sou · H4B384 · 2016-11-30 00:00:00 — Enligt de regler som utredningen har föreslagit i paketreselagen ska resenären ha rätt till försvarliga kostnader för att själv avhjälpa fel som antingen kräver avhjälpande eller som arrangören trots resenärens begäran härom inte har åtgärdat inom skälig tid. Rätt till ersättning för avhjälpande föreligger också om arrangören förklarar att denne inte kommer att avhjälpa felet. I alla dessa situationer står det, enligt utredningens mening, klart att felet inte kommer att åtgärdas inom skälig tid. Det är rimligt, menar utredningen, att resenären i en sådan situation ska kunna avhjälpa felet själv och ha rätt till ersättning antingen direkt från arrangören eller ur resegarantin om felet består i att en resetjänst inte fullgörs och det är sannolikt att skälet härtill är att arrangören eller den näringsidkare som underlättat det kopplade researrange- manget är insolvent. Om tidpunkten då resegarantin skulle få tas i anspråk i stället sattes längre fram skulle det riskera att leda till osäkerhet hos de drabbade resenärerna i fråga om deras möjligheter att få ersättning för avhjälpandekostnaderna alternativt att få till- baka vad de betalat för resetjänsterna. I de fall då av- hjälpande krävs framstår det som särskilt angeläget att undanröja en sådan osäkerhet genom att tillförsäkra resenären rätt till ersätt- ning antingen från arrangören eller ur resegarantin. Även i andra fall anser utredningen att det finns en poäng med att tidpunkten då rätten till ersättning ur resegarantin inträder sammanfaller med den tidpunkt då resenären har rätt att avhjälpa felet på arrangörens be- kostnad. I de fall arrangören har förklarat att resetjänsten inte kom- mer att fullgöras eller den skäliga tid som resenären har gett arran- gören för att fullgöra har förflutit har resenären enligt reglerna i paket- reselagen rätt att själv avhjälpa. Om resenären i en sådan situation dessutom ges rätt till ersättning ur resegarantin, för det fall arran- gören inte kan återbetala avhjälpandekostnaderna, skulle reglerna samverka på ett sätt som stärker resenärens rättigheter, menar utred- ningen. En sådan reglering bör inte heller leda till ökade kostnader för den som står för resegarantin. Med undantag för kostnader för hemtransport och inkvartering i avvaktan på hemtransporten ska resenären inte ha rätt till ersättning för avhjälpandekostnaderna ur resegarantin utan endast ersättning motsvarade vad denne har be- talat för de resetjänster som inte fullgörs. Eftersom det i regel är dyrare att köpa resetjänster med kort varsel är det rimligt att anta att resenären kommer att få betala mer för de resetjänster som denne köper för att själv avhjälpa fel än vad denne får tillbaka genom garantin. Det utgör i sig ett incitament för resenären att i första hand vända sig till den som står för resegarantin, som därmed ges möjlig- het att fullgöra resetjänsten i stället för att återbetala vad som be- talats för den. Enligt utredningens mening är det vidare rimligt att utgå ifrån att den resenär som gör bedömningen att det är insolvens hos arran- gören som är orsaken till att resetjänsten uteblivit inte kommer att vilja lägga ut ytterligare pengar för hemresa och inkvartering om denne inte kan vara säker på att få ersättning för sina utlägg. Det är därför troligt att resenären kommer att använda sig av den informa- tion om insolvensskydd som denne ska ha fått i samband med köpet av resan och kontakta den som står för resegarantin, för att antingen få tillbaka vad som betalats för de resetjänster som uteblivit eller för att få hjälp att ordna alternativ till dessa. Därigenom kan hem- transport och inkvartering i avvaktan på hemtransporten samord- nas så att kostnaderna kan hållas nere. Rätt till ersättning ur resegarantin ska också förutsätta att det framstår som sannolikt att den uteblivna fullgörelsen beror på in- solvens hos arrangören eller den näringsidkare som underlättat det kopplade