sou · H4B332 · 2016-04-27 00:00:00 — Tillräckligt antal provtagningar ska genomföras, dock minst en provtagning . Kvantitativ övervakning ska genomföras . Övervakningen av kemisk och kvantitativ grundvattenstatus i skyddade områden ska kompletteras med de parametrar som legat till grund för att skydd för området upprät- tats. Den kompletterande övervakningen ska ske i grundvatten- förekomster där uttagen av dricksvatten överskrider eller distribueras till fler än 50 personer. I bilaga 1 anges de kemiska och fysikaliska parametrar som ska ingå i kontrollerande, operativ och kvantitativ övervakning. I föreskrifterna ställs även kvalitetskrav på analyser. Närmare bestämmelser om ytvatten finns i HaV:s föreskrifter om övervakning av ytvatten.96 Där ställs krav på att samtliga befint- liga ytvattenkategorier inom ett vattendistrikt ska omfattas av övervakningsprogram inklusive övervakningsnät för kontrollerande och operativ övervakning. Inom vattendistrikten ska även en beskrivning finnas som redovisar genomförandet av undersökande övervakning av en eller flera ytvattenförekomster. Beträffande tilläggskrav för övervakning av skyddade områden hänvisas till bestämmelserna i ramdirektivet för vatten.97 93Naturvårdsverket hade tidigare bemyndigade att meddela föreskrifter. Havs- och vatten- myndigheten inrättades 2011 och övertog då bemyndigandet. 947 kap. 2 § vattenförvaltningsförordningen. 95Sveriges geologiska undersöknings föreskrifter (SGU-FS 2014:1) om övervakning av grundvatten. 96Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter (HVMFS 2015:26) om övervakning av ytvatten enligt förordningen (2004:660) om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön. avsnitt 1.3.5 i bilaga V. I avsnitt 8.4.5 lämnas en närmare redogörelse för övervakningen av ytvatten, grundvatten och skyddade områden. De ovan nämnda föreskrifterna genomför, förutom ramdirek- tivet för vatten, även direktivet om tekniska specifikationer. Före- skrifterna för ytvatten genomför också direktivet om miljökvali- tetsnormer. Beträffande rapportering ska HaV inom sitt och SGU:s ansvars- områden fullgöra de uppgifter i fråga om information och rappor- tering till Europeiska kommissionen som följer av ramdirektivet för vatten, grundvattendirektivet och direktivet om miljökvalitets- normer.98 Vattenmyndigheterna ska till HaV lämna de förvaltnings- planer, åtgärdsprogram och andra uppgifter som myndigheten behöver för sin rapportering.99 HaV och SGU får inom sina ansvarsområden meddela närmare föreskrifter om hur och när uppgifterna ska redovisas av vatten- myndigheterna.100 I SGU:s föreskrifter om övervakning av grund- vatten ställs krav på redovisning av vissa uppgifter. Det anges att för varje vattendistrikt ska en sammanfattande redovisning som beskriver övervakningsprogrammen tas fram och hållas uppdaterad. Det föreskrivs särskilt att det geografiska läget i form av koordi- nater för grundvattentäkter inte ska uppges. Krav på redovisning av uppgifter för ytvatten finns i HaV:s föreskrifter om övervakning av ytvatten. Även för ytvatten ska det för varje vattendistrikt tas fram en sammanfattande redovisning som beskriver övervakningsprogrammen. Det finns också bestäm- melser om övervakningsstationers identitet och geografiska läge. Det geografiska läget ska för limniska övervakningsstationer vara angivet med en meters upplösning. Egenkontroll och recipientkontroll under Försiktighetsprincipen i innebär att alla som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller vidta en åtgärd ska utföra de skyddsåtgärder, iaktta de begränsningar och vidta de försiktig- hetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller mot- 989 kap. 1 § vattenförvaltningsförordningen. 99Ibid., 9 kap. 2 §. 