sou · H4B370 · 2016-10-26 00:00:00 — Människohandelsbrottets decennielånga metamorfos: en studie i oklarheter och motsägelser. Juridisk (4), s. 829–863. nad har, enligt vår uppfattning, inte på ett tillräckligt tydligt sätt kommit till uttryck i förarbetena till människohandelsbrottet eller i rättstillämpningen. Tvärtom synes det i praxis finnas en tendens att, särskilt de fall där brottsoffret vilseletts, ogilla åtal om män- niskohandel med hänvisning till att något maktförhållande inte visats.144 Praxis ger enligt vår mening uttryck för att vilseledande i flertalet fall inte ensamt bedöms vara tillräckligt för att uppfylla kravet på otillbörligt rekvisit eftersom något maktförhållande inte har styrkts. Detta gäller även i fall där det efterföljande utnytt- jandet har påbörjats. Det i praxis uppställda kravet på maktförhåll- ande och det utvidgade orsaksambandet som rör det otillbörliga medlet synes alltså även ha fått konsekvenser för hur brottsoffrens samtycke bedöms. Vi behandlar frågan om samtycke närmare nedan, se avsnitt 3.7.5. Vidare tycks, som vi tidigare framhållit, kravet på maktförhåll- ande i vissa situationer ha fått betydelse för om och hur eventuell exploatering ska vägas in i bedömningar som rör de otillbörliga medlen, se avsnitt 3.5.2 ovan. I praxis finns bedömningar som tyder på att effekten av att ett otillbörligt medel har använts även be- dömts i förhållande till utnyttjandet (dvs. inte begränsats till handels- åtgärden). En sådan tillämpning kan i praktiken leda till att det ställs ett krav på att även exploatering ska ha påbörjats för att brott ska anses fullbordat. Ett sådant synsätt står dock i strid med både bestämmelsen om människohandel i och de bakom- liggande internationella instrumenten. Människohandelsbrottet är fullbordat redan genom att gärningsmannen genom användande av ett otillbörligt medel genomfört en handelsåtgärd med brottsoffret (under förutsättning att exploateringssyfte finns). Enligt vår bedömning är kravet på det maktförhållande som praxis ger uttryck för således oförenligt både med den närmare lydelsen i 4 kap. 1 a § BrB och med de internationella överens- kommelser som har åtagit sig att följa. Enligt vår tolkning av Palermoprotokollet ger detta uttryck för att offrets handlings- alternativ eller brist på valfrihet endast är kopplad till att den ut- satta belägenheten utnyttjas. I dessa fall kan offret uppleva att det inte finns någon möjlighet att vägra handelsåtgärden. 144 Se exempelvis dom i mål nr B 5309-12 och Hovrätten över och dom nr B 111-12 . Palermoprotokollet enligt vår tolkning inte något stöd för ett gene- rellt krav på ett maktförhållande för att straffansvar för människo- handel ska inträda. Offrets handlingsalternativ eller brist på valmöj- ligheter ska alltså enligt vår uppfattning aldrig vägas in i fall där exempelvis det otillbörliga medlet består i att det tilltänkta brotts- offret själv närmar sig exploateringssituationen efter att ha fått felaktig information (exempelvis vilseledande). I de fall ett otill- börligt medel använts för att kunna vidta en handelsåtgärd är vidare ett samtycke till en efterföljande exploatering utan betydelse. Om ett otillbörligt medel har använts för att vidta en handelsåtgärd är människohandelsbrottet fullbordat. Vilken effekt handelsåtgärden har haft på målsägandens vilja eller om det otillbörliga medlet haft en sådan effekt på offret att exploateringen möjliggjorts saknar här betydelse. Något krav på ett bemästrande eller maktförhållande som visar att offrets vilja faktiskt reducerats i förhållande till handels- åtgärden genom gärningsmannens agerande finns alltså inte. Vår bedömning är att de ovan angivna förarbetsuttalandena om maktförhållande och effekten av det otillbörliga medlet samt tillämp- ningen i praxis av dessa har haft viss betydelse för att så få åtal lett till fällande domar sedan reformen . Utredningens kontak- ter med företrädare för och Åklagarmyndig- heten tyder också på att nämnda