researrangemanget. Det innebär att det i varje enskilt fall måste göras en bedömning av om det är fråga om en insolvens- situation och om det är insolvenssituationen som är orsak till att rese- tjänsten inte fullgörs. I andra fall än då arrangören eller den närings- idkare som underlättat det kopplade researrangemanget redan har försatts i konkurs eller det på annat sätt enkelt kan konstateras att denne är insolvent torde krävas att den som prövar frågan åtminstone försöker få kontakt med arrangören eller den näringsidkare som har underlättat det kopplade researrangemanget, för att efterhöra vad som är orsaken till att en resetjänst uteblivit. Den bestämmelse om skyldighet för den myndighet som beslutar om ersättning att kommunicera med den som ställt garantin, som utredningen före- slog i delbetänkandet, framstår därmed som överflödig.8 I de fall den 8 SOU 2016:56, s. 213. som har ställt resegarantin är part i ärendet har denne dessutom enligt 17 § förvaltningslagen (1986:223) rätt att ta del av alla upp- gifter som tillförts ärendet av någon annan. Utredningen föreslår därför inte någon särskild regel om kommunicering i den nya lagen. Krav på ersättning utan oskäligt dröjsmål För att efterkomma direktivets krav på effektivitet bör det före- skrivas att resegarantin ska ge resenären rätt till ersättning som utan oskäligt dröjsmål ska betalas ut när det står klart att paket- resan eller det kopplade researrangemanget inte fullgörs. Det ute- sluter emellertid inte att resenären kan bli tvungen att själv lägga ut pengar för hemtransporten och inkvarteringen i avvaktan på denna. I många fall kommer resenären också att behöva ordna det prak- tiska med att köpa en ny hemresa eller boka ett nytt hotellrum. På samma sätt som ovan beskrivits i fråga om andra resetjänster kan de praktiska förutsättningarna för den som står för resegaran- tin att ordna hemtransport och inkvartering variera. Försäkrings- bolag kan t.ex. ha goda möjligheter att ordna hemtransport och in- kvartering av resenären till en lägre kostnad jämfört med vad rese- nären själv kan göra. Det kan utgöra ett incitament för resenären att kontakta försäkringsbolaget innan denne själv bokar en ny hem- resa. Den som står för resegarantin kan också försöka styra utveck- lingen i denna riktning genom att framhålla fördelarna med att snabbt kontakta den som står för resegarantin. Enligt utredningens mening bör rätten till ersättning ur resegarantin emellertid inte kunna villko- ras av att resenären ska ha framställt sitt anspråk på ersättning för hemresan till den som står för resegarantin innan resenären själv ordnar en alternativ hemtransport. Sådana villkor skulle, enligt utred- ningens mening, riskera att motverka det konsumentskydd som reg- lerna om avhjälpande i paketreselagen syftar till. För att möjliggöra för den som står för resegarantin att ordna hemtransport och inkvartering för resenären bör den nuvarande regeln om att ersättning får betalas ut till den som tillhandahåller inkvartering eller hemtransport åt resenären överföras till den nya lagen. Kravet på att resegarantin ska säkerställa återbetalning och skälig ersättning för tillkommande kostnader för hemtransport och in- kvartering innebär inte nödvändigtvis att det i varje enskilt ögon- blick måste finnas medel tillgängliga för att ersätta samtliga resenä- rer som näringsidkaren har åtaganden gentemot. Hur omfattande resegarantin behöver vara beror till stor del på hur den är utformad. Vi återkommer till det nedan, i avsnittet om bedömningen av rese- garantin. Det väsentliga är att varje enskild resenär tillförsäkras ett fullgott skydd mot de ekonomiska förluster som denne riskerar att drabbas av till följd av näringsidkarens insolvens. Resegarantin behöver inte heller vara individualiserad, dvs. vara utformad så att en viss resenär pekas ut som förmånstagare, försäkrad eller liknande. Ett sådant krav skulle, enligt utredningens mening, riskera att leda till orimliga