100Ibid., 9 kap. 3 §. verka att verksamheten eller åtgärden medför skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön.101 Dessa försiktighetsmått ska vidtas så snart det finns skäl att anta att en verksamhet eller åtgärd kan medföra skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön. Försiktighetsprincipen innebär således att den som orsakar eller riskerar att orsaka en miljöstörning ska bekosta förebyggande eller avhjälpande åtgärder. Skyldigheten gäller som huvudregel i den utsträckning det inte kan anses vara orimligt.102 Den som bedriver verksamheter eller vidtar åtgärder som kan befaras medföra olägenheter för människors hälsa eller miljön om- fattas av krav på egenkontroll.103 Det innefattar krav på att fort- löpande planera och kontrollera verksamheten samt att genom egna undersökningar eller på annat sätt hålla sig underrättad om verk- samhetens eller åtgärdens påverkan på miljön. Den som bedriver sådan verksamhet ska också lämna förslag till kontrollprogram eller förbättrande åtgärder till tillsynsmyndigheten, om tillsynsmyn- digheten begär det. Egenkontrollen innehåller fyra delmoment – att kontinuerligt planera, genomföra, följa upp och förbättra egenkontrollen. För verksamhetsutövare som omfattas av tillstånds- eller anmälnings- plikt finns mer detaljerade krav angivna för vad som ska ingå i egenkontrollen.104 Verksamhetsutövaren ska t.ex. fortlöpande och systematiskt bedöma verksamhetens risker ur hälso- och miljö- synpunkt. Resultatet av undersökningar och bedömningar ska do- kumenteras.105 För miljöfarliga verksamheter som är tillstånds- och anmälningspliktiga har tagit fram föreskrifter om genomförande av mätningar och provtagningar.106 används begreppet recipientkontroll då det gäller verk- samhetsutövares egenkontroll genom övervakning av miljöförhål- landena i ett påverkat område. Verksamhetsutövarens ansvar för recipientkontroll begränsas till sådan kontroll av påverkan på miljön som kan knytas enbart till den egna verksamheten. 1012 kap. 3 § . 102Ibid., 2 kap. 7 §. 103Ibid., 26 kap. 19 §. 1049 eller 11–14 kap. samt förordningen (1998:901) om verksamhetsutövares egenkontroll. 1051 och 6 §§ förordningen om verksamhetsutövares egenkontroll. 106Naturvårdsverkets föreskrifter (NFS 2000:15) om genomförande av mätningar och prov- tagningar i vissa verksamheter. av recipienten i stort, som inte kan knytas till den egna verksam- heten, är ett frivilligt åtagande. Recipientkontroller kan samordnas inom ett geografiskt område. Det finns också möjlighet för flera verksamhetsutövare som har krav på sig att utföra recipientkontroll att gå samman, t.ex. i ett vattenvårdsförbund. Samordnade reci- pientkontroller kan ha fördelar såväl ur kostnads- som kvalitets- synpunkt.107 Sådana recipientkontroller syftar till att –belysa miljöeffekter av utsläpp och föroreningar, –undersöka samband mellan miljöns tillstånd och eventuella för- ändringar som uppstått till följd av föroreningar, och –ge underlag för att planera, utföra och utvärdera miljöskyddande åtgärder. Havs- och vattenmyndigheten har som följd av ett särskilt reger- ingsuppdrag analyserat förutsättningarna för samordning av recipi- entkontrollen med övrig vattenanknuten miljöövervakning, se vidare avsnitt 8.4.4.108 Även inom ramen för arbetet med vattenskyddsområden kan kontrollprogram utformas. I handboken om vattenskyddsområden anges att eller kommunen bör utforma ett kontroll- program med hänsyn till områdets användning och potentiella föroreningskällor.109 Vattenkvaliteten bör följas upp i uttags- brunnar eller vattenintag vid ytvattentäkt, men det finns ofta an- ledning att även följa upp vattenkvaliteten i övriga delar av vatten- förekomsten eller tillrinningsområdet. Syftet med ett kontrollpro- gram är att på ett tidigt stadium kunna upptäcka förändringar av vattenkvaliteten och avvikelser mot uppsatta mål och krav, och på det sättet anknyta till tillsyn och åtgärdsarbete. Enligt vägledningen kan kontrollen samordnas och ses som ett komplement till den kontroll som ska utföras enligt särskilt program för egenkontroll 107Statskontoret (2012). Miljöövervakning – kartläggning och analys, 2012:12, s. 34. 