sou · H4B381 · 2016-11-25 00:00:00 — Eftersom mycket sällan kallar till förhör (se ovan) är det också ovanligt att använder en vitessanktion. I de fall en sådan har använts har vitesbeloppen bestämts till eller . Enligt 2 kap. 15 § UB kan i samband med att den förelägger en svarande eller tredje man att fullgöra något enligt bl.a. 4 kap. 14 eller 15 § UB föreskriva ett vite till ett belopp som ”finnes behövligt”. I dessa fall kan alltså Kronofogde- myndigheten föreskriva ett vite som kan antas leda till önskad effekt. Skillnaden mellan viten enligt 2 kap. 10–11 §§ och 2 kap. 15 § UB är att prövar frågan om utdömande av det förra medan frågan om utdömande av det senare prövas av tingsrätt (2 kap. 12 § och 2 kap. 15 § andra stycket UB). Bestämmelserna i 2 kap. 10–11 §§ UB som anger ett vitesbelopp om har varit oförändrade sedan balkens ikraftträd- ande 1981. Det kan ifrågasättas om beloppet är tillräckligt kännbart för att ha någon effekt. Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan Om en gäldenär på grund av tredska inte betalar sina skulder eller medverkar vid tillgångsundersök- ning kan det finnas behov av högre och mer kännbara vitesbelopp. Vidare skulle möjligheten att stegvis kunna höja vitesbeloppet om den kallade inte inställer sig till det första förhöret kunna bidra till att kan genomföra fler förhör. Å andra sidan kan vitets storlek sakna betydelse för en gäldenär som anser att hans eller hennes skuldbörda redan är så stor att den är omöjlig att komma till rätta med. Slutsatsen är att ett vitesbelopp om kan vara tillräckligt kännbart för en gäldenär medan det för en annan gäldenär inte har någon effekt. I detta sammanhang är det relevant att göra en jämförelse med de bestämmelser i och förvaltningsprocesslagen (1971:291) som reglerar domstolarnas möjligheter att använda vitesföreläggande som ett påtryckningsmedel för att förmå en part eller annan att inställa sig till en förhandling. I dessa bestämmelser finns det inte något lägsta eller högsta belopp angivet för vitets storlek16. Enligt 3 § lagen (1985:206) om vite ska vitet i dessa fall fastställas till ett belopp som med hänsyn till det som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom eller henne att följa det föreläggande som är förenat med vitet. Inte heller i denna författning finns något lägsta eller högsta belopp för vitet angivet17. uppgick vitet vid de allmänna domstolarna ofta till i den första kallelsen och 4 000 alternativt vid förhöjt vite. beslutade tingsrätterna i , samt tingsrätten i att höja vitet till i den första kallelsen och till vid förhöjt vite. 16Se t.ex. 9 kap. 7 §, 42 kap. 12 § och 45 kap. 15 § samt 14 § förvaltnings- processlagen. 17Vid tillkomsten av denna bestämmelse framhöll föredragande departementschefen (prop. 1984/85:96 s. 49) att myndigheten vid bestämmandet av vitets storlek kan ta hänsyn till tidigare tredska och till det som är känt om adressatens förmögenhetsförhållanden, men även till värdet av det föremål som avses med föreläggandet och till samhällsintresset av att föreläggandet följs. Han framhöll också att man på sådana områden som det förevarande normalt får räkna med en i viss mån schabloniserad tillämpning. 1986/87:89 s. 125 förklarade sig departementschefen ställa sig bakom en av framförd tanke på en allmän höjning av vitesbeloppen med bibehållande av principen om en prövning i det enskilda fallet av hur stort belopp som behövs för att få den kallade att inställa sig. Ett belopp i storleksordningen för normalfallet kunde enligt departementschefen inte te sig orimligt med det då gällande penningvärdet (, Viteslagstiftningen, 17oktober 2014, Zeteo, kommentaren till 3 §). Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan Vi anser att möjlighet att förelägga och döma ut vite för att förmå en person att inställa sig till ett förhör är en nödvändig förutsättning för att förfarandet under tillgångsutredning ska vara effektivt. Som ett led i att effektivisera och förenkla arbete med att utreda gäldenärers tillgångar anser vi att Krono- fogdemyndighetens möjlighet att använda sig av en vitessanktion i högre utsträckning än bör kunna anpassas så att vites- beloppets storlek i varje enskilt fall blir ett effektivt påtrycknings- medel för att förmå en part eller någon annan att inställa sig enligt kallelsen. Ett införande av en liknande reglering som den i 2 kap. 15 § UB, som innebär att i samband med kallelse till förhör får föreskriva vite till ett belopp som myndigheten anser behövs i det enskilda fallet, skulle ge myndigheten en möjlighet att göra en rimlig avvägning och individuell bedömning av vilket vites- belopp som är lämpligt för att vitet ska få önskad effekt. En sådan bestämmelse kan dock knappast förenas med en rätt för Krono- fogdemyndigheten att själv pröva utdömande av vitesbeloppet. I stället förutsätter ett fritt bestämt vitesbelopp att Kronofogde- myndigheten vänder sig till behörig tingsrätt för att få vitet ut- dömt. En sådan ordning framstår som onödigt betungande och resurskrävande för både och de allmänna domstolarna och skulle kunna få den effekten att myndigheten undviker att använda sig av en vitessanktion i kallelsen. Ett alltför högt vite kan också bli kontraproduktivt om vitet blir ytterligare en skuld som kommer att konkurrera med sökandens fordran på gälde- nären. Mot bakgrund av att alltför höga vitesbelopp i många fall inte kan antas ha någon påtaglig effekt och eftersom effektivitetsskäl talar för att själv ska få pröva utdömande av vites- beloppen förordar vi därför i stället att det vitesbelopp som Krono- fogdemyndigheten högst får föreskriva enligt 2 kap. 10 och 11 §§ UB anpassas till dagens penningvärde och höjs till . Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan Tredje man ska kunna hämtas till förhör Det finns inte några lagliga förutsättningar för Kronofogdemyndig- heten att förordna om hämtning av en tredje man som uteblir från ett förhör. Däremot får en tredje man som inte fullgör sina skyl- digheter att lämna upplysningar enligt 4 kap. 15 § UB häktas om det föreligger synnerliga skäl (2 kap. 16 § UB). För att en tredje man ska kunna häktas förutsätts det att denne först har fått ett föreläggande som inte har följts. Däremot krävs inte att vite först har varit utsatt (prop. 1980/81:8 s. 246). Möjligheten att begära en tredje man som inte lämnar upplysningar häktad används mycket sällan. I de fall en tredje man inte följer en kallelse till ett förhör och i de fall ett vitesföreläggande inte haft någon effekt, bör Krono- fogdemyndigheten ha möjlighet att förordna om hämtning. Särskilt i de fall det finns ett behov av att snabbt kunna inhämta upplys- ningar om en gäldenärs tillgångar kan en sådan möjlighet vara mycket verkningsfull. är det viktigt att poängtera att möjligheten till hämtning bör användas med stor försiktighet. Kronofogde- myndigheten måste alltså i varje enskilt fall överväga om hämtning bör tillgripas eller om andra mindre ingripande åtgärder är tillräck- liga. Innan hämtning sker bör, precis som vid hämtning av en svar- ande, vite ha varit förelagt. Mot bakgrund av det nu anförda föreslår vi ett tillägg i 2 kap. 12 § andra stycket UB som innebär att även en tredje man som uteblir från förhör får hämtas. Upplysningsskyldigheten utökas och förtydligas Gäldenären är enligt gällande reglering i 4 kap. 14 § första stycket UB skyldig att lämna de uppgifter om sina tillgångar som behövs i målet. Vidare ska gäldenären enligt 5 kap. 14 § UB lämna de upp- gifter som är tillgängliga för honom eller henne och som behövs för prövning av vad som bör undantas från utmätning, dvs. för att ska kunna göra en bedömning av gäldenärens rätt till beneficium. Eftersom gäldenären inte kan förväntas känna till utsökningsbalkens bestäm- melser krävs det däremot inte att gäldenären uttryckligen begär att viss egendom ska undantas från utmätning utan Kronofogde- Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan