sou · H4B337 · 2016-05-27 00:00:00 — Detta är nöd- vändigt för att försäkringsbolagen ska kunna bedöma risken för att personen i fråga kommer att drabbas av en skada som leder till ersättningsskyldighet för försäkringsbolaget. Utifrån den bedöm- ningen tar bolaget ställning till om en försäkring kan meddelas samt till vilken premie och till vilka villkor. För att premiesättningen ska bli rättvis tar försäkringsbolagen hänsyn till att vissa sjukdomar medför en ökad risk för följdsjuk- dom, dödsfall etc. Om försäkringsbolagen skulle teckna försäkring utan att göra en riskbedömning skulle alla försäkringssökande ha möjlighet att teckna försäkring till samma premie oavsett den indi- viduella risken. Detta skulle sannolikt leda till en s.k. moturvals- effekt, genom att personer med nedsatt hälsa, och därmed hög risk, valde att teckna försäkring i större omfattning än de skulle ha gjort om risken, och därmed premien, hade varit korrekt beräknad. Det skulle i sin tur leda till fler försäkringsfall och ökade skadekostna- der för bolagen. För att de totala premieintäkterna ska vara tillräck- liga i en sådan situation måste det övriga försäkringstagarkollektivet, dvs. även de som representerar en lägre risk, betala en premie som är högre än den risk som de faktiskt representerar. Följden av över- priset kan bli att fler ur det övriga försäkringstagarkollektivet avstår från att teckna försäkring, och att försäkringsprodukten därmed slås ut (se t.ex. prop. 2005/06:64 s. 154 och Ds 2005:13 s. 40).4 Riskbedömning vid prövning av försäkringsansökningar behövs alltså som ett av flera verktyg för att ett försäkringsbolag ska få en sund ekonomi och för att motverka att en moturvalssituation upp- står. 4 Se även Per Dahlénius, , Riskbedömning – En bok om försäkringsmedicin, risker och riskhantering inom försäkringsbranschen, 2011, s. 16. 7.2.3Riskgemenskap, riskutjämning och gruppering av risker Som samhällelig företeelse kan man alltså säga att försäkringens grundläggande sociala idé är riskgemenskap och riskutjämning. Risk- gemenskapen består i att flera personer som är utsatta för likartade risker går ihop och delar på dessa risker (exempelvis risken för att bli sjuk, råka ut för en olycka eller drabbas av dödsfall). Riskutjäm- ning sker genom att skador fördelas över tiden och på personerna i gruppen. Försäkring är alltså ett sätt att minska osäkerheten för individen, eftersom de ekonomiska konsekvenserna av en viss hän- delse delas av gruppen och därigenom blir mindre allvarliga för individen.5 Även om försäkring bygger på att alla försäkringstagare i ett kollektiv är utsatta för likartade risker, är verkligheten sådan att sannolikheten för att risken ska inträffa i regel varierar i hög grad mellan medlemmarna i kollektivet. En försäkringssökandes hälsa vid ansökningstillfället påverkar exempelvis i allmänhet risken för att denne ska drabbas av ytterligare ohälsa. Bäst känd är förstås riskens variation inom livförsäkringen, där dödsrisken för olika åldersklasser utfaller helt olika. Om ett försäkringsbolag inte tar hänsyn till de olikartade risknivåerna inom ett försäkringskollektiv kan som nämnts en moturvalssituation uppstå. För att motverka att ett moturval uppstår, bygger all försäk- ringsmedicinsk riskbedömning på att de försäkringssökande delas in i olika riskgrupper utifrån risknivå.6 Varje försäkringsbolag be- dömer inom sina riskgrupper att kunderna utgör så likartade risker att och andra försäkringsvillkor är likadana för samtliga kunder inom riskgruppen. Denna metod används inom all försäk- ring, även om de kriterier som ligger till grund för gruppindelningen skiljer sig åt. Riskerna är alltså likartade inom hela försäkrings- kollektivet, men risknivåerna är olika mellan riskgrupperna inom kollektivet. 