sou · H4B376 · 2016-11-07 00:00:00 — Med en marknad för finansiering blir investeringarna förhållandevis obero- ende av enskilda investerares sparförmåga och begränsas bara av det totala sparandet i ekonomin. Genom att de nationella finansmark- naderna blir allt mer integrerade med varandra är det i princip det globala sparandet som sätter gränsen för investeringarna. Separe- ringen av sparande- och investeringsbesluten liksom av spararnas och investerarnas tidshorisonter möjliggör mycket större investe- ringar och därmed materiellt välstånd än vad som annars hade varit möjligt. En väl fungerande finansmarknad och kompetenta finansiella aktörer kan därtill bidra till att bättre investeringar görs, på grund av stordriftsfördelarna på kreditmarknaderna. En av den finansiella sektorns grundläggande funktioner är den som betalningsförmedlare. I en utvecklad ekonomi är det så självklart att det finns ett generellt betalningsmedel, pengar, att vi knappt ens reflekterar över det. Att betalningar kan genomföras säkert, snabbt och till låga kostnader har stor samhällsekonomisk betydelse. Pengar finns, i princip, i två former, kontanter och tillgodo- havanden på inlåningskonton. Genom att framför allt bankerna erbjuder likvid inlåning kan sådana tillgångar användas för löpande betalningar. Därmed har den likvida bankinlåningen också blivit en fundamental förutsättning för betalningar. De finansiella företagen har på så sätt fått en allt större roll i betalningssystemet över tiden. Penninghantering innebär risker för stöld, förfalskning och ma- nipulation. Även betalning genom överföringar av inlåningsmedel innebär risker. För att riskerna ska hållas nere måste de tekniska systemen och de legala arrangemangen kring hanteringen vara robusta och säkra. Vidare måste de kontohållande institutionerna vara finansiellt stabila. Skulle oklarheter och störningar avseende detta uppstå så kan funktionsförmågan i betalningssystemet snabbt försämras och i värsta fall upphöra. En sådan systemrisk påverkar alla delar av ekonomin och får stora samhällsekonomiska skade- verkningar om den slår till. Nästan all ekonomisk verksamhet innefattar ett visst mått av risk- tagande. Investeringar, produktutveckling och marknadsförings- satsningar kan lyckas, men också gå fel och resultera i förluster. Det finns olika sätt att hantera sådana risker och en av den finansiella sektorns grundläggande funktioner är att tillhandahålla tjänsten riskhantering till övriga delar av ekonomin. De flesta aktörer i ekonomin är riskundvikande på så sätt att de i någon mån är beredda att betala för att minska sin risk. Att placera sina sparmedel så att man får en lägre men säkrare avkastning än vad man skulle få om man valde en mer riskfylld placering är ett exempel på detta. Om det inte fanns en marknad för hantering av finansiella risker skulle ett antal riskfyllda men högavkastande investeringsprojekt inte kunna förverkligas. Därför bidrar den finansiella sektorn också genom sin riskhanteringsfunktion till utvecklingen i den reala ekonomin. Bankutlåning kan i sig ses som en form av riskhantering. De som spar på bank slipper själva söka upp och kreditvärdera en eller flera presumtiva låntagare. Dels gör då banken en riskbedömning av varje låntagare, dels innebär den stora mängden låntagare hos banken en spridning, eller diversifiering, av riskerna. Banken kan på så sätt hantera ett visst mått av kreditförlust utan att insättarnas medel eller bankens fortlevnad hotas. Sparande i värdepappersfonder bygger på samma princip om riskspridning. I sådana fonder administrerar och förvaltar särskilda fondbolag medel placerade i aktier och/eller värdepapper.3 Riskerna är enklare att sprida i en fond än om varje sparare själv skulle köpa aktier. Även riskhanteringen i försäkringsföretag bygger på samma princip. Genom att gruppera ett stort antal individer och osäkra utfall kan försäkringsföretag räkna fram relativt säkra mått på antalet händelser (skador) som