förarbetsuttalanden och dom- stolarnas krav på ett maktförhållande i viss mån även kan ha på- verkat de brottsbekämpande myndigheternas överväganden, fram- för allt i rubricerings- och bevisfrågor. Om något särskilt krav på maktförhållande inte hade uppställts i rättstillämpningen och om effekten av det otillbörliga medlet begränsats till handelsåtgärder hade förmodligen något fler anmälningar om människohandel lett till både fler åtal och fler fällande domar för detta brott, särskilt i de fall som vilseledande förekommit. Utredningens intryck är att dessa fall antingen läggs ned eller bedöms som andra brott, före- trädesvis koppleribrott. Utredningen har dock inte haft möjlighet att statistiskt säkerställa att uppgifterna som rör hur de brotts- bekämpande myndigheternas hantering av människohandelsären- den påverkats av ovan nämnd domstolspraxis, varför de trots allt måste behandlas med försiktighet. Enligt vår mening finns det alltså mot denna bakgrund ett ange- läget behov av att markera och tydliggöra att fokus vid bedömning av om människohandel föreligger ska ligga på gärningsmannens agerande och att omständigheten om offret saknat reella val inte har någon generell betydelse vid bedömningen (jfr exempelvis vilse- ledande). Något generellt krav på ett särskilt maktförhållande bör alltså inte ställas upp. Effektkravet ska även endast ta sikte på att en handelsåtgärd kunnat genomföras, dvs. utnyttjandet i sig saknar härvid betydelse. Nödvändiga åtgärder för att komma tillrätta med problematiken Vi går över till frågan om hur den redovisade problematiken lämpligen bör åtgärdas. Våra kontakter med de brottsbekämpande myndigheterna, liksom myndigheternas olika rapporter på områ- det, ger stöd för att rättsväsendet generellt sett är i behov av löp- ande utbildningsinsatser inom detta område. Vi delar denna upp- fattning, men bedömer även att utbildningsinsatser inte är tillräck- liga åtgärder för att komma till rätta med det i praxis uppställda kravet på maktförhållande i vissa fall. Det uppställda kravet har, som ovan nämnts, sin bakgrund i tidigare förarbetsuttalanden. Vi anser därför att problematiken måste åtgärdas genom en ändring i bestäm- melsen om människohandel. Ändringen bör avse att klarlägga att redan själva användandet av något av de i bestämmelsen angivna otillbörliga medlen är tillräck- ligt i sig för att den därigenom möjliggjorda handelsåtgärden ska anses vara otillbörligt åstadkommen. Varje otillbörligt medel som räknas upp i bestämmelsen bör alltså i sig självt vara tillräckligt för straffansvar. Effekten av det otillbörliga medlet ska vara att en handelsåtgärd kunnat vidtas. Genom ändringen bör det bli tydligare att något generellt krav på kontroll eller maktförhållande mellan gärningsmannen och brottsoffret inte uppställs och att något krav på exploatering inte heller finns för att brottet ska anses fullbordat. Detta innebär bl.a. att ovan citerade förarbetsuttalanden som i rätts- tillämpningen tolkats som ett generellt krav på maktförhållande inte längre ska tillmätas någon betydelse i detta avseende. En sådan ändring av bestämmelsen kan göras på olika sätt. En möjlighet är att i lagtexten uttryckligen ange att brottsoffrets sam- tycke till den åsyftade exploateringen saknar betydelse vid den straffrättsliga bedömningen. Härigenom skulle förmodligen hittills- varande krav i lagmotiven och praxis på maktförhållande kunna Som framgår nedan (se avsnitt 3.7.5) är emellertid frågan om lagreglering av brottsoffrets samtycke komplicerad och föreslås av oss lösas på annat sätt. En annan möjlighet är att göra en långtgående omstrukturering av bestämmelsen om människohandel, där de olika rekvisiten delvis omformuleras. Enligt vår uppfattning är emellertid bestämmelsen om människohandel i grunden väl av- vägd och har god förenlighet med de internationella överens- kommelser som har åtagit sig att följa. Bestämmelsen har reviderats . Den ändring av bestämmelsen som är aktuell bör därför göras med viss