sou · H4B339 · 2016-05-31 00:00:00 — En särskild utredare, biträdd av en referensgrupp med företrädare för riksdagspartierna, ska lämna förslag till hur den grundläggande utbildningen till polisman kan omformas till en högskoleutbild- ning. Syftet med reformen är att säkerställa att har den kompetens som krävs för att utföra sitt uppdrag i ett allt mer komplext samhälle. För att stärka polisens förmåga att be- kämpa en brottslighet som ständigt finner nya former, krävs en polisutbildning med tydlig förankring i vetenskap och beprövad erfarenhet. föreslå hur polisutbildningen kan omformas till en ändamåls- enlig högskoleutbildning, utforma förslag till en examensbeskrivning för den föreslagna utbildningen, klargöra hur vetenskaplig grund ska kunna säkerställas i utbildningen, och utarbeta nödvändiga författningsförslag. Uppdraget ska redovisas . Polisens arbete alltmer omfattande och komplext Polisen har ett unikt och samhällsbärande uppdrag. För att kunna utföra detta uppdrag har polisen långtgående befogenheter, bl.a. genom polismans befogenhet att använda våld och tvång. Polis- yrket ställer höga krav på förmågan att ta till sig kunskap, kritiskt granska och analysera information, identifiera problem och hitta lösningar. För att stärka polisens förmåga att bekämpa en brotts- lighet som i takt med samhällets utveckling ständigt finner nya former, krävs en polisutbildning med tydlig förankring i vetenskap och beprövad erfarenhet. Frågan om polisutbildningens utformning har varit föremål för flera utredningar. Den senaste utredningen presenterades 2008. Med utgångspunkt i en analys av kraven på framtidens polis före- slås i betänkandet Framtidens polisutbildning (SOU 2008:39) att grundutbildningen till polis ersätts med en högskoleutbildning. Remissvaren på betänkandet var övervägande positiva. Sedan be- tänkandet presenterades har såväl polisutbildningen som svensk polis som helhet genomgått omfattande förändringar som påverkar betänkandets rekommendationer. Betänkandet behöver också kompletteras i vissa andra delar, t.ex. den ekonomiska konsekvens- beskrivningen. Ytterligare överväganden är därför nödvändiga inför en reform av polisutbildningen. Uppdraget att föreslå hur polisutbildningen kan omformas till en högskoleutbildning Utredarens uppgift är att lämna förslag till hur polisutbildningen kan omformas till en ändamålsenlig högskoleutbildning. Utredaren ska särskilt klargöra förutsättningar för utbildningens praktiska moment, dimensionering och tillträde till utbildningen och beskriva förslagens ekonomiska konsekvenser. Ändamålsenlig högskoleutbildning till polisman Bestämmelser om högskoleutbildning vid statliga universitet och högskolor finns i högskolelagen (1992:1434) och förordningar som ansluter till den, bl.a. högskoleförordningen (1993:100). ramar som anges i högskolelagen och i förordningar som hör till den har universitet och högskolor stor frihet att bestämma över resurser och organisation och över den utbildning och forskning som ska bedrivas. Högskoleutbildning ska, i enlighet med hög- skolelagen, vila på vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet. Regeringen föreskriver vilka examina som får utfärdas och kraven för dem. För varje examen anges vilka mål som studenterna ska nå. Högskolorna som fått tillstånd att utfärda examina är där- utöver fria att utforma utbildningen för att studenterna ska nå målen. I sin nuvarande utformning är grundutbildningen till polisman en eftergymnasial utbildning om fem terminer, varav fyra terminers studier och en termins verksamhetsförlagd praktik, s.k. aspirant- tjänstgöring. bedrivs alla nya kurser inom polisutbildningen som uppdragsutbildning vid tre lärosäten: Linnéuniversitetet, och . Utbildningarna genomförs på uppdrag av och berättigar de studerande till studiemedel. Polisutbildningen utgör grundstommen för kompetensförsörjning och utbildningen ska även framöver syfta till att säkerställa Polis- myndighetens grundläggande kompetensbehov, vilket kan