administrativa kostnader såväl för den som har ordnat resegarantin som för den som har åtagit sig att in- fria den. Det rimliga är i stället att den som står för resegarantin gör ett mer allmänt åtagande som omfattar samtliga resenärer som rese- arrangören eller den näringsidkare som underlättar ett kopplat rese- arrangemang har förpliktelser emot. Ett sådant åtagande kan vara begränsat till ett visst belopp, så länge detta belopp bedöms vara tillräckligt högt i förhållande till det belopp som kan behöva betalas ut. Det bör också vara möjligt att kombinera flera olika typer av rese- garanti, eller flera beloppsmässigt begränsade åtaganden av samma slag, som sammantagna ger det resenärskollektiv som arrangören eller näringsidkaren har åtaganden emot ett fullgott ekonomiskt skydd för återbetalning och hemtransport. Det bör dock krävas att det för varje enskild resenär står klart vilket organ som står för den resegaranti som resenären omfattas av. Utredningen har i den nya paketreselagen föreslagit att arrangörer och näringsidkare som underlättar kopplade researrangemang ska åläggas att lämna information om insolvens- skyddet till varje enskild resenär och att informera om vilket organ som står för resegarantin för just dennes resa. Genom informationen säkerställs att resenären får kännedom om vem som står för rese- garantin. Den ansökningstid som gäller enligt den nuvarande resegarantilagen är enligt utredningens mening alltför kort. Det finns en risk att resenärer som befinner sig på längre resor inte hin- ner begära ersättning ur resegarantin. är det i regel av stor betydelse för den som står för resegarantin att få ett snart besked om vilka anspråk som ska infrias, inte minst då det kan påverka dennes möjligheter att t.ex. samordna hemtagning av resenärer. Att det finns en preskriptionstid för anspråken framstår också som särskilt angeläget i de fall arrangören eller näringsidkaren har för- satts i konkurs, eftersom det gör det möjligt att avsluta konkursen inom rimlig tid. Utredningen föreslår därför att resegarantin ska få innehålla villkor om att rätten till ersättning upphör om begäran om ersättning inte har gjorts från det att den resetjänst som avses med begäran skulle ha fullgjorts. Den nuvarande regeln om tre månaders ansökningstid har, som redogjorts för, lett till att har avvaktat med beslut om ersättning ur resegarantin till dess att ansöknings- tiden har löpt ut. Först därefter har det stått klart vilka anspråk som finns och om de garantimedel som funnits tillgängliga skulle räcka till för att ersätta dessa. I de fall garantimedlen inte har för- slagit har de fördelats mellan resenärerna. Den föreslagna regeln om sex månaders ansökningstid är inte avsedd att leda till att den som beslutar om ersättning ur resegarantin ska avvakta till dess att ansökningstiden har förflutit. Ett av syftena bakom den mer öppna lösning som utredningen föreslår är just att resegaranti ska ordnas i form av t.ex. försäkring där ersättningen inte är begränsad till ett visst belopp. Risken för kvotering förväntas därmed minska. Även i de fall resegarantin består av en garanti ska ersättningen emellertid enligt de föreslagna reglerna betalas ut till resenären utan oskäligt dröjsmål. Det innebär att den myndighet som i dessa fall ska be- sluta om ianspråktagande av resegarantin som utgångspunkt ska ta ställning till begäran om ersättning ur resegarantin efter att den kommit in. Det hindrar emellertid inte att flera anspråk på ersättning kan bedömas samlat, så länge det inte leder till att resenärens rätt till ersättning oskäligt fördröjs. Vad som är skäligt får bedömas med utgångspunkt i omständigheterna i varje enskilt fall. Liksom bör resegarantin i första hand tas i an- språk för att finansiera hemresa och inkvartering i avvaktan på hem- resan för de resenärer som befinner sig ute på resmål. Det kan också vara skäligt att avvakta med att besluta om ersättning för att invänta anspråk från