5Per , Vad är försäkring, egentligen, Juridisk publikation 2/2010 s. 3 f. och , Vad är försäkring, Försäkringsbolagens Upplysningstjänst, 1954, s. 6 f. 6Angående gruppering av risker, se , Vad är försäkring, Försäkringsbolagens Upplysningstjänst, 1954, s. 21 f. Se även Funktionshinder Försäkringshinder, en rapport av i samarbete med Handikappförbundens Samarbets- organ och , s. 20 f., och Ståndpunkts- PM från Svensk Försäkring, Att prissätta olika risker är inte diskriminering, , s. 6. Ett exempel på gruppering av risker kan hämtas från trafik- försäkringen. En 18-årig bilägare bosatt i har en väsent- ligt högre risk för att bli inblandad i en trafikolycka än en 55-årig bilägare i glesbygd. Den bedömningen görs utifrån den generella risken för de båda typerna av bilägare eftersom det är omöjligt att av- göra vilka individer bland alla 18-åriga bilägare i respek- tive 55-åriga bilägare i glesbygd som verkligen kommer att råka ut för en trafikolycka. 18-åringen får mot den bakgrunden i allmänhet betala en dyrare försäkringspremie än 55-åringen. På liknande sätt behandlas, i fråga om personförsäkring, den som löper större risk för sjukdom eller dödsfall. Denne får som regel betala mer i premie än den som löper normal risk för sjukdom eller dödsfall. Till grund för beräkningar av riskgrupper ligger i allmänhet nog- granna statistiska undersökningar och mera allmänna erfarenheter såsom medicinsk forskning och bolagets egen skadestatistik. De privata sjukförsäkringarna påverkas i hög utsträckning av det statis- tiska material som finns beträffande den allmänna sjukförsäkringen. När den försäkringssökande har placerats i en riskgrupp, be- döms denne sedan utifrån den kunskap som försäkringsbolaget har om förhöjda risker inom den riskgruppen. 7.2.4Riskbedömning vid personförsäkring grundas på hälsouppgifter Försäkringsbolagens möjligheter att bedöma och prissätta risker på ett korrekt sätt är, som framgått, av betydande vikt. Vid ansökan om en individuell personförsäkring måste därför den försäkrings- sökande, eller vårdnadshavaren om det rör sig om barnförsäkring, fylla i en hälsodeklaration. En hälsodeklaration är en blankett med ett antal frågor om hälsan hos den som ska försäkras. Exempelvis efterfrågas eventuella sjukdomar och skador, sjukskrivningar, läkar- besök, medicinintag m.m. Den försäkringssökande intygar att de uppgifter som har lämnats är fullständiga och riktiga. Som har framgått tidigare (se kapitel 4) omfattas den som vill nyteckna, utvidga eller förnya en försäkring av en s.k. upplysnings- plikt som innebär en skyldighet att på ett riktigt sätt besvara för- säkringsbolagets frågor (se 12 kap. 1 § FAL). Vid ansökan om per- sonförsäkring handlar det om att sökanden ska lämna korrekta uppgifter om sitt hälsotillstånd. Om den försäkrade har lämnat oriktiga uppgifter som försäkringsbolaget exempelvis upptäcker i samband med en eventuell skadereglering, kan det leda till att den försäkrade helt eller delvis går miste om sin rätt till ersättning och att försäkringen sägs upp eller erbjuds till andra villkor (12 kap. 2–4 §§ FAL). begär försäkringsbolaget kompletterande hälsouppgifter från den försäkringssökande, eller vårdnadshavaren, inför sin risk- bedömning. Så kan exempelvis vara fallet när den försäkrings- sökande tidigare haft sjukdomar som han bäst själv kan lämna information om. Det kan bli aktuellt exempelvis vid astma och rygg- besvär. I sådana fall använder försäkringsbolaget normalt fråge- formulär som den försäkringssökande själv ska besvara. I sådana frågeformulär förekommer frågor som vilken behandling sökanden fått eller när senaste symtomen visat sig. Utöver frågeformuläret förekommer även att försäkringsbolaget önskar att ansökan kom- pletteras med uppgifter från en medicinsk specialist. Läkarutlåtande kan exempelvis användas vid övervikt, för att se om personen i fråga har några andra riskfaktorer. En annan orsak till att försäk- ringsbolaget begär in läkarintyg kan vara att ansökan rör ett högt försäkringsbelopp (detta är ovanligt vid privata, individuella försäk- ringar, och förekommer främst vid försäkringar på tjänstesidan). Slutligen kan försäkringsbolaget i vissa fall bedöma att det