108HaV (2015). Redovisning av regeringsuppdrag M2014 /1605/Nm. 109Naturvårdsverket (2010). om vattenskyddsområde, 2010:5, s. 112. av råvattnets beskaffenhet. Kontrollen bör också samordnas med program för miljöövervakning och tillsyn över vattenverksamhet. Kontrollprogram bör enligt handboken kopplas till kraven om övervakning, vilket anknyter till vattenförvaltningsförordningen.110 I detta avsnitt behandlas kontroll av dricksvatten. Utredningen ska enligt direktiven kartlägga kontrollen av dricksvatten och vid behov föreslå åtgärder om hur den kan effektiviseras och organiseras. Ut- redningen har då det gäller kartläggningsuppgiften i allt väsentligt utgått från årliga uppföljning av livsmedelskon- trollen, genom rapporter från berörda kontrollmyndigheter och de kommuninspektioner som genomförs. Egenkontrollen av dricks- vattnets kvalitet vid tappkranen uppmärksammas på ett tydligt sätt i dricksvattenföreskrifterna och utgör ett viktigt inslag i kontroll- myndigheternas arbete. Utredningen har därför inte sett anledning att särskilt fördjupa sig beträffande provtagningen av dricksvatten, utan fokuserar där på det ramverk och det system som den offent- liga kontrollen av dricksvattenanläggningar utgör. Inledningsvis berörs verksamhetsutövares egenkontroll av dricksvattenkvalitet, varefter den offentliga kontrollen av dricks- vattenanläggningar behandlas. En kort överblick ges avseende tidi- gare utredningar och granskningar som berört organisatoriska aspekter på den offentliga kontrollen av dricksvattenanläggningar, som ingår i kommunernas livsmedelskontroll. Därefter berörs de risker för rollkonflikter som finns genom att kontrollarbetet utförs av kommunerna, som också ansvarar för kontrollobjekten, dvs. den operativa dricksvattenverksamhet som ska kontrolleras. Vidare behandlas den nationella kontrollplanen, kontrollområden och riskklassning, uppföljning av kontrollernas kvalitet, rapportering, stöd och vägledning samt kompetensfrågor. Avslutningsvis redovi- sas utredningens överväganden och förslag. 110 Ibid., samt 7 kap. 1 § vattenförvaltningsförordningen. 8.3.1Verksamhetsutövares egenkontroll av dricksvattenkvalitet reglerar utformning av den provtagning och analys av dricksvattenkvaliteten som verksamhetsutövare inom ramen för egenkontrollen är skyldiga att genomföra. Bransch- organisationen visar i sina årliga undersökningar Hållbarhetsindex att en stor andel av cirka 100 svarande kommuner anger kvalitetsbrister. I betydande grad gällde det dock rutiner för uppföljning och klagomålshantering, även om brister också rappor- terades avseende rutinprov med anmärkning.111 har tidigare uppdragit åt geologiska undersökning att samla in analysresultat från dricksvattenanlägg- ningar som omfattas av dricksvattenföreskrifterna. ansvarar för utveckling av en egen nationell och kvalitetssäkrad databas för analysresultat från den provtagning som utförs vid tappkranen enligt dricksvattenföreskrifterna. Avtal saknas ännu med laboratorier och dricksvattenproducenter för att ta in erforderliga data. Arbetet med att etablera databasen har bud- geterats och planlagts till 2016.112 Insamlingen av data omfattar analysresultat för alla parametrar i normal och s.k. utvidgad under- sökning av dricksvatten. Databasen ska främst användas som underlag för EU-rapportering enligt dricks- vattendirektivet. Dricksvattnets kvalitet i – 2013 rapporterades till EU 2015. uppskattar att landets allmänna vattenproducenter tar mer än 70 000 dricksvattenprov.113 8.3.2Uppgiftsfördelning mellan stat och kommun I detta avsnitt behandlas inledningsvis de utgångspunkter som mer generellt gäller uppgiftsfördelning mellan stat och kommun. Där- efter behandlas mer specifikt ansvarsfördelningen för den offent- liga kontrollen av livsmedel, vilket inbegriper dricksvatten. 111Svenskt Vatten (2015, 2016). Resultatrapport för Hållbarhetsindex 2014, respektive 2015. 112Livsmedelsverket (2016). Underlag till utredningen, . 113Livsmedelsverket (2014). Nationell plan för kontrollen i livsmedelskedjan 2015–2018. Del 4, Organisation, revision och fördjupning av planens olika områden, s. 48. 