kommer att inträffa inom varje grupp inom loppet av . Möjligheten att skapa riskpooler med ett stort antal försäkringstagare som delar på risken som är förknippad med en viss händelse innebär att för- säkringsföretagen kan hantera risker på ett mer effektivt sätt än vad varje enskild försäkringstagare kan. För försäkringstagaren innebär en försäkring att en stor och okänd kostnad omvandlas till en kostnad som är både hanterbar och känd. För detta betalar för- säkringstagaren en premie. Försäkringsföretaget åtar sig att ersätta försäkringstagaren om den försäkrade händelsen inträffar och om försäkringen innehåller ett sparmoment åtar sig försäkrings- företaget också att förvalta kapitalet för att, , betala ut det i enlighet med vad som avtalats.4 Genom diversifiering kan man bli av med risker som är oberoende av varandra. Det handlar t.ex. om enstaka stölder som försäkringstagare råkar ut för oberoende av de andra försäkrings- tagarna eller enstaka låntagare som går i konkurs oberoende av de andra låntagarna. Däremot elimineras inte risker som drabbar många genom sådan diversifiering. Djupa konjunktur- nedgångar med många konkurser och naturkatastrofer med omfattande egendomsskador är exempel på risker som det är svårare att hantera genom diversifiering inom ett land. Genom internationell diversifiering kan sådana risker reduceras som detta blir en kanal genom vilken utländsk ekonomisk turbulens får fäste i den nationella ekonomin. En annan metod att hantera risker är omfördelning. Eftersom olika aktörer har olika vilja och förmåga att ta på sig risk är det fördelaktigt för flera parter att omfördela riskerna genom handel. 3Den svenska finansmarknaden , riksbank, s. 88 f. 4Tillsynen av försäkringsföretagen, , s. 4. Exportföretag kan t.ex. vilja slippa valutarisken och koncentrera sig på sin produktion I stället för att bygga upp kunskap om valuta- marknaden. Handel med risk sker framför allt i olika s.k. derivat på deri- vatmarknader. Derivat är kontrakt vars värde baseras på pris- utvecklingen på ett värdepapper eller någon annan underliggande tillgång. Den enklaste formen av derivat är ett terminskontrakt som i utgångsläget t.ex. bestämmer kursen på en valuta som i bestämd mängd ska växlas in . Detta kan vara värdefullt för exportföretag som gör upp affärer i utländsk valuta och behöver veta hur mycket de får i inhemsk valuta när betalningen kommer. Köparen av ett optionskontrakt, som är ett annat slags derivat, har större handlingsfrihet. Om det gäller valuta har han eller hon då möjligheten att växla till en på förhand fastställd kurs men har rätt att avstå om valutakursen utvecklas så att det är mer fördelaktigt att växla till rådande kurs i stället. En annan form av riskomfördelning är återförsäkring vilket, förenklat, innebär att ett försäkringsföretag i sin tur försäkrar sig mot alltför stora skadekostnader hos ett annat försäkringsföretag. För att kunna tillhandahålla tjänsten riskhantering är det viktigt att företagen i finanssektorn kan kontrollera och hantera sina egna risker. Detta görs på olika sätt. Till en del sker det genom statlig reglering och tillsyn där minimikrav formuleras och efterlevnaden följs upp. Kravet på kapitaltäckning, d.v.s. att en viss del av utlåningen måste täckas av eget kapital i banken, är ett exempel på sådan reglering. De finansiella företagen bedriver också egen aktiv riskhantering. Kreditprövningen som har nämnts som ett betydelsefullt inslag i verksamheten är ett exempel på detta. Ett annat är försäkringsbolagens återförsäkring. Genom att köpa och sälja värdepapper, valutor och derivat justerar finansiella företag löpande sin balansräkning för att hålla en sammansättning av tillgångar och skulder som både är förenlig med företagets lönsamhetskrav och med en rimlig och kontrollerbar risknivå. Handeln är alltså ett medel för riskhantering även om det inte alltid är okomplicerat att den syftar till att skapa vinst i företaget, vilket i sig kan innebära ett risktagande. Genom denna handel får de allt mer globaliserade marknaderna för värdepapper, valutor och derivat betydelse för finansföretagens kunder även när dessa själva inte är aktiva på sådana marknader. Verksamheten i finansiella företag bygger ytterst på kundernas förtroende. Vid sidan om regler, tillsyn och riskanalys har också företagskulturen och etik betydelse för hur risker hanteras. 