för risk- bedömningen behövs kompletterande uppgifter om den ansökande från hälso- och sjukvården i form av exempelvis patientjournaler eller, när det gäller barn, journalanteckningar från barnhälsovården och elevhälsan. Även bl.a. uppgifter från om tidigare sjukskrivning kan vara av intresse.7 7 Se Per Dahlénius, , Riskbedömning – En bok om försäkringsmedicin, risker och riskhantering inom försäkringsbranschen, 2011, s. 28. Se även Funktionshinder Försäkrings- hinder, En rapport av i samarbete med Handi- kappförbundens Samarbetsorgan och Handikappförbundens Ekonomiska Försäkringsföre- ning, s. 22. 7.2.5Samtycke till inhämtande av hälsouppgifter De uppgifter från hälso- och sjukvården som försäkringsbolagen kan vara intresserade av att ta del av omfattas normalt av sekretess. Enligt 25 kap. 1 § OSL gäller sekretess för uppgifter inom hälso- och sjukvården om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men.8 Sekre- tessen gäller därmed med ett omvänt skaderekvisit. Detta förut- sätter en prövning i varje särskilt fall, när det gäller om uppgifter i exempelvis journalhandlingar kan lämnas ut. Mot bakgrund av den integritetskänsliga information som hälso- och sjukvården hanterar är det ovanligt att uppgifter lämnas ut efter en sådan sekretesspröv- ning.9 Motsvarande sekretess gäller enligt 26 kap. 1 § OSL för hälso- uppgifter som förekommer inom . Även hälsouppgif- ter hos kan skyddas av sekretess enligt 28 kap. 1 § OSL, och i 21 kap. 1 § OSL finns en allmän sekretessbestäm- melse som ger ett miniskydd för hälsouppgifter som förekommer i den övriga allmänna verksamheten.10 Eftersom de hälsouppgifter angående den försäkringssökande som finns inom den offentliga verksamheten i de flesta fall om- fattas av sekretess, krävs normalt att den enskilde lämnar sitt sam- tycke till att uppgifterna samlas in för att försäkringsbolaget ska få tillgång till uppgifterna. I rättslig mening innebär ett samtycke att den enskilde häver sekretessen för vissa uppgifter (12 kap. 2 § OSL). Försäkringsbolagens tillgång till och hantering av uppgifter från hälso- och sjukvården är någonting som har ifrågasatts, framför allt ur ett integritetsperspektiv. Mot den bakgrunden infördes det ny lagstiftning 2011. fanns regelmässigt ett avsnitt i hälso- deklarationen där försäkringsbolagen begärde den enskildes sam- tycke till att samla in hälsoupplysningar i form av bl.a. patient- 8Grundläggande bestämmelser om journalföring och personuppgiftsbehandling inom hälso- och sjukvården finns också i patientdatalagen (2008:355). 9Se SOU 2009:96, s. 387 f. 10Sekretessen för uppgifter hos enligt 28 kap. 1 § OSL avgränsas med ett rakt skaderekvisit. Sekretessen gäller därmed bara om det kan antas att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men, om uppgiften röjs. Den allmänna sekretess- bestämmelsen i 21 kap. 1 § OSL för hälsouppgifter inom det allmänna, ger ett minimiskydd. Sekretessen enligt den bestämmelsen avgränsas med ett rakt kvalificerat skaderekvisit, som innebär att sekretess gäller endast om det måste antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde kommer att lida betydande men om uppgiften röjs. journaler, läkarintyg och uppgifter från . Sam- tyckena som efterfrågades var vanligtvis generella och inte tids- begränsade (prop. 2009/10:241 s. 8 och 11). Lagändringen som trädde i kraft , genom nu gäll- ande 11 kap. 1 a § FAL, syftade till att förstärka integritetsskyddet för enskilda på försäkringsområdet. Bland annat förändrades reglerna angående försäkringsbolagens inhämtande av hälsouppgifter från hälso- och sjukvården. Enligt 11 kap. 1 a § FAL får ett försäkringsbolag begära sam- tycke till att hämta in uppgifter om en enskild persons hälsotill- stånd endast om det är nödvändigt för prövningen av försäkrings- ansökan. Det samtycke som lämnas ska vidare vara begränsat att gälla under prövningen av ansökan. Försäkringsbolaget ska även, i samband med att samtycke begärs, informera om innebörden och betydelsen för prövningen av att samtycke ges. I kapitel 15 nedan, behandlar vi närmare hur försäkringsbolagen hämtar in och använder hälsouppgifter vid prövningen av ansök- ningar om personförsäkring. 