resenärer när det redan är känt att ett stort antal resenärer kommer att drabbas av arrangörens konkurs. Utredningen har i delbetänkandet föreslagit en regel om avräkning för att undvika överkompensering i de fall en resenär har fått ersätt- ning för en utebliven resetjänst från annat håll, t.ex. genom en kort- reklamation enligt konsumentkreditlagen. Utredningen har i del- betänkandet också föreslagit en regel om återbetalning i de fall rese- nären genom att lämna oriktiga uppgifter om sådan ersättning har fått högre ersättning än vad som annars skulle ha betalats ut. För utred- ningens överväganden i denna del hänvisas till delbetänkandet.9 I linje med vad som anfördes i delbetänkandet föreslår utredningen att det i den nya lagen anges att resegarantin får innehålla villkor om att ersättningen ska minskas med motsvarande belopp som resenären har fått på annat sätt än genom resegarantin för att en resetjänst inte har fullgjorts. Utredningen anser också alltjämt att resegarantin ska få innehålla villkor om att ersättning som betalats ur resegarantin får återkrävas av resenären när denne genom att lämna oriktiga uppgifter har fått högre ersättning än vad som annars skulle ha betalats ut. Den bestämmelse som ska reglera detta förslås få en något annorlunda ut- formning jämfört med vad som föreslogs i delbetänkandet. Anled- ningen härtill är följande. Den nuvarande regeln om att ersättning får återkrävas i de fall resenären genom otillbörligt handlande har orsakat en kostnad som medlen tagits i anspråk för synes vara av begränsad betydelse. Regeln infördes lag om ställande av säkerhet vid sällskapsresa till utlandet sedan lagrådet i det dåvarande lagstiftnings- ärendet anfört att det skulle krävas en lagregel för att uppnå den ord- ning som utredningen redogjort för, nämligen att reseföretaget aldrig skulle kunna återkräva medel som betalats ur resegarantin. Lagrådet ansåg dock att en sådan regel skulle vara alltför vittgående, därför att medel borde kunna återkrävas bl.a. då otillbörligt handlande från resenärens sida förorsakat kostnad som täckts med garantimedel.10 Något exempel på i vilka situationer återbetalning skulle kunna krävas på denna grund angavs dock inte i förarbetena. Utifrån de uppgifter utredningen har fått från synes regeln heller aldrig ha tillämpats. Med de begränsningar som utredningen nu före- slår, såväl av i vilka situationer resegaranti ska kunna tas i anspråk 9SOU 2016:56, s. 218 ff. 1967:106, s. 45 ff. som i fråga om vilka kostnader ersättningen ska omfatta, anser utredningen att det är svårt att tänka sig ett tillämpningsområde för regeln i dess nuvarande utformning. Resenären kan knappast orsaka en kostnad för vilken resegarantin tas i anspråk, när resegarantin är begränsad till att täcka återbetalning av förskottsbetalningar och skälig kostnad för hemtransport och inkvartering i de fall resetjänsterna uteblivit till följd av insolvens hos arrangören eller den näringsidkare som underlättat det kopplade researrangemanget. Det som skulle kunna förorsaka en orättmätig utbetalning är snarare att resenären antingen inte lämnar några uppgifter om vilken ersättning denne har fått från annat håll eller lämnar oriktiga uppgifter om ersättningen eller om vilka kostnader denne har haft, t.ex. för hemtransport. Utredningen anser dock att det är rimligt att utgå ifrån att den som beslutar om ersättning kommer att avkräva resenären besked om vilka kostnader denne har haft och om eventuell ersättning som denne har fått från annat håll. Det bör därmed vara tillräckligt att in- föra en regel om att resegarantin får innehålla villkor om att ersätt- ning får återkrävas i de fall och i den utsträckning resenären genom att lämna oriktiga uppgifter har fått högre ersättning än vad som annars skulle ha betalats ut. 7.4Bedömningen av om skyldigheten att ordna godkänd resegaranti har fullgjorts Utredningens förslag: Kammarkollegiet ska alltjämt pröva om skyldighet att ordna resegaranti