4.4Mellanhänderna i det finansiella systemet Mellanhänderna, intermediärerna, i det finansiella systemet kan schematiskt delas in i fyra grupper kreditinstitut, riskkapitalbolag, placerare och värdepappersinstitut. Dessa kan i sin tur delas in i olika undergrupper vilket framgår av figur 4.1. Indelningen syftar till att ge en överblick över strukturen på den verksamhet som bedrivs i finanssektorn och hur den regleras.5 I praktiken finns ofta flera olika slags intermediärer inom en och samma koncern. De stora bankkoncernerna strävar efter att kunna erbjuda tjänster och produkter inom hela det finansiella området, varför de ofta omfattar både bankbolag, bolåneinstitut, försäkrings- bolag och fondbolag m.m. Koncernerna organiserar dock sina verksamheter på olika sätt. Exempelvis har två av de fem största koncernerna i sina värdepappersrörelser i särskilda dotterbolag medan de övriga har valt att bedriva sådan verksamhet inom bankbolaget. Det förekommer också att företag som huvudsakligen bedriver annan verksamhet erbjuder finansiella tjänster som komplement till den huvudsakliga verksamheten. 5 Om inte annat anges är källan i avsnitt 4.4 Den svenska finansmarknaden , riksbank. som har tillstånd att bedriva Kreditinstituten är specialister på att bedöma och övervaka kredit- risker. Dit räknas banker och kreditmarknadsföretag, d.v.s. företag som erbjuder lån med viss inriktning, såsom bolåneinstitut. Bankerna har en nyckelroll genom sin roll i betalningsväsendet. Fram till hade de monopol på att ta emot inlåning men får även kreditmarknadsföretag ta emot inlåning från allmänheten. Inlåningen till kreditinstituten omfattas av den statliga insättningsgarantin som skyddar insättningar på konton på upp till, vad som i kronor motsvarar, per kund och institut. Även andra företag får ta emot inlåning från allmänheten, under vissa betingelser, men denna inlåning omfattas inte av insättningsgarantin. I en bankrörelse kombineras betalningsförmedling via generella betalsystem med att ta emot medel (t.ex. inlåning på konto) som ska betalas tillbaka inom när kunden begär det. En finansieringsrörelse tar dels emot medel från allmänheten och lämnar dels kredit, ställer garantier för kredit, köper fordringar eller ordnar finansiell leasing av lös egendom. Banker och kreditmarknadsföretag får bedriva annan finansiell verksamhet vid sidan om bank- eller finansieringsrörelsen. Bankerna är den största gruppen av kreditgivare bland de kreditgivande instituten. På den svenska marknaden svarar de fyra största bankaktiebolagen (, , och ) tillsammans för av bankernas sam- manlagda balansomslutning. De s.k. nischbankerna tillhör också denna kategori. Förutom bankaktiebolag finns sparbanker och medlemsbanker. Sparbankerna är många men vanligtvis små. De har inte något aktiekapital och eventuella överskott fonderas inom banken. Medlemsbanker är ekonomiska föreningar som har till uppgift att bedriva bankverksamhet för sina medlemmar vilka är med och påverkar bankernas aktiviteter. Eventuella överskott går till rörelsen och kan i viss mån delas ut till medlemmarna som över- skottsutdelning. De fyra stora bankkoncernerna bedriver en betydande del av sin verksamhet utanför . av deras utlåning till allmänheten är utlåning till utländsk allmänhet. För Nordeas del är utlåningen till utländsk allmänhet till och med större än den till svensk allmänhet. En betydande del av de stora bankkoncernernas risk finns därmed i utlandet. En avsevärd del av utlåningen finansieras inte via inlåning i samma valuta utan storbankerna är beroende