett ansvar för den näringsidkare som åtagit sig att sköta bokningen av en paketresa ska också införas. Ansvaret ska omfatta fel som görs vid bok- ningen. Skälen för utredningens förslag: Resenären ska ha rätt till skadestånd vid bokningsfel Enligt artikel 21 i det nya direktivet ska medlemsstaterna se till att en näringsidkare är ansvarig (liable) för eventuella fel till följd av tekniska brister i bokningssystemet som kan tillskrivas denna näringsidkare. Vilka fel det skulle kunna vara fråga om nämns inte i direktivet men det torde kunna vara fråga om sådana fel som att datumet för avresan blir fel, att fel namn anges på biljetten, att fel hotell väljs eller att resenärens bokning faller bort eller tvärtom två bokningar görs. Ett otal ytterligare fel kan givetvis tänkas upp- komma. Typiskt sett torde det vara fråga om fel som kan tillskrivas den som tillhandahåller bokningssystemet. Direktivet föreskriver också ett ansvar för näringsidkare som har åtagit sig att sköta bok- ningen av en paketresa eller resetjänster som ingår i ett samman- länkat researrangemang för de fel som görs under bokningsprocessen. De fel som åsyftas här torde vara sådana som brukar hänföras till den mänskliga faktorn, t.ex. att näringsidkaren manuellt för in fel uppgifter vid bokningen. I den engelska versionen av det nya direktivet återfinns artikel 21 under rubriken liability for booking errors, vilket i den svenska versionen har översatts till ”ansvar för bokningsfel”. Enligt utred- ningens mening bör artikel 21 tolkas så att den ställer krav på att den näringsidkare som enligt artikeln ska vara ansvarig ska ersätta den skada som felen orsakar. När det gäller utformningen av skade- ståndsansvaret framgår av artikel 21 att ansvaret ska vara uteslutet om felet kan tillskrivas resenären eller har orsakats av oundvikliga och extraordinära omständigheter. Såsom artikel 21 har utformats finns det, enligt utredningens mening, inget utrymme för att före- skriva culpaansvar. Ansvaret för bokningsfel ska i princip vara strikt. Nuvarande reglering av ansvaret för bokningsfel Den nu gällande paketreselagen reglerar inte frågan om skade- ståndsskyldighet eller annat ansvar för bokningsfel. Det fanns inte heller något krav på sådan reglering i det tidigare paketresedirektivet. Följderna av bokningsfel regleras emellertid genom allmänna avtals- rättsliga och skadeståndsrättsliga regler, liksom reglerna om mellan- mansrätt. En första fråga som uppkommer är vilken skada en rese- när kan drabbas av till följd av bokningsfel. Det är uppenbart att resenären kan drabbas av att bokningen inte resulterar i en resa som motsvarar vad resenären hade avsett att boka. Huruvida den närings- idkare som tillhandahåller bokningssystemet eller som har åtagit sig att sköta bokningen kan bli skadeståndsskyldig i förhållande till resenären beror till stor del på hur förhållandet mellan närings- idkaren och resenären ska karaktäriseras. Resenären kan emellertid också drabbas av skada till följd av att resenären, som inte vill stå fast vid bokningen, blir skadeståndsskyldig i förhållande till arran- gören eller någon annan avtalspart på grund av kontraktsbrott. Av- görande för om en sådan skada kan uppstå är om resenären anses bunden av avtalet trots felet vid bokningen. Förhållandet mellan den näringsidkare som tillhandahåller bokningssystemet eller har åtagit sig att sköta bokningen och resenären är av avgörande bety- delse även för frågan om avtalsbundenhet. Bokningsfel som beror på tekniska brister i bokningssystemet kan uppkomma utan att det föreligger någon form av uppdrags- förhållande mellan resenären och den näringsidkare som tillhanda- håller systemet. I de fall näringsidkaren har åtagit sig att sköta