försiktighet och den bör be- gränsas till att uppnå syftet i det nu aktuella avseendet. Mot denna bakgrund anser vi att ändringen bör göras genom att det nuvarande uttrycket att en handelsåtgärd vidtas ”genom” något av de upp- räknade medlen ersätts med uttrycket ”med användande av ett otillbörligt medel”, varefter medlen räknas upp. Härigenom speglar lagtexten tydligare att det är tillräckligt för straffansvar att gärnings- mannen har använt ett otillbörligt medel, t.ex. vilseledande, för att åstadkomma handelsåtgärden. Någonting härutöver, förutom själva exploateringssyftet, krävs alltså inte för att brottet ska vara full- bordat. Vi bedömer att den föreslagna ändringen inte får några särskilda konsekvenser för andra brott enligt . Bedömning: Den nuvarande uppräkningen av handelsåtgärder ska fortfarande gälla. I Palermoprotokollet definieras handelsåtgärder som rekrytering, transport, överföring, inhysande eller mottagande av personer. Mot- svarande definition finns i exempelvis konvention om bekämpande av handel med människor och människohandelsdirek- tivet. Utformningen av handelsåtgärderna i människohandelsbrottet har behandlats av lagstiftaren. Vid straffbestäm- melsens införande begränsades det straffbara området till att avse gränsöverskridande förfaranden och handelsåtgärderna delades in i dels inledande åtgärder (transport, som även innefattade rekrytering), dels efterföljande åtgärder (mottagande, transport eller inhysande).145 Vid utvidgningen av straffansvaret togs begräns- ningen av gränsöverskridande förfaranden bort och kontrollrekvi- sitet infördes.146 Vid reform övervägdes handelsåtgärderna igen, varvid kontrollrekvisitet togs bort.147 I samband med detta diskuterades även om handelsåtgärderna borde kompletteras med bl.a. rekvisitet ”kontrollerar” för att täcka in sådana åtgärder som inte ingår som ett led i en förflyttning av offret och handlingar där någon utger ersättning för att få samtycke till att disponera över ett offer, eller tar emot sådan ersättning. Regeringen ansåg dock inte att paragrafen behövde kompletteras i dessa avseenden. Däremot infördes begreppet ”överför” som en handelsåtgärd medan begreppet ”vidtar någon annan sådan åtgärd” utmönstras ur bestämmelsen. Genom ändringen ansågs uppräkningen av handelsåtgärderna i straff- bestämmelsen bättre överensstämma med definitionen i Palermo- protokollet. har i olika sammanhang, bl.a. i rapporten , uppmanat de svenska myndigheterna att inkludera bortförande som ett av medlen för att begå människohandel.148 Bortförande regleras i bestämmelsen om människorov i 4 kap. 1 § BrB. Bestäm- melsen om människohandel i 4 kap. 1 a § BrB är subsidiär till den bestämmelsen. Vi bedömer därför att tillräckliga skäl att ändra gällande ordning i detta avseende saknas. Gällande reglering överens- stämmer enligt vår bedömning även med internationella överens- kommelser. Vidare har varken vår granskning av domstolarnas rätts- tillämpning eller de brottsbekämpande myndigheternas hantering av utredningar eller våra iakttagelser i övrigt medfört någon anty- dan om att handelsåtgärderna inte kunnat tillämpas på ett effektivt sätt. Vi bedömer därför att det inte heller i detta avseende finns något behov att förändra straffbestämmelsen. 2001/02:124 s. 22 f. 2003/04:111 s. 49–54. 2009/10:152. 148Se s. 55 Report concerning the implementation of on Action against Trafficking in Human Beings by , [2014]11. Bedömning: Det finns inte skäl att ändra exploateringsända- målen i bestämmelsen om människohandel. Förslag: För straffbarhet ska det inte vara nödvändigt att gärningsmannen åsyftat att utnyttja offret med avsiktsuppsåt utan det ska vara tillräckligt att gärningsmannen handlat även med insiktsuppsåt eller likgiltighetsuppsåt. Det nuvarande sub- jektiva rekvisitet som i lagtexten uttrycks ”i syfte att” ska därför ersättas med uttrycket ”med uppsåt att”. I Palermoprotokollet definieras utnyttjandesyftet som utnyttjande av andras prostitution eller andra former av