av finansiering på utländska kapitalmarknader. I kategorin kreditmarknadsföretag är bolåneinstituten den domi- nerande gruppen. De har som huvudsaklig uppgift att finansiera köp av fastigheter, framför allt bostäder. Deras utlåning motsvarar av kreditinstitutens sammanlagda utlåning. Säker- heten i kreditgivningen är främst panträtt i fast egendom eller borgen. Det förekommer även statliga kreditgarantier. Det finns sex bolåneinstitut på den svenska marknaden och de tre som dominerar marknaden ingår i bankkoncerner. Upplåningen sker framför allt från stora kapitalförvaltare såsom försäkringsbolag, banker och AP-fonderna. av utlå- ningen sker i utländsk valuta. För att minska ränteriskerna som uppkommer när bolåneinstituten finansierar sig till fast ränta men lånar ut till rörlig använder de sig av derivat eller s.k. swapkontrakt. Genom ett swapkontrakt omvandlar kreditinstitutet en rörlig ränta från låntagaren till en fast ränta som den betalar till den som har lånat ut genom att köpa en obligation. Kontraktet innebär att institutet ingår ett avtal med en tredje part om att byta den rörliga räntan mot en fast ränta under obligationens löptid. Eftersom kreditinstituten delvis finansierar bolånen i svenska kronor med utländsk valuta behöver de också skydda sig mot växelkursrisk. Det gör de vanligen genom att sluta ett kontrakt, s.k. valutaswap, där den utländska valutan byts mot svenska kronor . Bland kreditmarknadsföretagen finns, förutom bolåneinstituten, finansbolag och företags- och kommunfinansierade institut. På den svenska marknaden finns 30 finansbolag och 11 företag i någon av kategorierna företags- och kommunfinansierade institut, monetära värdepappersbolag eller monetära investeringsfonder. Deras utlåning utgjorde av kreditinstitutens totala utlåning . Finansbolagen kännetecknas av att de ofta har specialiserat sig på en viss typ av finansiering. De tillhandahåller t.ex. leasing6, factoring7 eller revers- och kontokortskrediter8. En del av den verk- samhet som bedrivs av finansbolag förekommer också inom bank- koncerner. I vissa fall, ofta av administrativa skäl, utgör finans- 6Leasing är ett sätt att finansiera t.ex. ett fordon genom att hyra det på genom ett leasingföretag. 7Factoring kan antingen avse ett köp av eller belåning på en faktura. 8En revers är samma sak som ett skuldebrev, d.v.s. ett skriftligt löfte om återbetalning av en skuld. bolagen egna bolag inom bankkoncernerna och i andra fall bedrivs verksamheten inom bankerna. Bakgrunden är att bankernas möjlig- heter att låna ut pengar, , var begränsade av vissa restriktioner. Utlåningsmöjligheterna ökades genom att bankerna bildade finansbolag som inte omfattades av dessa restriktioner. Det finns dock finansbolag som ägs av icke-finansiella företag. De utgör då ett komplement till den ordinarie verksamheten genom att erbjuda kunderna finansieringsmöjligheter. Exempelvis erbjuder de stora biltillverkarna ofta kunderna finansiering på det sättet. Det finns också finansbolag som har riktat in sin verksamhet på kreditgivning till en särskild sektor. Ett exempel på det är Kommuninvest i som har bildats av ett flertal kommuner och landsting för att ordna medlemmarnas finansiering kostnads- effektivt. Finansbolagen finansierar huvudsakligen sin verksamhet genom lån från andra finansiella institut, främst banker. Vissa finansbolag ger även ut certifikat, obligationer och reverser på värdepappers- marknaden. , som inte är redo för börsnotering eller andra former av offentlig aktiehandel kan ha svårt att få banklån eftersom de innebär en högre risk. I stället kan de få finansiering i form av privat riskkapital via ett riskkapitalbolag. Sådana bolag skiljer sig från andra finansiärer genom att de ofta har ett aktivt ägar- engagemang i företagen vars aktiekapital de investerar i. Investe- ringarna brukar kallas private equity. Även småföretagare som vill utveckla sin verksamhet utan att behöva belåna privata tillgångar kan söka privat