myndigheten ska självmant iaktta att utmätningsförbuden respek- teras. Tredje mans upplysningsskyldighet i mål om utmätning regleras i 4 kap. 15 § UB. Av bestämmelsen framgår att tredje man är skyldig att uppge om gäldenären har en fordran hos honom eller henne eller något annat mellanhavande som kan vara av betydelse för bedömningen av om gäldenären har utmätningsbar egendom. Tredje man har även en skyldighet att ange mellanhavandets när- mare beskaffenhet. Denna uppgiftsskyldighet är enligt balkens för- arbeten begränsad till situationer då det föreligger ett rättsförhåll- ande av ekonomisk betydelse i vilket gäldenären och tredje mannen har del (prop. 1980/81:8 s. 415). Denna bestämmelse bryter igenom eventuell sekretess (jfr 10 kap. 28 § OSL). Trots att gällande reglering ålägger såväl gäldenären som tredje man en omfattande upplysningsskyldighet har Kronofogdemyndig- hetens rätt att ställa frågor ifrågasatts och har ibland nekats att få del av efterfrågad information. En sådan ordning är varken effektiv eller till gagn för ett rättssäkert utsök- ningsförfarande. För att ska kunna göra korrekta be- dömningar i utsökningsmålet är det givetvis av vikt att myndig- heten omgående får del av relevant information. Vi anser därför att innebörden av upplysningsskyldigheten bör förtydligas på det sätt som vi redovisar nedan. Förtydligande av tredje mans upplysningsskyldighet har uppgett att omfattningen av tredje mans upplysningsskyldighet i praktiken uppfattas som oklar. Exem- pelvis finns det en osäkerhet om vilka upplysningar banker är skyl- diga att lämna ut. I de fall en utmätning avser ett banktillgodohavande handlar det om sådan egendom som inte kan vara föremål för besittning i den mening som förutsätts för en tillämpning av presumtionsreglerna i 4 kap. 18 och 19 §§ UB. Det innebär att tillgodohavandet får ut- mätas om det framgår att egendomen tillhör gäldenären (4 kap. 17 § UB). Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan Tillgångsundersökningen underlättas naturligtvis om en bank lämnar ut ett fullständigt kontoutdrag där samtliga transaktioner på bankkontot, såväl insättningar som uttag, syns. Företrädare för vissa banker har dock ansett att banksekretessen hindrar utläm- nande av fullständiga kontoutdrag. måste också ofta skicka separata förfrågningar till olika banker i en och samma koncern. Enligt ordalydelsen av 4 kap. 15 § UB är tredje man skyldig att ange den närmare beskaffenheten av mellanhavandet med en gälde- när. Tredje mans upplysningsskyldighet är således inte begränsad och förevarande paragraf bryter annan sekretess, t.ex. banksekre- tessen. Detta innebär att när i ett enskilt ärende anser att det finns ett behov av att få ta del av information om tredje mans mellanhavande med gäldenären så är tredje man skyldig att lämna ut informationen. För bankers del innebär detta att om begär att få ta del av gäldenärens kontoutdrag, information om andra mellanhavanden med banken samt uppgifter om transaktioner, t.ex. information om transaktio- ner på fondkonton eller innehav av försäkringar och bankfack så är banken skyldig att lämna ut detta. Detta synsätt har även HD gett uttryck för i rättsfallet NJA 2009 s. 500 där HD konstaterade att med stöd av 4 kap. 15 § UB hade kunnat inhämta ett kontoutdrag för att utreda om det förekom andra medel än de som utmättes på kontot. I sammanhanget bör dock uppmärksammas den begränsning som finns i 4 kap. 9 § UB, nämligen att ska vidta utredningsåtgärder i den utsträckning det behövs med hänsyn till bl.a. ansökans innehåll. I de fall Kronofogdemyndig- heten hittar ett belopp som täcker utmätningssökandens fordran bör det således normalt inte göras någon förfrågan om transaktio- ner på bankkontot. Om det behövs för att Kronofogdemyndig- heten ska kunna beakta gäldenärens eventuella rätt till beneficium har myndigheten dock rätt att begära in uppgifter om tillgodo- havanden som överstiger