innebära ett särskilt behov av inflytande över utbildningen. Grundutbildningen till polisman har i förhållande till de flesta högskoleutbildningar vissa särdrag, både när det gäller utbildningen och det yrke den syftar till. Det kan därför finnas behov av vissa särskilda regler för en högskoleutbildning till polisman. Med hänvisning till polisens mångfacetterade uppdrag är det viktigt att polisen har möjlighet att rekrytera personer med annan utbildningsbakgrund än den polisiära. Enligt förordning (2014:1105) om utbildning till polisman finns det möjlighet för personer med annan utbildningsbakgrund att gå en särskilt anpassad polisutbildning för specialister. Denna utbildning ges av Polis- myndigheten till personer anställda vid myndigheten som i sin yrkesroll behöver tillägna sig de kunskaper och färdigheter som krävs för att utföra arbetsuppgifter som kräver polismans befogen- het. Den särskilt anpassade polisutbildningen för specialister ges i begränsad omfattning och anpassas efter studenternas för- kunskaper och behov. I ett allt mer komplext samhälle växer beho- ven av specialisering. Även polisen påverkas av denna utveckling och måste kunna möta den med en ändamålsenlig kombination av Det är alltså viktigt att det även fortsatt finns en möjlighet att erbjuda personer med annan utbildningsbakgrund polisutbildning för specialister. redovisa olika alternativ för hur en högskoleutbildning till polis- man kan utformas och föreslå det alternativ som bedöms lämp- ligast, föreslå vilken examen högskoleutbildningen till polisman ska leda till och föreslå en examensbeskrivning för denna, klargöra hur vetenskaplig grund ska kunna säkerställas i utbild- ningen, med utgångspunkt i gällande regelverk för högskoleutbildning, analysera behovet av särskilda bestämmelser för den föreslagna utbildningen, och föreslå hur en polisutbildning för specialister kan utformas. Utbildningens praktiska moment och verksamhetsförlagd praktik Polisyrket är komplext och omfattar många praktiska moment. Höga krav ställs på den enskilda polismannens förmåga att utföra sina arbetsuppgifter på ett rättssäkert sätt. Den praktiska färdig- hetsträningen, som innefattar både träning i praktiska mo- ment och verksamhetsförlagd praktik, så kallad aspiranttjänst- , är en grundläggande del av polisutbildningen. finns det särskilda utmaningar för hur denna träning på bästa sätt kan organiseras och utföras i en ny utbildning till polisman. I sin verksamhet hanterar polisen känsliga och sekretesskyddade uppgifter. Vidare kan uppgifter om polisens arbetsmetoder vara skyddsvärda. Det är viktigt att säkerheten för verksamhet och skyddet för känsliga personuppgifter upprätthålls som polisstudenterna får ändamålsenliga förutsättningar för utbildningens praktiska moment och verksamhetsförlagd praktik. I anknytning till frågorna om utbildningens praktiska färdig- hetsträning behöver även polisstudenternas befogenheter och andra förutsättningar för de verksamhetsförlagda delarna av utbildningen Under den del av utbildningen som utgörs av aspirant- tjänstgöring i nuvarande system är polisstudenterna anställda vid och avlönade av och har polismans befogenhet. Polisstudenternas befogenheter under utbildningens verksam- hetsförlagda praktik kan även komma att påverka de pedagogiska förutsättningarna för utbildningen. Vidare kan studenternas befo- genheter komma att påverka säkerheten såväl för studenterna som för andra personer i samband med verksamhetsförlagda moment. analysera förutsättningarna för polisutbildningens praktiska färdighetsträning och föreslå lämplig utformning av den, ta ställning till om polisstudenterna bör ha särskilda befogen- heter i samband med den praktiska färdighetsträningen och i så fall föreslå vilka, och klargöra i vilken utsträckning polisstudenter under utbildning behöver få tillgång till uppgifter som omfattas av sekretess för att säkerställa en ändamålsenlig utbildning och föreslå hur detta behov ska tillgodoses med bibehållet sekretesskydd för