riskkapital. Investeringarna kan i huvudsak delas in i investeringar i tidiga faser i ett företags livscykel, som brukar kallas venture capital- investeringar, och investeringar i senare faser som brukar kallas buy out-investeringar. I etablerades de första riskkapitalbolagen och fanns här 136 riskkapitalbolag som tillsammans förvaltade . riktar sig mot buy out-segmentet. En stor del av kapitalet i de svenska riskkapitalfonderna kommer från utländska investerare. Till de finansiella intermediärerna räknas också ett antal mellanhänder som inte i första hand ägnar sig åt kapitalförsörjning utan åt att förvalta andras tillgångar. Dit hör försäkringsbolag, fondbolag och pensionsfonder. Vid slutet av 2014 fanns det 274 svenska försäkringsbolag och 53 utlandsägda filialer på den svenska försäkringsmarknaden. De flesta av dessa är små lokala företag men marknaden domineras av några få större bolag. Försäkringsbolagens totala placeringstill- gångar uppgick till varav de sex största (, , , , och ) ägde . Försäkringsbolagen delas in i livförsäkringsbolag och skade- försäkringsbolag som försäkrar mot olika slags risker. Dessa verksamheter får inte drivas i samma företag men drivs ofta inom samma koncern. Livförsäkringsbolag ger ersättning när en försäkrad blir oför- mögen att arbeta, avlider eller uppnår pensionsålder. I flera fall är det alltså situationer som man räknar med att de ska inträffa. Pro- dukterna behöver därför inte bara ses som försäkringar utan kan även ses som en form av långsiktigt sparande. Livförsäkringar kan delas in i traditionella livförsäkringar och fondförsäkringar. Tradi- livförsäkringar ger en garanterad avkastning medan av- kastningen i fondförsäkringar bestäms av de enskilda fondernas utveckling. Arbetstagare har ofta försäkringar som ger ersättning vid sjukdom, arbetsskada och pensionering genom de olika kollektiv- avtalen. Skadeförsäkringsbolag ersätter skador på egendom och betalar ut skadestånd till tredje person. Skadeförsäkringar innebär inte något egentligt sparande utan försäkringstagarna betalar för att få ersättning endast om skada uppstår. Skadeförsäkringsbolagens aktiviteter på värdepappersmarknaden syftar därför enbart till att förvalta bolagens egna medel. Försäkringsbolag drivs i i tre former: vinstutdelande aktiebolag, aktiebolag drivna enligt ömsesidiga principer och helt ömsesidiga bolag. Formen har betydelse bland annat för hur avkastningen fördelas. I vinstutdelande försäkringsaktiebolag tar försäkringstagarna inte några finansiella risker. Det egna kapitalet ägs av aktieägarna och om ett bolag inte lever upp till sina åtaganden får aktieägarna skjuta till kapital eller låta bolaget gå i konkurs. I ett aktiebolag drivet enligt ömsesidiga principer och helt ömsesidiga bolag är det däremot försäkringstagarna som tar de finansiella riskerna genom att de själva äger det egna kapitalet. Om det uppstår underskott får t.ex. pensionsutbetalningar sänkas. , och är exempel på ömsesidiga försäkrings- bolag medan och är exempel på försäkringsbolag drivna enligt ömsesidiga principer. En liten del av marknaden för pensionsförsäkringar består av understödsföreningar (försäkringsföreningar) och pensions- stiftelser. Understödsföreningar är föreningar som driver för- säkringsrörelse som riktar sig till personer som tillhör samma yrkesgrupp eller medlemmar i vissa intressegemenskaper, t.ex. anställda i ett företag. erbjuder de endast pensionslösningar men några få erbjuder även sjukförsäkringar. Pensionssparande förekommer också i pensionsstiftelser. En arbetsgivare kan starta en pensionsstiftelse och föra över belopp dit som senare betalas ut som pension till de anställda. Fondbolag förvaltar och administrerar kapital i värdepappers- fonder och erbjuder vanligen ett stort antal fonder med olika placeringsinriktning. Den svenska marknaden domineras av de bankägda fondbolagen och de fyra största, som ägs av de största bankkoncernerna, svarade vid utgången av 2014 tillsammans