föreligger. Kammarkollegiet ska också pröva om resegaranti som ordnats uppfyller de krav som föreskrivs i lagen och om det i övrigt finns förutsättningar för att godkänna resegarantin. Resegaranti som en näringsidkare har ordnat i enlighet med motsvarande bestämmelser i det land inom EES där närings- idkaren är etablerad ska erkännas som godkänd resegaranti enligt lagen. Den näringsidkare som avser att bedriva verksamhet som arrangör eller som avser att underlätta kopplade researrangemang eller att bedriva verksamhet som återförsäljare för en arrangör som är etablerad i ett land utanför EES åläggs att självmant anmäla det till Kammarkollegiet. Om de förutsättningar som legat till grund för ett beslut om godkännande av resegaranti ändras ska näringsidkaren utan dröjsmål underrätta Kammarkollegiet. Kammarkollegiet anges inte i lagen. Skälen för utredningens förslag: Hur ska bedömningen göras av om skyldighet att ordna resegaranti föreligger och om resegaranti som ordnats kan godkännas? Den nuvarande ordningen med en myndighet som prövar om skyldig- het att ställa resegaranti föreligger bör enligt utredningens mening bestå. Enligt den nu gällande lagen om resegaranti ska den myndig- het som prövar skyldigheten att ställa säkerhet också bestämma vilket belopp säkerheten ska gälla. Som redogjorts för anser utred- ningen att en prövning av detta slag ska göras av myndigheten även enligt den nya lagen. Prövningen bör dock avse om den resegaranti som ordnats uppfyller kraven i den nya lagen och om det i övrigt finns förutsättningar för att godkänna resegarantin. Myndighetens prövning av om resegarantin kan godkännas bör innefatta en bedömning av bl.a. risken för att resegarantin kan be- höva tas i anspråk, vad resegarantin behöver täcka om den behöver tas i anspråk, hur omfattande resegarantin är, hur den är utformad, vem som står för resegarantin och vilka andra förutsättningar som gäller för den. Vid resegaranti i form av en individuell bank- eller försäkrings- garanti som endast omfattar åtaganden för en enskild arrangör eller en näringsidkare som underlättar kopplade researrangemang är det framför allt solvensen hos denna arrangör eller näringsidkare som avgör hur stor risken är för att resegarantin kan behöva tas i anspråk. Detsamma gäller när resegaranti ordnas genom att medel deponeras hos ett kreditinstitut, t.ex. en bank, eller hos en myndighet. Bedöm- ningen av hur omfattande resegarantin behöver vara beror i dessa fall på bl.a. hur många resor som kommer att säljas, hur stora för- skottsbetalningar som arrangören respektive den näringsidkare som underlättar det kopplade researrangemanget kan komma att ta emot och hur före paketresans början förskottsbetalning- arna kommer att göras. Kostnaden för hemtransporter i händelse av insolvens beror bl.a. på vilka typer av paketresor som kommer att säljas, vilket eller vilka transportmedel som resorna ska utföras med och vilka resmål resorna ska gå till. Vid en kollektiv garanti, som ställts av t.ex. en medlemsorgani- sation, är risken för att någon av dem som ingår i garantin ska bli insolventa statistiskt sett högre än vid en individuell garanti. Samti- digt är risken för att alla arrangörer eller näringsidkare som ingår i den kollektiva garantin ska hamna på obestånd väsentligt lägre. Det innebär att skadan, för det fall resegarantin behöver tas i anspråk, endast kommer att motsvara en del av de åtaganden som gjorts av dem som ingår i den kollektiva garantin. Vid försäkring görs riskbedömningen av försäkringsbolaget. Myndigheten måste emellertid göra en bedömning av om försäk- ringsvillkoren är förenliga med de krav som anges i lagen. Vid bedömningen av om resegaranti kan godkännas måste också bedömas vilka förutsättningar som i övrigt gäller för denna. Sådana förutsättningar kan vara t.ex. vilka villkor som gäller för att rese- nären ska få ta resegarantin i anspråk, vad som gäller i frågan om handläggningen av anspråk på ersättning