7.2.6Särskilda bestämmelser om genetisk information I lagen (2006:351) om genetisk integritet m.m. finns särskilda be- stämmelser angående information om resultatet av en genetisk under- sökning inom hälso- och sjukvården (genetisk information). Genom lagen inskränks försäkringsbolagens möjlighet att hämta in och använda sådan hälsoinformation. Enligt 2 kap. 1 § får ingen utan stöd i lag ställa som villkor för ett avtal att den andra parten ska genomgå en genetisk undersökning eller lämna genetisk informa- tion om sig själv. Ingen får heller utan stöd i lag i samband med ett avtal efterforska eller använda genetisk information om den andre. Dessa regler är tillämpliga även på försäkringsbolags verksamhet. Genetisk information får därmed inte efterfrågas i hälsodeklara- tioner. Om sådan information trots allt kommer till försäkrings- bolagets kännedom, exempelvis genom anteckningar i journaler, får bolaget inte använda informationen vid sin riskbedömning. I 2 kap. 2 § finns det undantag från det absoluta förbudet att efterforska och använda genetisk information. I fråga om riskbedömd person- försäkring får sådan information efterforskas och användas när det är fråga om ingående, ändring eller förnyelse av avtal, om den för- säkrade har fyllt och det försäkringsbelopp som ska utgå överstiger 30 prisbasbelopp som engångsbelopp eller fyra prisbas- belopp vid periodisk ersättning. Enligt 4 kap. 16 § FRL får uppgift om genetisk undersökning eller genetisk information som avser en enskild person inte obe- hörigen röjas. Det finns inga branschgemensamma regler för den försäkrings- medicinska bedömningen. Till ledning för riskbedömningen använ- der försäkringsbolagen i stället riktlinjer som antingen har tagits fram av det egna bolaget, eller av något återförsäkringsbolag, s.k. försäkringsmedicinska riktlinjer. Dessa baseras på bl.a. sjuklighets- statistik och innehåller information om olika slags sjukdomar och tillstånd och ger ledning för hur riskbedömningen vid olika till- stånd bör göras. Försäkringsbolagen kan komma till olika resultat i sin prövning, bl.a. beroende på vilka risker man anser sig kunna ta. Detta i sin tur påverkas av många olika faktorer, såsom den aktuella försäkringens innehåll, försäkringskollektivets storlek och samman- sättning samt bolagets ekonomi i övrigt.11 En faktor som också har betydelse i sammanhanget är att vissa försäkringsbolag har återförsäkring för sina personförsäkrings- produkter. Återförsäkring är en viktig beståndsdel i försäkrings- marknaden och en förutsättning för att försäkringsbolagen ska kunna klara av att fullgöra sina åtaganden utan risk för alltför stora förluster. Återförsäkring innebär i princip att ett vanligt försäkrings- bolag köper en försäkring hos ett annat bolag i syfte att minska risken för förlust och konkurs.12 Ett försäkringsbolag kan genom återförsäkring skydda sig både mot enskilda riskers höga skade- 11Per Dahlénius, , Riskbedömning – En bok om försäkringsmedicin, risker och riskhantering inom försäkringsbranschen, 2011, s. 18 och 20. 12Ståndpunkts-PM från Svensk Försäkring, Att prissätta olika risker är inte diskriminering, , s. 4. belopp och mot risker vid speciella försäkringstyper där skade- resultatet är okänt. Återförsäkringsmarknaden i har genomgått stora föränd- ringar under det senaste århundradet. De svenska livförsäkrings- bolagen bildade ett gemensamt ägt återförsäkringsbolag, Åter- försäkrings AB . Syftet med bildandet var att frigöra sig från beroendet av utländska återförsäkrare och åstadkomma bättre och billigare återförsäkringar genom ett inhemskt samarbete. En efter bildandet av etablerade medlems- bolagen även ett närmare samarbete på riskbedömningsområdet. En gemensam riskbedömningsnämnd inrättades och branschgemen- samma regler och