för av fondmarknaden. Fonderna kan vara aktiefonder, räntefonder (som placerar i räntebärande värdepapper) och bland- fonder. Det finns även hedgefonder som skiljer sig från de andra fonderna genom att förvaltningen är relativt obunden avseende placeringsstrategier och vilka finansiella instrument (t.ex. derivat) som kan användas. har fondbolag knutna till försäkringsbolag ökat sin andel av fondmarknaden. Det är till en del en följd av pensions- reformen och premiepensionsvalet. I grund och botten är pensionssparande i livförsäkringsbolag och i fondbolag samma sak men ägandeform och beskattning skiljer sig åt. Det allmänna pensionssystemet består av två delar, en inkomstpension i ett fördelningssystem som finansieras med löpande avgifter och ett premiepensionssystem där utbetalningarna finansieras med medel som har fonderats . Avgifterna till pensionssystemet motsvarar av de pen- sionsgrundande inkomsterna. av detta avsätts i premiepensionssystemet och där väljer pensionstagarna hur medlen ska förvaltas. De statliga AP-fonderna förvaltar pensionsmedel främst inom ramen för fördelningssystemet. Därtill förvaltar Sjunde AP-fonden pensionsmedlen för dem som har avstått från att välja förvaltare för sin premiepension. Första, Andra, Tredje och har identiska placeringsregler. De får placera medel i alla noterade och omsättningsbara instrument på kapitalmarknaden men av fondens tillgångar ska placeras i räntebärande papper med låg risk och endast en begränsad del av tillgångarna får utsättas för valutarisk. Reglerna för är mer flexibla när det gäller val av instrument men tillåter inte investeringar utomlands. Sjunde AP-fonden får investera utomlands samt i andra instrument än aktier och räntebärande värdepapper. Värdepappersinstituten är de värdepappersbolag och som har tillstånd att bedriva värdepappersrörelse samt utländska företag som driver värde- pappersrörelse från en filial i . Deras funktion är huvud- sakligen att bedriva handel med värdepapper för kunders räkning i eget namn, s.k. kommissionshandel, och att köpa och sälja värde- papper för egen räkning i egenskap av marknadsgarant. Marknads- garanter måste alltid vara beredda att både köpa och sälja värde- papper och behöver därför hålla ett lager av värdepapper. Därmed tar de på sig en del av marknadsrisken. Värdepappersinstituten bidrar härigenom till att skapa förutsättningar för en likvid och effektiv marknad för värdepapper. Värdepappersinstituten hjälper också till vid emissioner av värdepapper. Vidare har de möjlighet att lämna krediter till kunder som köper värdepapper och förvaltningstjänster och ta emot inlåning i begränsad utsträckning. Värdepappersbolag är en typ av värdepappersinstitut som ofta är specialiserade på någon eller några verksamheter. Det rör sig t.ex. om ett stort antal mindre kapitalförvaltningsbolag. Eftersom de ofta är inriktade på att förmedla köp- och säljintressen är balans- omslutningen relativt liten. Många banker bedriver också omfattande värdepappers- verksamhet. Vid slutet av 2014 hade 25 av 38 , samtliga bankaktiebolag, tillstånd att driva värdepappersrörelse, däribland de fyra storbankerna. En del av de banker som bedriver värdepappersrörelse är bolag som i grunden endast bedriver sådan rörelse men som har skaffat sig banktillstånd för att inte genom olika begränsningar få konkurrensnackdelar gentemot bankerna. Även 47 sparbanker hade något eller några tillstånd för värdepappersrörelse. Det handlar då vanligen om tillstånd att förmedla värdepappersaffärer vilket innebär att ta emot kunders order lokalt och vidarebefordra dem till någon bank som har fler tillstånd. Eftersom det är av vital betydelse för hela samhällsekonomin att det finansiella systemet fungerar väl är detta omgärdat av särskild reglering. Reglerna styrs i stor utsträckning av vad som har beslutats inom Europeiska unionen, EU.9 För att få driva ett företag som erbjuder finansiella tjänster krävs i de flesta fall tillstånd från .