upp- gifterna. Dimensionering och tillträde till utbildningen I nuvarande utformning av polisutbildningen beslutar Polis- myndigheten utbildningens dimensionering, liksom vilka krav som ska gälla för behörighet och kriterier för urval i antagningen till utbildningen. Utbildningens dimensionering styrs av Polismyndig- hetens kompetensförsörjningsbehov och antalet studieplatser mot- svarar prognosticerade behov av nyrekrytering av polismän. kommer även i stor utsträckning att ha sin rekryteringsbas i de personer som examine- ras från en ny utbildning till polisman. Detta inverkar både på ut- bildningens dimensionering och på vilka krav som bör ställas för tillträde till utbildningen. I betänkandet Framtidens polisutbildning (SOU 2008:39) före- slås ett överintag till polisutbildningen, dvs. att det ska finnas fler studieplatser jämfört med hur många som kan väntas få anställning vid efter avslutad utbildning. flera fördelar med ett sådant förslag, bl.a. att det skulle skapa en sund konkurrens mellan studenter under utbildningen och skapa förutsättningar för att mer flexibelt kunna ju- stera sin personalstyrka. Fördelarna med ett överintag måste dock ställas mot ökade kostnader och andra konsekvenser av att fler studenter än de som kan väntas få anställning inom Polis- myndigheten utbildas. Universitet och högskolor har stor frihet att själva dimensionera utbildningar utifrån tillgängliga resurser, stu- denternas efterfrågan och arbetsmarknadens behov. Det kan alltså finnas anledning att vilja styra dimensioneringen av polisutbild- ningen tydligare än andra utbildningar. Av högskolelagen (1992:1434) och förordningar som ansluter till den framgår de huvudsakliga bestämmelserna i fråga om till- träde till och avskiljande från högskoleutbildning vid universitet och högskolor under statligt huvudmannaskap. Med tanke på det yrke polisutbildningen syftar till kan emellertid särskilda krav be- höva ställas som inte framgår av dessa författningar, t.ex. på lämp- lighet för yrket eller utbildningen. Sådana särskilda krav ställs bl.a. för antagning till officersutbildningen enligt förordning (2007:1164) för Försvarshögskolan. Om sådana krav ställs kan frågor om skydd av personuppgifter och sekretess aktualiseras. föreslå en ändamålsenlig dimensionering av polisutbildningen och hur dimensioneringen ska styras, och med hänvisning till utbildningens innehåll och det framtida yrke den syftar till, ta ställning till om det behövs särskilda regler för behörighet och urval till respektive avskiljande från utbildningen och i så fall lämna förslag på sådana regler, inklusive eventuella särskilda sekretessregler. Utredarens uppdrag får i mån av tid omfatta de vidareutbildningar som bedrivs inom polisen. Utredaren får ta upp andra närliggande frågor om polisutbild- ningen som aktualiseras under utredningsarbetet om det bedöms nödvändigt. Utredaren ska bedöma och utförligt beskriva de ekonomiska kon- sekvenserna av det alternativ för en högskoleutbildning till polis- man som utredaren föreslår. Om det alternativ som utredaren före- slår kan förväntas leda till kostnadsökningar för det allmänna, ska utredaren föreslå hur dessa ska finansieras. Polisen har ett samhällsbärande uppdrag med långtgående befo- genheter. Allmänhetens förtroende för polisen är därför av största betydelse. För att även i fortsättningen kunna upprätthålla och stärka detta förtroende är det viktigt att polisens personalsamman- sättning så långt möjligt speglar samhällets sammansättning. Utre- daren ska därför klargöra hur den föreslagna formen för polis- utbildningen kan bidra till en förbättrad jämställdhet mellan kvinnor och män och ökad mångfald i antagningen till polisutbildningen. Samråd och redovisning av uppdraget Till stöd för utredarens arbete med förslagen ska en referensgrupp med representanter för riksdagspartierna inrättas. Utredaren ska ta del av de rekommendationer som lämnats i ti- digare betänkanden om grundutbildningen till polisman, liksom de förändringar