sexuellt utnyttjande, tvångsarbete eller tvångstjänst, slaveri eller med slaveri jämförbara bruk och sedvänjor, träldom eller avlägsnande av organ (artikel 3). konvention om bekämpande av handel med männi- skor och människohandelsdirektivet innehåller motsvarande defini- tion, se avsnitt 3.2.2. Som följer av exempelvis Palermoprotokollet behöver endast avsiktliga handlingar (intentional conduct) kriminaliseras, men proto- kollet hindrar inte att ansvaret och skyddet utvidgas (artikel 34 United Nations Convention against Transnational Organized Crime).149 Exploateringssyftet har behandlats av lagstift- aren. Vid straffbestämmelsens införande infördes ett krav på direkt uppsåt (numera avsiktsuppsåt) i förhållande till utnytt- jandet för sexuella ändamål med motiveringen att människohandels- brottet borde förbehållas de fall där exploatering utgör huvud- motivet för åtgärderna. I förarbetena uttalades att ett vanligt upp- såtskrav skulle innebära ett alltför vidsträckt gärningsmannaansvar (prop. 2001/02:124 s.27). Resonemanget löd enligt följande. Det kan diskuteras huruvida även indirekt eller eventuellt uppsåt i för- hållande till utnyttjande för sexuella ändamål bör kunna föranleda ansvar för människohandel. Enligt regeringens bedömning skulle en 149 Legislative Guide for the Implementation of the United Nations Convention against Transnational Organized Crime and the protocols thereto (s. 276 f.) (pdf/crime/legislative_guides/Legislative%20guides_Full%20version.pdf) sådan utvidgning emellertid innebära ett alltför vidsträckt gärnings- mannaansvar. Exempelvis skulle människosmugglare vars syfte är att tjäna pengar på andra människors – ofta orealistiska – förhoppningar om ett bättre liv i ett nytt land kunna dömas för människohandel då ett eventuellt uppsåt i förhållande till utnyttjande för sexuella ändamål inte sällan torde vara för handen. Människohandelsbrottet bör enligt regeringens mening förbehållas fall där exploatering utgör huvud- motivet för åtgärderna. Enligt regeringens bedömning bör därför direkt uppsåt i förhållande till utnyttjandet för sexuella ändamål erfordras för gärningsmannaansvar för människohandel. Frågan diskuterades även vid straffansvarets utvidgning , då det konstaterades att tidigare framförda argument om varför direkt uppsåt (numera avsiktsuppsåt) bör gälla fortfarande var relevanta (prop. 2003/04:111 s. 43–47). Det konstaterades också att män- niskohandelsbrottet även fortsättningsvis, i enlighet med defini- tionerna i FN-protokollet och rambeslutet, borde förbehållas fall där åtgärderna motiveras av utnyttjandesyftet. I sammanhanget framhölls dock att det sagda inte utesluter ansvar för medhjälp till människohandel, eftersom en medverkande inte behöver ha avsikts- uppsåt i förhållande till det åsyftade utnyttjandet. Frågan om det direkta uppsåtet behandlades även i det senaste lagstiftningsärendet, där Utredningen om människohandel m.m. bl.a. mot bakgrund av åsikter från åklagare föreslog att det direkta uppsåtet skulle slopas.150 Majoriteten av remissinstanserna som yttrade sig i denna del (bl.a. , Barnombuds- mannen, och Juridiska fakultetsstyrelsen vid ) ställde sig även positiva till förslaget.151 Regeringen hänvisade dock till tidigare överväganden om ett alltför vidsträckt gärningsmanna- ansvar och bedömde att förslaget inte borde genomföras nu heller.152 I samma lagstiftningsärende ersattes däremot rekvisitet ”utnyttja” med ”exploatera” för att ytterligare tydliggöra straffbestämmelsens tillämpningsområde.153 150SOU 2008:41 s. 110. 151Se sammanställningen av remissyttranden Ju2008/3706/L5 och yttrande (RA-006-3108/08). 2009/10:152 s. 20. 