290 kommuner utövar tillsyn inom samhällsområden som exempelvis miljö- och hälsoskydd, folkhälsa, livsmedel och plan- och byggfrågor. Det finns ett stort antal utredningar som gjorts beträffande uppgiftsfördelningen av tillsyn- och kontrollfrå- gor mellan stat och kommun. Länsberedningen formulerade fem allmänna principer som underlag för bedömningen av uppgiftsfördelning mellan stat och kommun. 1.Det är ett riksintresse att garantera landets alla medborgare en viss minimistandard i fråga om trygghet, säkerhet och välfärd. 2.En uppgift bör inte ligga på högre beslutsnivå än nödvändigt i förhållande till de av beslutet direkt berörda. 3.Uppgifter som kräver ett stort mått av likformighet eller där överblick över hela riket är nödvändigt bör ligga på central nivå. 4.Uppgifter som kräver ett betydande inslag av lokalkännedom och specifik detaljkunskap bör decentraliseras. 5.Närliggande uppgifter bör verkställas på samma beslutsnivå och handhas av samme huvudman, om därigenom effektivitets- vinster kan uppnås.114 bedömde mer allmänt att fördelarna med en fortsatt tillsyn överväger nackdelarna inom flera till- synsområden, bland annat inom miljö- och folkhälsoområdena. Det motiverades med att det finns ett antal starka och positiva samband med andra kommunala verksamheter och en viktig närhet till tillsynsobjekten och medborgarna. Brister i kommunernas till- syn kunde enligt utredningen lösas genom bland annat utvecklad vägledning från statliga myndigheter och ett mer utvecklat mellan- kommunalt samarbete.115 Beträffande tillsyn över egen verksamhet ansåg att det principiellt, även om ansvaret ligger hos olika kommunala nämnder, inte är någon sär- skild lyckad situation. Förtroendet för kommunen som ansvarig 114SOU 1974:84, s. 19–21. SOU 2016:32 Kontroll och övervakning för tillsynen kan rubbas och andra näringsutövare kan uppfatta sig bli orättvist behandlade. De praktiska möjligheterna att utöva till- synen och konsekvenserna av att sanktionera missförhållanden är andra aspekter vilka måste tillmätas betydelse. Frågan om kommu- ners tillsyn över egen verksamhet bör, enligt , mot denna bakgrund utgöra en särskilt prioriterad uppgift för de statliga myndigheter som har i uppgift att tillsynsvägleda kommu- nen. Ett möjligt sätt att lösa problem med tillsynens oberoende är att utveckla samarbetet i tillsynsfrågor med en eller flera andra kommuner.116 Stöd för slutsats att kommunerna även i fort- sättningen bör kunna ges ansvar för att utöva tillsyn kommer också till uttryck i regeringens skrivelse En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn. Där betonas värdet av att den kommunala förvaltningen och det kommunala beslutsfattandet finns nära medborgarna och de tillsyns- pliktiga verksamheterna. En annan fördel med tillsyn angavs vara de nära och positiva sambanden mellan tillsynen och an- nan verksamhet. De synergieffekter som sambanden leder till är viktiga för de kommunala verksamheterna som helhet. Det finns dock enligt regeringen brister som behöver åtgärdas. Majoriteten av landets kommuner är relativt små och förutsättningarna för att utöva tillsyn varierar avsevärt mellan olika kommuner. Flera, främst mindre, kommuner kan ha svårt att rekrytera och behålla kompetent personal för tillsynen. Att kommunerna ansvarar för ett stort antal olika sam- hällsuppgifter leder till att det finns enskilda kommuner inom vilka tillsynens oberoende kan ifrågasättas på grund av jävsliknande situa- tioner. I skrivelsen pekas på möjligheterna till mellankommunal sam- verkan för att bidra till att möta dessa brister och även uppnå en ökad effektivitet. Vidare anges att andra brister i stor utsträckning beror på en inte fullt ut reglerad och tillämpad statlig styrning. Dessa brister kan lösas genom en mer utvecklad tillsynsvägledning och uppföljning från statliga myndigheters sida. I skrivelsen anges vidare att vid sidan av vägledningen bör statliga myndigheter ges rätt att besluta om föreskrifter i frågor om tillsynens bedrivande och om förelägganden riktade till enskilda kommuner. kan det bli aktuellt att flytta över ansvaret för tillsyn från 116Ibid., s. 139–140. 