som därefter har genomförts. Utredaren ska beakta erfarenheter och lärdomar från införandet av andra yrkesexamina i högskolan, i synnerhet officersexamen. Utredaren ska samråda med , Universitets- kanslersämbetet, Universitets- och högskolerådet, de lärosäten som bedriver polisutbildning som uppdragsutbildning, och andra berörda myndigheter. Utredaren ska hålla berörda arbetstagarorganisationer samt informerade och ge dem tillfälle att framföra synpunkter. I den utsträckning utredningen lämnar förslag som påverkar gällande rätt ska fullständiga författningsförslag lämnas. Utredaren ska fortlöpande hålla (Justitie- departementet) informerat om arbetets gång. Uppdraget ska redovisas . (Ju 2015:03) Beslut vid regeringssammanträde . Förlängd tid för uppdraget Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att lämna förslag till hur den grundläggande utbildningen till polisman kan omformas till en högskoleutbildning (dir. 2015:29). Enligt utredningens direktiv skulle uppdraget redovisas . Uppdraget ska i stället redovisas . Dagens polisforskning – en presentation1 Polisforskning definieras här i enlighet med CEPOL:s definition av polisvetenskap: Polisvetenskap är det vetenskapliga studiet av polisen som institution och polisverksamheten som process. Som en tillämpad disciplin kombinerar den metoder och ämnen från andra besläktade discipliner på polisverksamhetens område, bland annat vad polisen gör och de externa faktorer som påverkar den allmänna ordningen och polis- verksamheten. (Jaschke m.fl., 2007: 23–24) Centralt i denna definition är att studieobjektet avser polisiär verksamhet som process. Det engelska begreppet ”policing” åsyftar inte bara den officiella polisverksamheten utan även andra former av polisiärt arbete. En annan central implikation är att det är den polisiära verksamheten som studeras inte de områden som är intressanta för polisverksamhet. Därmed kan man göra en åtskill- nad mellan polisvetenskap/forskning och polisrelevant forskning. Det senare begreppet syftar på sådan forskning som är användbar i polisiär verksamhet utan att forskningen har polisiär verksamhet som fokus. Sålunda är polisens arbete med barn och ungdomar polisforskning medan annan t.ex. kriminologisk forskning om barn och ungdomar är polisrelevant men inte polisforskning. 1 av fil.dr. , lektor i polisvetenskap vid Linnéuniversitetet i . Skälet till uppdelningen är att det behövs en avgränsning. Om all forskning som är relevant för polisen skulle innefattas i polis- forskning, så skulle detta omfatta stort sett hela forskningsfältet. Polisforskningen har internationellt varit en relativt sen före- teelse. identifierar Bayley 4–5 böcker om polisiär verk- samhet, 2001 fanns omkring 3 000 böcker (Bayley 2015). förknippade den uppblomstrande polisforskningen med med ett behov av granskning av polisen. I uppstod detta efter polis- ingripanden i samband med medborgarrättsrörelsen och mot- ståndet mot , i dessutom efter uppmärk- sammade polisskandaler (2010). Motsvarande utveckling av polisforskningen kan ses i . I Höigards (2005) bibliografi över nordisk polis- forskning och noterar hon 215 arbeten varav ett sjuttiotal kom från . (2011) motsvarande nordiska bibliografi 2004–2009 innehåller 172 arbeten varav ett 50-tal svenska. Vad studeras i polisforskning? Polisforskning innefattar en rad olika områden: I en nordisk antologi ”Polisvetenskap en introduktion” (2016) behandlas bl.a. polishistoria, den juridiska regleringen av polisen, styrning av polisorganisationen utifrån en organisationsteoretisk kontext, karaktäristika hos poliskollektivet utifrån bl.a. politisk åskådning, klassbakgrund, kön och etnicitet, polisens arbetsme- toder, brottsförebyggande arbete, metoder i polisförhör, kontroll av polisarbetet och privat polisiär verksamhet. I en svensk bibliografi över svensk universitets och högskole- baserad polisforskning (2012) användes följande uppdelning: –Profession, organisation och ledarskap inkl. polisutbildning, profession och