bok- ningen av paketresan eller det kopplade researrangemanget är det däremot fråga om ett uppdrag. Uppdraget kan vara ett bland flera eller, vilket torde vara vanligare, ett enstaka uppdrag. Vare sig en tjänst som består av att tillhandahålla bokningssystem eller som består i att utföra bokningar kan emellertid anses bygga på ett så- dant förtroendeförhållande mellan parterna att det är fråga om ett personligt uppdrag. Det är snarare fråga om vad som i doktrinen har kallats för ”företagsuppdrag” för vilka det är tveksamt om analogier till reglerna om sysslomän i 18 kap. handelsbalken (1736:1232, nedan HB) kan göras. (, och . , Speciell avtalsrätt II Kontraktsrätt, Första häftet, uppl. 6, 2015, s. 265 ff.). Skulle det undantagsvis anses lämpligt att göra en analogi till reglerna i 18 kap. HB skulle det emellertid innebära att resenären som utgångspunkt skulle vara bunden av de rättshandlingar som sysslomannen vidtagit, så länge rättshandlingarna håller sig inom dennes behörighet (18 kap. 2 § HB). Det gäller även om närings- idkaren i samband med att rättshandlingen vidtogs handlade i strid mot resenärens instruktioner. Det vanliga torde vara att den näringsidkare som åtagit sig att boka en paketresa eller resetjänster som ingår i ett kopplat rese- arrangemang har fått en fullmakt av resenären. Är det fråga om en muntlig fullmakt, som lämnas t.ex. vid bokningar per telefon eller på en resebyrås kontor, sammanfaller näringsidkarens behörighet med dennes befogenhet. Handlar näringsidkaren vid bokningen i strid med resenärens instruktioner blir resenären då inte bunden av rättshandlingen (11 § andra stycket och 18 § lagen [1915:218] om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område, nedan avtalslagen). Är det i stället fråga om en skriftlig fullmakt, som lämnas t.ex. i ett e-postmeddelande eller i samband med en bokning på internet, blir resenären bunden av avtalet om arrangö- ren, eller den näringsidkare som bokningen görs med, är i god tro beträffande behörigheten hos den näringsidkare som gjort bok- ningen (11 § första stycket avtalslagen). I de fall resenären till följd av ett tekniskt fel i bokningssystemet har gjort en bokning med helt eller delvis annat innehåll än vad som avsetts ligger det nära tillhands att överväga om reglerna om för- klaringsmisstag och befordringsfel i 32 § avtalslagen kan leda till att resenärens viljeförklaring att ingå avtalet anses vara ogiltig. Enligt 32 § första stycket är den som avgivit en viljeförklaring, vilken i följd av felskrivning eller annat misstag å hans sida fått annat inne- håll än som åsyftats inte bunden av viljeförklaringens innehåll, om den, till vilken förklaringen är riktad, insåg eller bort inse misstaget. Tillämpad på bokningsfel skulle resenären vara befriad från avtalet om arrangören insett eller borde ha insett att bokningen fått ett annat innehåll än resenären hade tänkt sig. I en del fall skulle det visserligen kunna åberopas, t.ex. vid dubbelbokningar som arrangö- ren upptäckt eller borde ha upptäckt. Regeln täcker emellertid inte alla situationer som kan tänkas uppkomma till följd av felbokningar. Inte heller regeln om befordringsmisstag i 32 § andra stycket avtals- lagen är direkt tillämplig på bokningsfel. Enligt bestämmelsen är avsändaren av en viljeförklaring som befordras genom telegram eller framförs muntligen genom bud och vars innehåll till följd av fel vid telegraferingen eller oriktigt återgivande genom budet har blivit förvanskat, inte bunden av förklaringen i det skick den fram- kommit, även om mottagaren var i god tro. Bestämmelsen avser endast viljeförklaringar som befordras genom telegram eller munt- ligen genom bud och har i doktrinen ansetts inte kunna tillämpas analogt