2009/10:79, s. 30–40. kommunerna till staten inom vissa områden. Detta ska då prövas i särskild ordning och med beaktande av sambanden mellan tillsyns- verksamheten och annan verksamhet. Vid sådana avgöran- den, och vid ställningstaganden om vilken samhällsnivå som bör ges ansvaret för ny tillsynsverksamhet, bör det avgörande vara om förde- larna med kommunernas närhet till medborgare och företag överväger de möjliga riskerna med att fördela ansvaret för tillsynen på så många aktörer. tillsynsverksamhet bör ha tillräcklig omfattning för att även mindre kommuner ska ha möjlighet att upprätthålla kom- petens inom området, vilket kan underlättas genom möjligheter till samverkan mellan kommuner.118 Andra synsätt har kommit till uttryck i de mer övergripande för- valtningsinriktade utredningar som granskat organiseringen av offent- liga åtaganden inom stat och kommun . Ansvarsutred- ningen och bedömde liksom den se- nare Utredningen om den statliga regionala förvaltningen att tillsyn på mer principiella grunder bör vara ett statligt ansvar. Kraven på effek- tivitet, likformighet och närhet förs fram som argument för att läns- styrelseorganisationen, och inte främst berörda centrala förvalt- ningsmyndigheter, i betydande utsträckning ska ansvara för den statliga tillsynen.119 Utredningen om den statliga regionala förvaltningen berörde de svårigheter som kan finnas för mindre kommuner att upprätthålla en tillräckligt bred kompetens för att klara sina tillsynsuppgifter. Risk fanns också för att bedömningar och tolkningar av föreskrifter varierar mellan olika kommuner. En fördel med att förlägga merparten av till- synsuppgifterna till var att regional samordning skulle kunna ske gentemot kommuner och företag. Man konstaterade dock att det inom vissa områden kunde finnas särskilda skäl för att kom- munen ska ha kvar sina tillsynsuppgifter.120 föreslog beträffande den miljötillsyn som bedrivs på statlig nivå att en helt ny myndighet inrättas för detta. Reglerna för kommunernas miljötillsyn föreslogs dock inte förändras, men den nya myndigheten borde enligt utredningen pröva lämplig- heten av de överlåtelser av tillsyn som beslutats av länsstyrelsen.121 119SOU 2007:10, SOU 2008:118 samt SOU 2012:81, s. 198 ff. 121SOU 2015:43, s. 341–376. Ansvar för offentlig livsmedels- och dricksvattenkontroll Den ansvarsfördelning för livsmedelskontrollen som ursprungligen gjordes mellan och kommunerna byggde på en riskbedömning. hade ansvar för köttkontrollen, eftersom kött bedömdes medföra de största riskerna för överföring av livsmedelsburna sjukdomar till männi- skor. fick också ansvaret för större produktions- anläggningar, som kräver specialiserad kompetens hos tillsyns- myndigheten. Att produkterna har stor spridning på marknaden var också skäl för att centralisera tillsynen.122 Ansvarsfördelningen för den offentliga kontrollen enligt livs- medelslagstiftningen har utretts . Utredningen om livsmedelstillsynen ansåg 1998 att ansvarsfördelningen mellan stat och kommun i prövning och tillsyn i huvudsak borde bestå. Utred- ningen föreslog dock att ansvaret för gränskontrollen skulle över- föras från kommunerna till med motiveringen att staten har ett ansvar för de åtaganden som följer av med- lemskap i EU. Beträffande ansvar i livsmedelskon- trollen ansåg utredningen att det ansvaret borde utgå.123 Regeringen genomförde den del av förslagen som gällde gränskontrollerna och fick i uppdrag att ytterligare utreda vissa förslag i betänkandet.124 I sin rapportering av uppdraget 2000 framhöll Livs- medelsverket att det var svårt att komma till rätta med väsentliga brister i effektivitet och likvärdighet inom ramen för organisa- tionen av livsmedelskontrollen. Livsmedelslagstiftningen lämnar mycket litet utrymme för lokala anpassningar. Områden som faller under det kommunala ansvarsområdet bedömdes av Livsmedels- verket generellt sett vara regler som kräver eller förutsätter känne- dom om lokala eller individuella förhållanden, är lokalpolitiskt intressanta och ger utrymme för politiska värderingar, saknar ob- jektivt kvantifierbara regler och inte kräver nationell likvärdighet. Statliga regionala tillsynsenheter skulle enligt ha bättre förutsättningar att utöva likvärdig tillsyn i hela landet obero- 1988/89:68, s. 14–21. 