professionsutveckling, organisations- och yrkes- kultur, brottsoffer, etik och bemötande, stress och hantering av traumatiska händelser, genus och polisarbete, polisens administration och IT-stöd, polisen i media och polishistoria. –Brottsförebyggande arbete. –Ordning och trygghet inkl. polisarbete i närsamhället, polis- verksamhet i samband med politiska protester, större folk- samlingar och idrottsevenemang., polisarbete med ungdomar och ungdomsgäng, polisens hantering av kvinnomisshandel och brott i nära relationer, polisens befogenheter och polis- bilskörning. –Brottsutredning såsom slutledningar i brottsutrednings- processen, polisförhör samt förhör med barn och ungdomar. I ett antal årliga genomgångar av engelsk litteratur om polis- forskning 2000–2007 delades området upp enligt följande (Mazeika et al. –Organization of inkl. and society, organizational change, training, hiring and retention, militarization, privatization and media relations. –Attitudes and behavior, attitudes of , occupational stress and minority issues. –Accountability and misconduct, accountability, violence, discrimination and profiling, control of powers and corruption. –strategies, community policing, investigative tactics, technology and equipment, targeted groups, patrol, drugs and alcohol, domestic violence, intelligence-based policing, sexual assault, terrorism, computer crime and international/global concerns. –Citizen satisfaction. –Measurement of work. Det går att göra en distinktion mellan en granskande och utvärderande forskning om polisen och en forskning i syfte att utveckla polisiära metoder. Ett exempel på den förra är studier av polisers självständighet i yrkesutövningen (discretion) inkl. polisens informella organisation och poliskulturer. Detta är en omfattande del av polisforskningen såväl i Skandinaven som internationellt Exempel på polisforskning om polismetoder är den rikhaltiga forskningen om förhörsmetoder. Dessa preciseras nedan: Polisers yrkeskulturer, självständighet i polisarbete En aspekt av polisens informella struktur kan beskrivas i termer av poliskulturer. Med poliskultur menas för grupper inom polisen kollektivt tänkande: meningsskapande och gemensamma värder- ingar kring hur man ser på polisorganisationen, sig själva som yrkesgrupp, polisarbetet och omvärlden. Därtill kommer de kollek- tiva handlingsmönster kopplade till detta tänkande som inte sällan avviker från officiellt accepterade praktiker (2004). Ett viktigt fokus har varit den självpåtagna självständigheten i yrkes- utövningen (discretion). Inom detta studieområde har man bl.a. behandlat), polisetik, socialisationen till polis, förhållandet mellan polis och olika samhällsgrupper inkl. etniska minoriteter. En ofta refererad översikt är (2010), The Politics of the . Utifrån en skandinavisk horisont torde huvudverken vara en treklöver av avhandlingar från , och bestå- ende av (1999), Inden for lovens – politiets arbejdsmetoder og konkrete skøn, Liv Finstad (2000/2011), Politiblikket samt (2004), Patrullerande polisers yrkeskultur. Den senare avhandlingen bygger utöver egen empiri på en samman- fattning av de två andra. presenterar en modell för kulturer inom patrullerande poliser som bl.a. fått stöd i avhandling (2015), Att bli polis. Från utbildningens förväntningar till gatans norm. studier inom den nordiska traditionen är dessutom avhandlingarna (2015), Etnifierade polispraktiker. Hur etnicitet görs i polisers vardag samt Tatanya Ducran , (2015), Lojalitet og profesjonell standard. En studie av mellomledere i politiet. Ett område inom polisforskning som fått stort genomslag för polisverksamhet är det som rör polisförhöret. Denna forskning har bedrivits inom skilda vetenskapliga discipliner som juridik, socio- logi, psykologi, pedagogik och lingvistik. Bland annat har forsk- ningen fokuserat på att få fram rättssäker information i förhören och att undvika rättsövergrepp. I kontrast till erkännandeinriktade och mer eller mindre manipulativa förhörsmetoder såsom