på viljeförklaringar som befordras genom e-postmeddelanden och liknande (och , Allmän avtalsrätt, 10 uppl., 2016, s. 132). Av det sagda följer att de nu gällande reglerna om fullmakt och sysslomän, tillsammans med ogiltighetsreglerna i avtalslagen, i vissa men inte i alla fall kan befria resenären från avtalet med arrangören. Det innebär att det i ett flertal andra fall kan uppstå en situation då resenären drabbas av skada till följd av bokningsfel, antingen därför att resenären bryter avtalet och krävs på skadestånd för kontrakts- brott eller står fast vid avtalet och får en resa som inte i alla avseen- den motsvarar vad resenären avsett att boka. I förhållandet mellan den näringsidkare som står för bokningssystemet, alternativt som har åtagit sig att utföra bokningen, och resenären eller beställaren av resan aktualiseras då frågor om fel i utförd tjänst. För att den näringsidkare som tillhandahåller ett bokningssystem eller som har fått i uppdrag att sköta en bokning ska bli skadeståndsskyldig till följd av bokningsfel som beror på tekniska brister i systemet eller som görs vid utförande av ett bokningsuppdrag krävs enligt all- männa skadeståndsrättsliga principer att näringsidkaren har gjort sig skyldig till oaktsamt vållande (jfr , och . , Speciell avtalsrätt II Kontraktsrätt, Första häftet, uppl. 6, 2015, s. 273). Enligt utredningens mening är den rätt till ersättning som följer av allmänna skadeståndsrättsliga princi- per därmed inte tillräcklig för att uppfylla kraven enligt direktivet. Endast marknadsrättsliga sanktioner i lagen om elektronisk handel Tillhandahållandet av ett bokningssystem, t.ex. ett bokningssystem online eller en webbplats för sökning och bokning av paketresor eller resetjänster som ingår i ett kopplat researrangemang utgör en sådan tjänst som omfattas av lagen (2002:562) om elektronisk han- del och andra informationssamhällets tjänster. Enligt 10 §, som rör krav i samband med beställning, anges att en tjänsteleverantör ska tillhandahålla lämpliga och effektiva tekniska hjälpmedel som gör det möjligt för en tjänstemottagare att upptäcka och rätta till sina eventuella inmatningsfel innan denne gör en beställning. I de fall en näringsidkares bokningssystem inte uppfyller kraven enligt 10 § och en beställare råkar ange fel uppgifter vid bokningen utan att ges föreskrivna möjligheter att upptäcka och rätta felet kan felet anses vara hänförligt till näringsidkaren i den mening som avses i arti- kel 21. I lagen om elektronisk handel och andra informations- samhällets tjänster föreskrivs emellertid varken någon skadestånds- rättslig eller civilrättslig sanktion för näringsidkaren i dessa fall. I stället har en marknadsrättslig påföljd föreskrivits för den närings- idkare som inte tillhandahåller sådana tekniska hjälpmedel som föreskrivs i lagen. Rätten till skadestånd bör regleras i den nya lagen Ovan har utredningen gjort bedömningen att resenären inte i alla situationer kan åberopa gällande avtalsrättsliga regler om avtals- bundenhet för att befria sig från avtalet med arrangören eller de näringsidkare som enligt bokningen ska tillhandahålla resetjänster inom ramen för ett kopplat researrangemang. Vidare har utredningen konstaterat att resenären inte genom gällande allmänna skadestånds- rättsliga principer tillförsäkras rätt till skadestånd vid bokningsfel i den utsträckning som krävs enligt direktivet. Det finns därmed ett behov av att reglera dessa situationer särskilt. Till viss del skulle resenärens skydd mot bokningsfel kunna ut- ökas genom att en ny ogiltighetsgrund infördes för viljeförklaringar som förvanskats genom elektroniska bokningsprocesser. En sådan regel skulle emellertid riskera att antingen bli alltför begränsad