den i målet aktuella fordran. För att uppnå en trovärdig och effektiv utredning av gäldenärers tillgångar kan det i vissa fall vara av avgörande betydelse att Krono- fogdemyndigheten på ett snabbt och enkelt sätt får del av uppgifter om tredje mans mellanhavande med gäldenären. Bedömningen av vilka uppgifter som har behov av kan i Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan princip bara göras av själv. Att det är som ska avgöra vilka upplysningar som är av betydelse för tillgångsutredningen är närmast en självklarhet men har ändå ifrågasatts i praktiken. För att ytterligare effektivisera och underlätta Kronofogde- myndighetens arbete med att inhämta uppgifter från tredje man bör det därför införas ett förtydligande i 4 kap. 15 § UB som inne- bär att har rätt att från tredje man begära in de upplysningar som bedömer kan vara av betydelse för tillgångsundersökningen. Upplysningarna ska avse om gäldenären har en fordran hos tredje man eller annat ekonomiskt mellanhavande med tredje man. Begreppet ekonomiskt mellan- havande ska i detta sammanhang ges en vidsträckt betydelse. Exempelvis omfattas det förhållandet om en gäldenär och en tredje man är sambo av begreppet. Svaret på den frågan är ju av avgörande betydelse för om det föreligger ett sådant ekonomiskt mellan- havande mellan gäldenären och tredje man att besittningspresum- tionen i 4 kap. 19 § första stycket UB är tillämplig. ska kunna bestämma en senaste svarstid att lämna upplysningar Enligt 4 kap. 14 och 15 §§ UB kan förena ett föreläggande med vite. Om det finns synnerliga skäl kan underlåtenheten att följa föreläggandet leda till häktning (2 kap. 15 och 16 §§ UB). kan också kalla till förhör vid äventyr av vite (2 kap. 10 och 11 §§ UB). En svarande som ute- blir från förhör när kallelsen är förenad med vite får hämtas (2 kap. 12 § UB). I avsnitt 6.4.1 föreslår vi ett tillägg i nuvarande 2 kap. 12 § UB som innebär att även tredje man ska kunna hämtas till förhör. förenar som regel inte en förfrågan om upplysningar med en vitessanktion eftersom det krävs att ett sådant föreläggande delges för att vitet ska kunna dömas ut. Ett delgivningsförfarande tar också ofta vilket är en nackdel vid brådskande ärenden som kvarstad och betalningssäkringar. finns det inte någon särskild tidsfrist inom vilken svaran- den eller tredje man måste svara på en förfrågan enligt 4 kap. 14 eller 15 §§ UB. I praktiken kan det därför dröja innan svar Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan kommer in till myndigheten. Bestämmelserna bör därför komplet- teras med reglering som innebär en skyldighet att lämna uppgifter inom den tid som bestämmer. Upplysningsskyldighet om tillgångar i utlandet har inte rätt att utöva exekutivt tvång i andra länder än i . Däremot kan med stöd av lagen (2011:1537) och förordningen (2011:1546) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen, under vissa förutsättningar begära handräckning utom- lands för fordringar som avser ”skatter, avgifter och andra åtgär- der”18. Även om inte kan utmäta gäldenärens tillgångar som finns utomlands kan alltså med stöd av nu nämnda lag begära handräckning utomlands när det gäller indrivning av vissa offentligrättsliga fordringar. Mot bak- grund av denna möjlighet är det angeläget att Kronofogdemyndig- heten också kan begära att få information om gäldenärens even- tuella innehav av tillgångar och ekonomiska mellanhavanden utom- lands. Sådan information kan också vara av betydelse vid Krono- fogdemyndighetens beneficieprövning. Gäldenärens och tredje mans upplysningsskyldighet bör därför även omfatta uppgifter om gälde- närens tillgångar, tredje mans fordran hos gäldenären samt tredje mans ekonomiska mellanhavanden med gäldenären i utlandet. Detta bör tydliggöras och regleras i en särskild bestämmelse i anslutning till 4 kap. 14 och 15 §§ UB. Som en konsekvens av detta förslag bör det framgå av den tillgångsförteckning som gäldenären kan åläggas att fylla i på heder och samvete att även tillgångar i utlandet ska redovisas. 