ur resegarantin osv. För att kunna avgöra om resegarantin kan godtas måste myndig- heten också bedöma vilka möjligheter den som står för resegarantin har att infria sina åtaganden. Om den som står för resegarantin är ett kreditinstitut som har tillstånd att bedriva bank- eller finansie- ringsrörelse, och som står under tillsyn, bör resegarantin i regel kunna godkännas, om övriga förutsättningar för ett godkännande är uppfyllda. Detsamma bör gälla om medlen depo- neras hos ett sådant kreditinstitut som avses i artikel 4.1 (1) tillsyns- förordningen11 och som är auktoriserat och föremål för motsva- rande tillsyn av behöriga myndigheter i ett annat land inom EES. Resegaranti i form av försäkring bör som utgångspunkt kunna godtas om försäkringen utfärdats av en försäkringsgivare som har tillstånd att bedriva försäkringsrörelse i ett land inom EES eller i ett land som är medlem i OECD12, förutsatt att övriga förutsättningar är uppfyllda. 11Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av om till- synskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012. I de fall resegaranti ordnas av någon annan, t.ex. en annan för- säkringsgivare eller en medlemsorganisation eller liknande får myn- digheten göra en bedömning av om de krav på soliditet, likviditet, riskhantering och tillsyn som gäller för den som står för resegarantin är sådana att resegarantin kan godkännas. Det sagda innebär inte att det ska vara ett krav att den som står för garantin står under någon svensk finansiell myndighets tillsyn. En samlad bedömning av de nämnda omständigheterna måste göras i varje enskilt fall. Enligt utredningens mening skulle det vara till fördel för den myndighet som ska pröva frågan om det i en särskild förordning närmare reglerades vad som krävs i fråga om försäkringsgivare och andra som står för resegaranti. Utredningen lämnar därför förslag på sådana bestämmelser. Regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer föreslås också få meddela ytterligare föreskrifter om de förutsättningar som ska gälla för att resegaranti ska godkännas. Ömsesidigt erkännande inom EES Utredningen har i delbetänkandet redogjort närmare för direktivets krav på ömsesidigt erkännande av insolvensskydd som ställts i en annan medlemsstat i enlighet med denna stats nationella regler som genomför direktivet.13 Som ovan har redogjorts för kommer kravet på ömsesidigt erkännande troligtvis att omfatta alla länder inom EES. Utredningen föreslår därför att det i den nya lagen införs en regel om att resegaranti som en näringsidkare har ordnat i enlighet med mot- svarande bestämmelser i det land inom EES där näringsidkaren är etablerad ska erkännas som godkänd resegaranti enligt lagen. Regeln innebär att den myndighet som ska bedöma om skyldig- heten att ordna godkänd resegaranti har uppfyllts behöver ta ställ- ning till om näringsidkarens åtaganden omfattas av resegaranti som denne har ordnat i det land inom EES där näringsidkaren är etable- rad. Kommer myndigheten fram till att så är fallet ska näringsidka- ren inte åläggas att ordna någon ytterligare resegaranti. I annat fall kan myndigheten besluta om att kompletterande resegaranti ska ordnas för de paketresor eller kopplade researrangemang som inte omfattas av den resegaranti som näringsidkaren har ordnat i etable- ringslandet. 13 SOU 2016:56, s. 216 ff. För att det ska vara möjligt för myndigheterna i de olika länderna att göra bedömningar av detta slag föreskriver direktivet en skyl- dighet för varje medlemsstat att utse centrala kontaktpunkter som ska ge varandra all nödvändig information om nationella krav i fråga om skydd vid obestånd och upplysningar om det insolvens- skydd som specifika arrangörer och näringsidkare som är etable- rade i medlemsstaten har ställt.14 Utredningen har föreslagit att den myndighet som prövar skyldigheten att ställa resegaranti, dvs. i dags- läget Kammarkollegiet, utses till en sådan central kontaktpunkt, se vidare avsnitt 7.7.