och endast ta sikte på vissa typer av bokningsprocesser eller alltför vid och därigenom få betydelse för många andra typer av avtal som ingås genom liknande bokningssystem. Med tanke på den kritik av principiellt slag som riktats mot den nu gällande regeln om beford- ringsmisstag vid användning av telegrafering framstår det inte som lämpligt att utöka den regeln ytterligare. Den näringsidkare som har tagit emot bokningen, utan att själv ha något att göra med ut- formningen av bokningssystemet, bör kunna utgå ifrån att den resenär som har gjort en bokning har avsett att göra en bokning, såvida det inte finns omständigheter som medför att näringsidkaren borde ha förstått att ett misstag begåtts. Utredningen anser därför att en bättre lösning vore att i den nya lagen införa särskilda regler som tillgodoser direktivets krav på skadeståndsansvar. Av lag- tekniska skäl bör de två olika typerna av bokningsfel regleras i olika paragrafer, en som avser tekniska fel i bokningssystemet och en som avser fel som näringsidkaren gör i samband med den bokning han åtagit sig att göra. I bestämmelserna ska också införas undantag från ansvar för fel som har orsakats av oundvikliga och extraordinära omständigheter. Därutöver ska i den senare bestämmelsen också införas ett undantag för fel som beror på resenären. Något sådant undantag behövs inte vid fel som beror på tekniska brister eftersom näringsidkaren bara ansvarar för dessa fel om de kan hänföras till denne. Något om förhållandet mellan arrangören och den som bokningsfelet kan hänföras till I de fall de avtalsrättsliga reglerna leder till att resenären inte är bunden av avtalet eller avtalen kan arrangören eller de näringsidkare som ska tillhandahålla resetjänster inom ramen för ett kopplat rese- arrangemang i vissa fall ha ett berättigat krav på ersättning från den näringsidkare som bokningsfelen kan hänföras till. för allt kunna bli aktuellt i de fall felet beror på tekniska fel i bok- ningssystemet eller då näringsidkaren uppsåtligen eller av oaktsam- het har gått utanför sin behörighet. Enligt utredningens mening syftar artikel 21 i direktivet emellertid inte till att reglera förhållan- dena mellan olika resetjänstleverantörer utan avser enbart att skydda resenärerna från skada som de kan drabbas av till följd av fel som kan uppstå under bokningsprocessen (jfr skäl 45). Den närings- idkare som kan hållas ansvarig för bokningsfelet torde i regel stå i någon form av avtalsrelation med den näringsidkare som resenären träffar avtal med genom bokningen och frågan om ansvar får då regleras genom parternas avtal eller genom allmänna avtalsrättsliga principer om skadestånd i avtalsförhållanden. 6.8Tillsyn, sanktioner och administrativt samarbete Utredningens bedömning och förslag: Reglerna om tillsyn och sanktioner i den nu gällande lagen om paketresor uppfyller, till- sammans med tillsyn enligt mark- nadsföringslagen, kraven enligt direktiven. Reglerna bör därför, efter anpassning till övriga bestämmelser, föras in i den nya lagen. I lagen bör dock anges att tillsynen ska utövas av den myndighet som regeringen bestämmer. Genom förordningen om instruktion för har verket redan ålagts det ansvar för det administrativa sam- arbete som bör ankomma på verket med anledning av direktivet. Skälen för utredningens bedömning och förslag Kravet på tillsyn och sanktioner i direktivet om paketresor och sammanlänkade researrangemang I artikel 24 i direktivet anges att medlemsstaterna ska se till att till- räckliga och effektiva resurser finns för att säkerställa efterlevnaden av direktivet. I artikel 25 stadgas att medlemsstaterna ska fastställa sanktioner för överträdelser av nationella bestämmelser som antas enligt direk- tivet och att