18 Lagen är en implementering av Rådets direktiv2010/24/EU av . Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan Tillträde till låsta trapphus har ett väl fungerande samarbete med större hyresvärdar för att kunna verkställa avhysningar. Inspek- törerna får tillgång till portkoder eller nyckelbrickor för att komma in i låsta trapphus. Detta samarbete har dock inte till syfte att bereda tillträde till trapphusen vid utmät- ningsförrättningar. har påtalat att låsta trapphus är ett problem när myndigheten ska göra förrättningar i bostäder och lokaler. Problemet har blivit vanligare eftersom i prin- cip alla bostadsrättsföreningar numera håller porten till trapphuset låst. När ska utföra en förrättning i en bostad eller lokal tar förrättningsmannen kontakt med hyresvärden eller postleverantören för att få tillgång till portkod eller nyckel- brickor. I sista hand kan grannar eller andra personer öppna porten. har inte använt låssmed för att få tillträde till trapphus utan i stället satt ut förrättningen på nytt. kan bereda sig tillträde till låsta trapphus Vi har övervägt om det bör införas en uttrycklig reglering liknande den som finns i den finska utsökningsbalken som innebär en skyldighet för utövare av tele- eller postverksamhet att lämna ut gäldenärens adress- och telefonuppgifter samt annan kontaktinfor- mation till förrättningsmannen. En sådan skyldighet skulle också kunna omfatta portkoder. () som är tillsynsmyndighet för landets postoperatörer undersökte vilka regler som gäller för att lämna ut portkoder. PTS kom fram till att det inte fanns några regler i den då gällande postlagen (1993:1684)19 som hindrade att portkoder lämnas ut, men att det för den skull inte är fritt fram att sprida koderna hur som helst. PTS rekommendation till fastig- hetsägarna var att lämna ut portkoderna till samtliga postoperatörer 19 Postlagen (1993:1684) upphävdes när den nya postlagen (2010:1045) trädde i kraft. Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan som står under PTS tillsyn. Enligt PTS är det i sin ordning om postoperatören delar med sig av informationen till konkurrenterna, men det måste ske på ett ansvarsfullt sätt så att portkoderna inte röjs för obehöriga, exempelvis reklamutdelare och försäljare. PTS konstaterade också att det får betraktas som en oskriven regel att samhällsfunktioner som polis, brandkår och delgivningsmän får portkoderna. PTS har , efter kontakter med vår utred- ning, gjort bedömningen att det ovan redovisade uttalandet alltjämt står sig och att även är en sådan sam- hällsfunktion som bör få tillgång till portkoderna. I första hand bör fastighetsägaren lämna ut portkod eller på annat sätt bereda tillträde till ett låst trapp- hus. I andra hand kan förrättningsmannen vända sig till ansvarig postoperatör. Det utsökningsrättsliga regelverket tillåter dessutom att anlitar en låssmed för att ta sig in i låsta trapphus (2 kap. 17 § UB och 3 kap. 2 § UF). Kronofogde- myndigheten har således tillgång till de verktyg som krävs för tillträde till låsta trapphus. Det behöver därför inte in- föras någon ytterligare reglering på området. Våra bedömningar och förslag: I utsökningsbalkens fjärde kapi- tel införs en ny bestämmelse som tydliggör att Kronofogde- myndigheten får vidta de utrednings- och spaningsåtgärder som är befogade för att utreda gäldenärers tillgångar. Det införs också nya bestämmelser i samma kapitel som ger uttryckligt lagstöd för att ska kunna genomföra registerkontroller och samverka och utbyta information med andra myndigheter. En grundförutsättning för att ska leta efter tillgångar är att det finns ett utsökningsmål vid Krono- fogdemyndigheten. ska inte ägna sig åt s.k. fishing expeditions som innebär att myndigheten planlöst letar efter tillgångar och därefter undersöker om tillgångar matchar någon gäldenär i ett pågående mål. Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan Det principiella förbudet mot fishing expeditions hindrar inte att genomför kontroller mot offent- liga register eller samverkar med och tar emot information från andra myndigheter. Förbudet hindrar inte heller att andra myn- digheter innan egendom lämnas ut eller pengar utbetalas sam- verkar med . Underrättelseinformation ska, precis som , hanteras av de brottsutredande myndigheterna. Det finns inte behov av någon reglering som möjliggör för att hantera underrättelseinformation. Författningsstöd för vissa efterforsknings- och spaningsåtgärder Vad som faller inom gränserna för tillgångsundersökning och hur långt myndigheten kan gå i sitt arbete med att utreda vilken egendom gäldenären har är ytterst en bedömningsfråga. har här bl.a. att för- hålla sig till gällande nationella och internationella bestämmelser om enskildas rätt till personlig integritet och rätt till privat- och familjeliv. är det en förutsättning för ett effektivt utsök- ningsförfarande att får kännedom om huruvida gäldenären har egendom som kan utmätas. Att resultatet av tillgångsutredningar korrekt åter- speglar gäldenärens faktiska tillgångar är också av stor betydelse för borgenärernas och allmänhetens förtroende för utsökningsför- farandet. är beroende av att få informa- tion av gäldenären själv men också från andra myndigheter samt enskilda juridiska och fysiska personer. Det ligger i sakens natur att inte passivt kan invänta att sådan infor- mation ska lämnas utan att myndigheten aktivt måste efterforska informationen. De rättsliga ramarna för hur långt Kronofogde- myndigheten får gå i sina efterforsknings- och spaningsåtgärder är förhållandevis vaga. Den avgörande frågan är hur långtgående skyddet av den personliga integriteten bör vara ställt i förhållande till in- tresset av ett effektivt utsökningsförfarande och sökandens intresse av att få betalt. JO har i ett flertal beslut prövat och satt gränser för hur långt kan gå i sin efterforskande verksamhet Utredning av tillgångar och myndighetssamverkan (se avsnitt 6.2.9). JO har i ett äldre beslut , Moderna efterforskningsmetoder i skatte- och kronofogdemyndigheternas verk- samhet – en undersökning av laglighet och lämplighet (1984:1), upp- märksammat behovet av tydligare författningsstöd när det gäller vilka efterforskningsåtgärder tjänstemän ska kunna vidta. Någon sådan reglering har dock inte införts i UB och det råder alltjämt osäkerhet inom om hur långt myndigheten kan gå i sina efterforskningsåtgärder. En av uppgifter är att utöva tillsyn över att meddelade näringsförbud följs. I lagen (2014:836) om näringsförbud, som trädde i kraft , anges i 44 § att , utöver att begära in vissa uppgifter från den som har näringsförbud och söka upp personen i dennes bostad, också får vidta de övriga utrednings- och spaningsåtgärder som är befogade för att klarlägga hur personen försörjer sig. Av lagens förarbeten framgår att denna bestämmelse ska ses som en upp- lysning till att myndigheten, så länge det sker med respekt för den personliga integriteten, har rätt att vidta nödvändiga åtgärder för att kunna genomföra en effektiv tillsyn. För att bedriva tillsyn ska t.ex. kunna efterforska material på internet samt bedriva viss spaning. I för- arbetena poängteras dock att avsikten med bestämmelsen inte är att ändra på arbetsfördelningen mellan och polisen och i en särskild bestämmelse i lagen anges att Kronofogde- myndigheten har rätt att få hjälp av polismyndighet för att genom- föra spaningsåtgärder. ska alltså endast ägna sig åt sådan spaning som är av enklare slag medan mera när- gången spaning som är av utpräglat polisiärt slag ska överlåtas till polisen. Spaningsarbete ska också avbrytas så snart misstankar om överträdelser av näringsförbud har fått en sådan konkretion att det finns anledning att göra en polisanmälan. Den spaning som därefter kan behövas ska i stället göras inom ramen för polisens förunder- sökning (prop. 2013/14:215 s. 109).