2009/10:152 s. 20–21. Som redovisats har alltså frågan om avsiktsuppsåt (tidigare direkt uppsåt) diskuterats i ett flertal lagstiftningssammanhang, varvid regeringen ansett att det bör finnas kvar. Vi anser, trots detta, att skäl finns att överväga frågan om uppsåtskravet igen. I vårt delbetänkande Ett starkt straffrättsligt skydd mot köp av sexuell tjänst och utnyttjande av barn genom köp av sexuell handling, m.m. (SOU 2016:42) har vi redogjort för de olika skuldformerna i gällande rätt (dvs. bl.a. avsiktsuppsåt, insiktsuppsåt och likgiltig- hetsuppsåt). Vi hänvisar därför dit för närmare genomgång av be- greppen. Som bl.a. framgår där föreligger likgiltighetsuppsåt om gärningsmannen insett att det förelåg en risk för att gärningen skulle medföra en viss effekt eller att en viss omständighet förelåg och gärningsmannen är likgiltig inte endast till risken utan också till förverkligandet av effekten eller förekomsten av omständigheten. Vid den senaste översynen av människohandelsbestämmelsen års reform gav åklagare uttryck för att avsiktsuppsåtet alternativt krav på direkt uppsåt i fråga om utnyttjandesyftena medförde stora tillämpningssvårigheter särskilt med hänsyn till tids- aspekten mellan att en gärningsman vidtar den aktuella handlingen och ett eventuellt utnyttjande ägt rum (SOU 2008:41 s. 110 f.). Enligt åklagarna medförde dessa svårigheter att människohandels- förfaranden i ett flertal fall kom att rubriceras som andra brott alternativt inte kom att åtalas över huvud taget. Våra förnyade kon- takter med polis och åklagare har bekräftat att det fortfarande finns tillämpningssvårigheter i vissa fall, särskilt i människohandelsfall med internationell anknytning. Problematiken framhålls även bl.a. i RPS Rapport 2014. Människohandel för sexuella och andra ändamål. Lägesrapport 14 (s. 41) där det särskilt konstateras att kravet på direkt uppsåt (avsiktsuppsåt) kan medföra stora svårigheter när det gäller att styrka gärningsmannens uppsåt att utnyttja offret, särskilt i fall då rekrytering, transport och utnyttjande skett utanför . Som ovan anförts har regeringen i tidigare lagstiftningsärenden som huvudargument till varför kravet på avsiktsuppsåt bör bestå, hänvisat till att en utvidgning av detta skulle innebära ett alltför vidsträckt gärningsmannaansvar (bl.a. för människosmugglare) och att människohandelsbrottet därför bör förbehållas de fall där exploa- tering utgör huvudmotivet för åtgärderna. Vi delar inte denna upp- fattning. Att avsiktsuppsåtet slopas leder visserligen till en viss skärpning och utvidgning av tillämpningsområdet för människo- handelsbestämmelsen, men innebär enligt vårt synsätt inte att exempelvis människosmugglare per automatik gör sig skyldig till människohandel. Bedömningen av om likgiltighetsuppsåt förelegat måste, i likhet med vad som gäller för andra brottmål, bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Sedvanliga konkurrens- regler ska tillämpas och människohandelsbrottets och människo- smugglingsbrottets olika skyddsintressen måste beaktas. Människo- handelsbrottet och den fridskränkning som detta innebär anses riktat mot offret själv, medan människosmugglingsbrottet i huvud- sak anses riktat mot staten. I många fall är omständigheterna vid människosmuggling sådana, att insikten hos gärningsmannen är begränsad om hur den transporterade personens framtid kommer att gestalta sig. Gärningsmannen kommer då inte kunna anses ha uppsåt till eventuell framtida exploatering. Vårt syfte med att slopa det hittillsvarande kravet på enbart avsiktsuppsåt är att fler personer i människohandelsförfarandet, som var och en för sig utgör en nödvändig länk för att kunna bedriva sådan handel, fullt ut ska omfattas av människohandels- bestämmelsen. Vi bedömer att en sådan ordning inte medför ett alltför vidsträckt gärningsmannaansvar, eftersom vi inte ser någon principiell skillnad i fridskränkning mellan fall med exempelvis transportörer som har avsiktsuppsåt till det efterföljande utnytt- jandet och transportörer, som inser hög sannolikhet för senare exploatering men som förhåller sig helt likgiltiga inför detta för- hållande. Enligt vår uppfattning bör alltså en person som med ett otillbörligt medel vidtar en handelsåtgärd och som har likgiltig- hetsuppsåt till att personen ska exploateras för vissa ändamål kunna dömas