riktlinjer avseende medicinsk riskbedömning ut- arbetades. Nämnden skulle fullgöra uppgiften som en kvalitets- säkrare för korrekta och likvärdiga bedömningar hos de olika bola- gen. I och med samarbetet konkurrerade inte försäkringsbolagen när det gällde så kallade medicinska risker. De skulle i stället sam- arbeta och följa samma riktlinjer. Som exempel kan nämnas att samtliga medlemsbolag gemensamt bidrog med statistik och resur- ser för en kontinuerlig analys och revidering av de gemensamma riktlinjerna. Inom ramen för detta samarbete fastställdes exempel- vis att av förekommande förhöjning av liv- och sjuk- risker skulle subventioneras av de försäkringskollektiv som be- viljats försäkring till normalpremie. Lite förenklat innebar det att en försäkringssökande som bedömdes ha en ökad dödsfallsrisk enbart fick en premieförhöjning på . Här- igenom fördelades riskspridningen gemensamt och det togs ett delat ansvar även för de något sämre riskerna. uppmärksammade Näringsfrihetsombuds- mannen (NO)13 samarbetet inom . NO framförde skarp kritik bl.a. mot detta samarbete och menade att detta var konkurrenshämmande. Medlemsbolagen å sin sida fram- förde fördelarna med samarbetet. De menade bl.a. att de sämre medicinska riskerna utgjorde en mycket liten del av de totala försäk- ringskollektiven och att dessa därför erbjöds större möjlighet att få teckna försäkring samt att de subventionerades av normalrisk- 13 NO var en statlig myndighet, ledd av en näringsfrihetsombudsman, som 1954–92 hade i uppgift att ingripa mot skadliga konkurrensbegränsningar. NO avskaffades 1992 i samband med inrättandet av . Samarbetet och samägandet inom upphörde . finns ett flertal återförsäkringsbolag på den svenska marknaden. Några av dessa är SCOR Re, Swiss Re och Re. När det gäller individuell personförsäkring, sköter de flesta van- liga försäkringsbolag numera själva större delen av sin riskbedöm- ning. Men det finns ett fåtal mindre bolag som har lagt ut hela sin riskbedömningsverksamhet på ett återförsäkringsbolag. Det är ovanligt att de större försäkringsbolagen har återförsäkring för sin privata, individuella personförsäkringar, däremot är det van- ligare att mindre försäkringsbolag återförsäkrar dessa produkter. Som en naturlig följd, har de större försäkringsbolagen i allmänhet utvecklat egna försäkringsmedicinska riktlinjer, medan de mindre bolag som har återförsäkring i regel använder sig av de riktlinjer som tagits fram av återförsäkringsbolaget. 7.2.9Försäkringsmedicin i förhållande till klinisk medicin Försäkringsmedicin är ett accepterat begrepp som används inom bl.a. försäkringsbranschen och läkarvetenskapen, men det finns ingen övergripande enhetlig definition av begreppets innebörd. Be- greppet används och fyller något varierande funktioner i olika verk- samheter, såsom privat och offentlig sjukvård, allmän försäkring och den privata försäkringen, men de som arbetar inom ett visst område har i regel god kännedom om vad försäkringsmedicin inne- bär för den aktuella verksamheten.14 I privat försäkringsverksamhet har försäkringsmedicinen betydelse bl.a. för de riskanalyser som ligger till grund för bedömningar av under vilka förutsättningar som försäkring kan beviljas och vilken ersättning från försäkring som kan betalas ut vid försäkringsfall.15 Försäkringsmedicinen skiljer sig på olika sätt från den kliniska medicin som utövas inom hälso- och sjukvården. Med klinisk medicin avser vi i det här sammanhanget de kontakter med hälso- och sjuk- vården som en försäkringssökande kan ha eller ha haft privat. 14Per Dahlénius, , Riskbedömning – En bok om försäkringsmedicin, risker och riskhantering inom försäkringsbranschen, 2011, s. 13. 