de ska vidta alla åtgärder som krävs för att se till att de tillämpas. Vidare sägs att sanktionerna ska vara effektiva, propor- Hur sanktionssystemet ska vara utfor- mat regleras emellertid inte. Direktivet föreskriver att medlemsstaterna ska ställa upp skyl- digheter dels för rättssubjekt som är etablerade på medlemsstatens territorium, dels för rättssubjekt som är etablerade utanför EU respektive EES-området men som riktar sin verksamhet till medlems- staten. Det innebär att medlemsstaterna också måste utöva tillsyn över att dessa skyldigheter fullgörs. Medlemsstaterna åläggs också att införa sanktioner för det fall skyldigheterna inte fullgörs. Sanktionerna och tillsynen enligt den nu gällande lagen om paketresor Den nu gällande paketreselagen innehåller regler rörande förhållan- det mellan researrangören respektive återförsäljaren och resenären. Bestämmelserna i lagen är i huvudsak civilrättsligt sanktionerade. Uppfyller arrangören inte sina skyldigheter enligt avtalet kan denne bli skyldig att ordna ersättningsarrangemang eller att utge ersätt- ning i form av prisavdrag eller skadestånd (13–18 §§). Detta har redogjorts för närmare i avsnitt 6.5. Den nya paketreselagen föreslås på motsvarande sätt innehålla civilrättsliga regler och sanktioner. De föreslagna sanktionerna motsvarar, enligt utredningens mening, de krav som ställs i direktivet. Den resenär som vill åberopa reglerna kan vända sig till allmän domstol för att kräva sina rättigheter. Konsumenter har också möjlighet att vända sig till för att få nämndens syn på hur tvister med arrangörer, återförsäljare och andra näringsidkare bör lösas. kan dessutom efter ansökan av KO förbjuda en näringsidkare som använder oskäliga avtalsvillkor i sina avtal med konsumenter att i fortsätt- ningen använda samma eller väsentligen samma villkor, förutsatt att förbudet är påkallad från allmän synpunkt eller annars ligger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse (1, 3 och 4 §§ lagen [1994:1512] om avtalsvillkor i konsumentförhållanden). I den nya paketreselagen föreslås också marknadsrättsliga sank- tioner vid underlåtenhet att uppfylla den informationsplikt som föreskrivs i lagen. Detta har redogjorts för i avsnitt 6.3. Sådana marknadsrättsliga sanktioner finns även i den nu gällande lagen om paketresor, (7 § tredje stycket). Hänvisningen till marknadsförings- lagen innebär att lagens bestämmelser om förbuds- och åläggande- förelägganden blir tillämpliga. Den administrativa sanktion som föreskrivs i marknadsföringslagen (marknadsstörningsavgift) ska dock inte tillämpas. KO, som har ett tillsynsansvar i denna del, får föra talan om förbud eller åläggande vid Patent- och marknads- domstolen (23, 24, 46 a och 47 §§ marknadsföringslagen i dess lydelse efter ). I fall som inte är av större vikt får KO meddela förelägganden som emellertid bara blir gällande om de god- känns av näringsidkaren (28 § marknadsföringslagen). I en nyligen lämnad proposition föreslår Regeringen att KO:s befogenheter och tillgängliga sanktioner vid tillsynen enligt marknadsföringslagen (2008:486) och lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsument- förhållanden stärks. Förslaget innebär bl.a. att de förbud och åläggan- den som KO får besluta om enligt dessa lagar inte längre ska vara beroende av näringsidkarens godkännande och att KO ska ges möjlig- het att bestämma att sådana beslut ska gälla . Lagändring- arna föreslås träda i kraft (prop. 2015/16:168, s. 1). har enligt den nu gällande lagen om paket- resor (21 §) tillsyn över att lagen följs. Tillsynen ska utövas så att den inte vållar större kostnad eller olägenhet än som är nödvändigt. Ordalydelsen, ”tillsyn över att denna lag följs” medger en vid till- syn.