till ansvar. Agerandet är enligt vårt synsätt lika hänsynslöst och principiellt straffvärt som om gärningsmannen haft avsikts- uppsåt till exploateringen. Det bör därför leda till fullt straffansvar. Även skyddsintresset för brottsoffret talar för en sådan ordning. Exempel på fall som, om alla rekvisit är uppfyllda, därmed skulle kunna utgöra människohandel om uppsåtskravet ändras är fall där en person transporterar en annan person i syfte att tjäna pengar på transporten trots att det för transportören framstår som sannolikt att personen kan komma att exploateras och personen (transpor- tören) är likgiltig till förverkligandet. Även om de brottsbekämp- ande myndigheternas uppgifter om svårigheten att styrka avsikts- uppsåtet inte i sig är ett skäl för att slopa det, kan vi konstatera att uppgifterna i vart fall inte talar emot ett sådant ställningstagande. Bevissvårigheterna, som synes särskilt påtagliga i fall där handlingar företagits långt innan ett eventuellt utnyttjande ägt rum, kan leda till att människohandelsförfaranden rubriceras som andra brott. En annan följd kan vara att de delar av förfarandet som inte ägt rum i kanske inte åtalas överhuvudtaget. Detta är naturligtvis otill- fredsställande och kan alltså åtgärdas genom en utvidgning av upp- såtskravet. Avslutningsvis bör påpekas att flertalet andra brott i brotts- balken, bl.a. människorov som är ett till människohandel närligg- ande brott, har ett uppsåtskrav som omfattar samtliga uppsåts- former. Systematiken är således inte ovanlig i och är, som redovisats ovan, även förenlig med de internationella överens- kommelser som åtagit sig att följa. Sammanfattningsvis ska det alltså för straffbarhet inte vara nöd- vändigt att gärningsmannen haft avsikt att utnyttja offret utan det ska vara tillräckligt att gärningsmannen handlat med insiktsuppsåt eller likgiltighetsuppsåt. Det nuvarande subjektiva rekvisitet som i lagtexten uttrycks ”i syfte att” ska därför enligt vår uppfattning ersättas med uttrycket ”med uppsåt att”. Vi har inte funnit skäl att ändra exploateringsändamålen i män- niskohandelsbestämmelsen, även om det bör nämnas att har haft synpunkter på reglering i denna del.154 har därvid uppmanat de svenska myndigheterna att uttryckligen ange slaveri, metoder som liknar slaveri och träldom som särskilda exploateringssyften. Som nämnts bedömer vi dock att det saknas tillräckliga skäl att ändra bestämmelsen i detta avseende. Dessa utnyttjandeformer torde omfattas av tvångsarbete eller annan verk- samhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte. 154 s. 55 Report concerning the implementation of on Action against Trafficking in Human Beings by , (2014)11. Bedömning: Offrets samtycke till den åsyftade exploateringen ska även fortsättningsvis sakna betydelse för straffansvar. Någon uttrycklig bestämmelse härom bör dock inte införas. I de internationella instrument som reglerar människohandel framhålls det uttryckligen att offrets samtycke till det åsyftade utnyttjandet saknar betydelse för straffansvaret (se bl.a. Palermo- protokollet, konvention om bekämpande av människo- handel och människohandelsdirektivet). De internationella överenskommelserna har, som tidigare nämnts, legat till grund för utformningen av den svenska lagstiftningen avseende människohandel. Svensk rätt innehåller därför motsvar- ande syn på offrets samtycke, även om lagstiftaren valt att inte uttryckligen ange detta i bestämmelsen om människohandel. Frågan om offrets samtycke till det åsyftade utnyttjande har dock varit föremål för diskussioner i flera lagstiftningssamman- hang. Frågan övervägdes senast i samband med ändringar av människohandelsbrottet efter att flera remissinstanser (bl.a. , , vid och ) ansett att en kompletterande bestämmelse om offrets samtycke borde införas i lagen.155 I förarbetena angav regeringen att offrets samtycke till det åsyftade utnyttjandet borde sakna betydelse för straffansvar, men att någon bestämmelse härom inte borde införas i lag.