123 SOU 1998:61. Se även och som i stället ville ge en mer aktiv roll i livsmedelskontrollen (SOU 1986:25 respek- tive SOU 1992:88). 124 Regeringsbeslut (1999). Uppdrag om konsekvensanalys av vissa förslag i utredningen i SOU 1998:61, . ende av lokala näringspolitiska intressen. föreslog därför ett förstatligande av livsmedelskontrollen. Kontrollen skulle enligt förslaget utföras av ett tiotal regionala enheter som skulle vara en del av verket. centrala del skulle sam- ordna den regionala tillsynen. övervägde ett för- slag att lägga den regionala tillsynen på , men fann att det fanns problem men en sådan lösning bland annat eftersom inte har några formella medel att styra länsstyrel- serna.125 Förslaget om förstatligande av livsmedelskontrollen ge- nomfördes inte. och revisorer genomförde 2001 granskningar av statens stöd och styrning av den lokala livsmedels- kontrollen. I båda granskningarna gjordes bedömningen att det inte var motiverat med ett förstatligande av kontrollen. Det be- dömdes finnas utrymme för att förbättra kontrollen inom det be- fintliga systemet, bland annat genom en mer aktiv styrning och samordning från . Närhetsprincipen och effekti- vitetskäl talade för en fortsatt livsmedelstillsyn.126 Utredningen inom livsmedelskedjan föreslog 2009 bland annat att regeringen borde låta se över ansvaret för den kommunala livsmedelskontrollen med syfte att säkerställa en högre kvalitet. Bakgrunden till förslaget var inte minst de brister som återkom- mande konstaterats i den kommunala kontrollen.127 Ett par förändringar av ansvarsfördelningen har skett under se- nare år, där vissa delar av kontrollansvaret förts över från kommu- nerna till staten. Motivet var att öka förutsättningarna att upprätt- hålla kompetens och uppnå hög och likvärdig kvalitet i kontroll- verksamheten. En sådan förändring var att ansvaret för livsmedelskontrollen i primärproduktionen 2009 fördes över från kommunerna till läns- styrelserna.128 Vidare övertog 2014 kontroll- ansvaret för mindre anläggningar som tillverkar produkter av ani- 125Livsmedelsverket (2000). Effektivare livsmedelstillsyn – förslag till arbetssätt, organisa- tion och finansiering, Rapport 9–2000, s. 118–139. 126Riksrevisionsverket (2001), stöd till den lokala livsmedelstillsynen RRV 2001:33, s. 73–85, revisorer (2001), Hur styr staten livsmedelstillsynen? Rapport 2001/02:7, s. 128, samt revisorers förslag angående statens styrning av livsmedelstillsynen, 2001/02:RR19, s. 15–16. 127SOU 2009:8, s. 160. 128Ds 2007:33, prop. 2007/2008:63, bet. 2007/08:MJU17, samt rskr. 2007/08:234. maliskt ursprung från kommunerna.129 Syftet var att kunna tillgo- dose behov av specialiserade inspektörer för vissa verksamheter och att säkerställa en effektiv och likvärdig livsmedelskontroll i hela landet. Bakgrunden till att övertog kontrollan- svaret var ett regeringsuppdrag, som innebar att verket skulle un- dersöka om kontroll av vissa typer av livsmedelsverksamhet borde utföras av annan kontrollmyndighet.130 Ytterligare ett område där 2011 övervägde förändringar i kontrollansvaret gällde kontroll av dricksvatten från ytvattenanläggningar. Ytvattenverken är till antalet färre än grund- vattenverken men försörjer större va-kollektiv. Brister vid sådana anläggningar kan därför leda till fara för ett större antal personers hälsa och innebär därmed mer omfattande samhällsekonomiska risker. har även mer komplicerade beredningsproces- ser än vattenverk som använder grundvatten som råvatten.131 Livs- medelsverket kom i sina bedömningar fram till att kontrollansvaret inte borde flyttas över till staten, eftersom det