REID-modellen förordas en utredande informationsinsamlande metodik. Fokus skiftade från att få misstänkta att erkänna till att undersöka vad som hänt. Förhörsforskningen tog fart som reaktion på två uppmärk- sammade rättsskandaler i benämnda The Guldford four och the six där tio personer som manipulerats att lämna falska erkännanden senare frikändes genom teknisk bevis- ning. Detta ledde till ett omfattande forsknings- och reformarbete vilket resulterade i en förhörsmetod med beteckningen PEACE. DIALOG är en norsk utveckling av PEACE. Metoden utgår från existensen av kognitiva fel vad gäller minne, perception och bedömning hos såväl förhörare, målsägare, vittnen som misstänkta. Den bygger på en kognitiv intervjumetodik inkl. öppna frågor, fritt berättande och minnesstödjande tekniker. Vid finns en forskargrupp som fokuserar på rättspsykologi ”Research Unit for Criminal, Legal and Investigative Psychology (CLIP)”. Politihøgskolen i finns en forskningsmiljö om utrednings- verksamhet inkl. polisförhör som bl.a. innefattar en master- utbildning i utredningsmetodik. För en kortfattad översikt över utvecklingen av forskningen om förhörsmetoder se ”Polisförhöret” i ovan nämnda antologi om polisvetenskap. En omfattande aktuell presentation av den internationella utvecklingen ges i , , och (red.) International Developments and Practices in Investigative Interviewing and Interrogation (2015). I bokens första volym som behandlar förhör med vittnen och brottsoffer beskriver . Fahsing, och den skandinaviska utvecklingen i kapitlet Investigative Interviewing in – witnesses and victims. Bokens andra del handlar om förhör med misstänkta. Här har det skandinaviska bidraget skrivits av . Fahsing, och . Bland svenska avhandlingar inom området kan nämnas , (2005) Interrogating to detect deception and truth: Effects of strategic use of evidence, , (2006). Criminal Investigation: motivation, emotion and cognition in the processing of evidence, , (2005). Berätta din sanning: En för- hörsledares projekt i förhör med misstänkt person samt (2013). Om sanningen skall fram: polisförhör med misstänkta för grova brott. Forskning om kontra forskning för polisen Såväl i de skandinaviska länderna som i resten av västvärlden har det funnits en ömsesidig misstro mellan forskarvärlden och praktiker inom polisen. Denna motsättning kan förstås på olika sätt. Ett sätt att förstå motsättningen är att polisforskningen inte varit lyhörd för polisverksamhetens behov, ett annan är att polisverksamheten saknat kompetens att förstå och ta till sig forskning. De högre leden har dominerats av juridiskt utbildade chefer eller chefer som gått från en praktiskt orienterad polis- utbildning utan kunskap om samhällsvetenskaplig forskning från sin resp. utbildning. Det finns dessutom en tredje möjlig förklaring där, lite tillspetsat den akademiska forskningen betonar kritik som medel för utveckling medan den polisiära världen betraktar kritik som ifrågasättande. Åtminstone i den direkta verksamheten har det utvecklats internationellt en dokumenterad antiintellektualism. Bayley (2015) menar emellertid att de flesta av senare tiders polisreformer i med spridning till och är forskningsbaserade. Han illustrerar detta med uppmärksammade förändringar i polisens arbetssätt såsom närpolis- och problemorienterat polisarbete, broken windows, hot-spots policing, obligatoriskt gripande vid familjevåld, förbättring av interna disciplinutredningar, oberoende extern granskning och ökad mångfald bland polispersonalen. Det finns emellertid tecken på att motståndet mot forskning luckras upp i . På rapporterades om samarbetsprojekt mellan dåvarande Polis- myndigheten i län och samt mellan dåvarande i och . Bayley (2015) beskriver en motsvarande process i . I polisforskningen finns hela spektrat av samhällsvetenskapliga metoder. Studier av poliskulturer och verksamheten på fältet har emellertid dominerats av en etnografisk kvalitativ ansats med deltagande observationer och kvalitativa intervjuer.