15Se och , Försäkringsmedicin, 2006, s. 13 ff. ramen för de kontakterna kan personen i fråga exempelvis ha fått en viss diagnos och behandling samt upplysningar om förväntat tillfrisknande eller förväntade följder av det aktuella tillståndet.16 I samband med ansökan om en personförsäkring kan det före- komma att en viss försäkringssökande av försäkringsbolaget be- döms innebära en förhöjd risk, som personen i fråga inte anser sig ha fått motsvarande signaler från behandlande läkare. En förklaring till detta är att den försäkringsmedicinska riskbedöm- ningen görs utifrån ett statistiskt synsätt. Det betyder att bolaget, med tillämpning av den sjuklighetsstatistik som framgår av bolagets riktlinjer, bedömer om den försäkringssökande befinner sig i en grupp där det finns en ökad risk. Om den gruppen som helhet upp- visar en högre risk än normalt, kan försäkringsbolaget exempelvis göra bedömningen att varje sökande som tillhör den gruppen ska betala en premieförhöjning för att jämna ut den ökade risken. Den kliniskt behandlande läkaren är å andra sidan inte ute efter att göra någon riskbedömning i försäkringsmedicinsk bemärkelse, utan har en annan utgångspunkt för sin bedömning. För att kunna ge en viss individ en korrekt klinisk diagnos och behandling finns inte behov av att gruppera risker utifrån statistiska riktlinjer. Av ovan angivna skäl är det inte ovanligt att det besked som en individ får av försäkringsbolaget vid ansökan om en personförsäk- ring, avviker från hur individen har uppfattat den behandlande läka- rens bedömning. Vad det då handlar om är att bolaget vid den för- säkringsmedicinska prövningen har bedömt att kunden tillhör en grupp med högre framtida hälsorisker än vad personen i fråga har uppfattat utifrån den information som lämnats av behandlande läkare. 16 Angående förhållandet mellan försäkringsmedicin och klinisk medicin, se Per Dahlénius, , Riskbedömning – En bok om försäkringsmedicin, risker och riskhantering inom försäkringsbranschen, 2011, s. 41 f. Hur riskbedömningsprocessen går till i praktiken är någonting som bestäms internt inom varje försäkringsbolag. Enligt uppgifter som lämnats till utredningen från försäkringsbolagen skiljer sig också rutinerna åt mellan bolagen. finns det en grundläggande systematik som är i stor sett gemensam för de flesta försäkrings- bolag. Framställningen nedan syftar till att ge en bild av hur försäk- ringsbolagen i allmänhet arbetar med riskbedömning.17 När försäkringsbolaget har samlat in de uppgifter man anser att man behöver för att göra en bedömning tar försäkringsbolaget ställning till ansökan. Traditionellt har riskbedömare vid försäkringsbolagen varit per- soner med stor erfarenhet och god försäkringskunskap. har många riskbedömare även en medicinsk utbildning på universitets- nivå, exempelvis är det vanligt att riskbedömare har bakgrund som sjuksköterskor. Det centrala dokumentet i riskbedömningsprocessen är, som redan har framgått, den hälsodeklaration som fylls i av den försäk- ringssökande. Utifrån denna växer sedan riskbedömningsprocessen fram. Om de uppgifter som lämnas i hälsodeklarationen inte indikerar någon förhöjd hälsorisk, beviljas ansökan ofta direkt till ordinarie villkor. Även en sådan ansökan kan behöva granskas när- mare av en riskbedömare. Orsaker till detta kan vara att personen har sökt försäkring i bolaget tidigare, och att det i den tidigare ansökan finns uppgifter som kan vara av intresse, eller att försäk- ringsbeloppet är så högt att det behövs speciella undersökningar, exempelvis ett läkarutlåtande. 17 Framställningen angående riskbedömningsprocessen bygger på uppgifter som utredningen har fått av försäkringsbolagen, men uppgifter är också hämtade ur Per Dahlénius, , Riskbedömning – En bok om försäkringsmedicin, risker och riskhantering inom försäkrings- branschen, 2011, s. 22 ff. Ifall det genom hälsodeklarationen kommer fram att det finns medicinska uppgifter som behöver bedömas, görs en mer kvalifice- rad riskbedömning. Det är försäkringsbolagets interna riktlinjer som styr när bolagets ansökningar ska bedömas av en person som är kvalificerad riskbedömare. Vissa försäkringsbolags interna rikt- linjer ger bolagets administratörer möjlighet att själva bedöma ären- det om det handlar om enklare hälsobesvär.