sou · H4B332 · 2016-04-27 00:00:00 — Havs- och vattenmyndigheten (HaV) är förvaltningsmyndighet på miljöområdet för frågor om bevarande, restaurering och hållbart nyttjande av sjöar, vattendrag och hav.30 Myndigheten ska samordna vattenmyndigheternas arbete och får meddela föreskrifter om vattenförvaltningen avseende ytvatten.31 Vidare har HaV det centrala ansvaret för vattenskyddsområden och det centrala vägledningsansvaret för områdesskydd som syftar till bevarandet av havs- eller vattenmiljöer eller grundvatten. Myn- digheten har därvid även rätt att överklaga beslut som rör vattenskyddsområden.32 Då det gäller riksintressen, ska HaV lämna underlag till om områden som bedöms vara av sådant intresse för anläggningar för vattenförsörjning.33 Myn- digheten ska samordna uppföljning och utvärdering samt rap- portera avseende miljökvalitetsmålen Ingen övergödning, Levande sjöar och vattendrag och Hav i balans samt levande kust och skär- gård.34 Livsmedelsverket har i egenskap av central förvaltningsmyndig- het för livsmedelsfrågor till uppgift att i konsumenternas intresse arbeta för säkra livsmedel, redlighet i livsmedelshante- ringen och bra matvanor. Myndigheten ska verka för en effektiv och likvärdig livsmedelskontroll (vari dricksvatten ingår) i hela landet samt leda, samordna och följa upp livsmedelskontrollen.35 ansvarar för dricksvattenföreskrifterna som genomför dricksvattendirektivet i svensk rätt.36 Livsmedels- verket har även ansvar för krisberedskap som utpekad myndig- het i krisberedskapsförordningen och i instruktionen, där angivet som ansvar för samordning av dricksvattenfrågor, sär- skilt anpassningar till klimatförändringar samt kris- och bered- skapsplanering. 30 1 § förordningen (2011:619) med instruktion för Havs- och vattenmyndigheten. 31 5 § 4 förordningen (2011:619) med instruktion för Havs- och vattenmyndigheten samt 3 kap. 4 § och 4 kap. 8 a §, 5 kap. 7 § och 6 kap. 10 § förordningen (2004:660) om förvalt- ningen av kvaliteten på vattenmiljön. 322 och 40 §§ förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m. 332 § 11 förordningen (1998:896) om hushållning med mark- och vattenområden. 343–4 §§ förordningen (2011:619) med instruktion för Havs- och vattenmyndigheten. 351–2 §§ förordning (2009:1426) med instruktion för . 36Rådets direktiv /83/EG av om kvaliteten på dricksvatten (EGT L 330, 5.12.1998, s. 32, Celex 31998L0083) samt föreskrifter (SLVFS 2001:30) om dricksvatten. Ansvarsfrågor, samordning och styrning Sveriges geologiska undersökning (SGU) är förvaltnings- myndighet för frågor om landets geologiska beskaffenhet och mineralhantering. Myndigheten ska tillhandahålla geologisk in- formation för samhällets behov.37 SGU får meddela föreskrifter om vattenförvaltningen avseende grundvatten.38 Myndigheten ska samordna uppföljning, utvärdering och rapportering i fråga om miljökvalitetsmålet Grundvatten av god kvalitet.39 Myndig- heten tar även emot uppgifter enligt lagen om uppgifts- skyldighet vid grundvattentäktsundersökning och brunns- borrning.40 Ytterligare ett antal centrala myndigheter har ett allmänt samhälls- uppdrag som även kan inkludera dricksvattenrelaterade frågor. Folkhälsomyndigheten ska bland annat verka för god folkhälsa och ett effektivt smittskydd och ska samordna, följa och ut- veckla smittskyddet på nationell nivå.41 Myndigheten ska vidare ge tillsynsvägledning i frågor om hälsoskydd och smittskydd som regeleras i miljöbalken.42 Myndigheten ska även samarbeta med kommunala nämnder som utövar offentlig kontroll vid epidemiologiska utredningar av livsmedelsburna utbrott.43 Myndigheten för samhällskydd och beredskap (MSB) har ansvar för frågor om skydd mot olyckor, krisberedskap och civilt för- svar, i den utsträckning inte någon annan myndighet har ansvaret. Ansvaret avser åtgärder före, under och efter en olycka eller en kris. Myndigheten ska även verka för att förebyggande åtgärder mot naturolyckor vidtas.44 Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut () är förvaltningsmyndighet för meteorologiska, klimatologiska, hydrologiska och oceanografiska frågor. 371–2 §§ förordningen (2008:1233) med instruktion för geologiska undersökning. 383 kap. 4 § och 4 kap. 8 a §, 5 kap. 7 § och 6 kap. 10 § förordningen (2004:660) om förvalt- ningen av kvaliteten på vattenmiljön. 398 § förordningen (2008:1233) med instruktion för geologiska undersökning. 411–2 §§ förordningen (2013:1020) med instruktion för . 423 kap. 4 a § miljötillsynsförordningen (2011:13). 431 kap. 10 § smittskyddslagen (2004:168) och 4 § föreskrifter (LIVSFS 2005:7) om epidemiologisk utredning av livsmedelsburna utbrott. 441–3 §§ förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. Ansvarsfrågor, samordning och styrning beslutsunderlag som bidrar till god samhällsplanering, till att minska sårbarheten i samhället och till att miljökvalitetsmålen nås. ska bland annat sammanställa och förmedla inform- ation om klimatförändringar samt ha beredskap och biträda berörda myndigheter vid allvarliga störningar i samhället.45 Upp- draget omfattar ett s.k. Nationellt för klimat- anpassning, till vilket en klimatanpassningsportal utformats som stöd för samhällets klimatrelaterade anpassningsarbete. Portalen drivs av och bygger på ett samarbete mellan 17 statliga myndigheter i samverkan med Kommuner och Lands- ting. Strålsäkerhetsmyndigheten (SSM) utgör förvaltningsmyndighet för frågor om skydd av människors hälsa och miljön mot skadlig verkan av joniserande strålning.46 Inom ramen för genomföran- det av rådets direktiv om radioaktiva ämnen i dricksvatten47, föreslås myndigheten i en aktuell utredning bland annat ansvara för en rad uppgifter med koppling till dricksvatten. Det gäller bland annat dricksvattenrelaterade kartläggningsuppgifter, underlag för riskbedömning, riskhantering och riskkommuni- kation, underlag för kontrollprogram, val av analysmetoder, utbildningsinsatser, rapporteringsunderlag och kontaktmanna- skap gentemot kommissionen. För flera av uppgifterna föreslås delat ansvar med Livsmedelsverket.48 Övriga centrala myndigheter som kan beröras av dricksvatten- frågor är främst Kemikalieinspektionen, , , , Skogs- styrelsen och . På regional nivå har ansvar för en rad uppgifter som rör dricksvattenfrågor. 451, 2 och 5 §§ förordningen (2009:974) med instruktion för . 461 § förordningen (2008:452) med instruktion för . 47Rådets direktiv /51/Euratom av om fastställande av krav avseende skydd av allmänhetens hälsa mot radioaktiva ämnen i dricksvatten (EUT L 296, 7.11.2013, s. 12, Celex 32013L0051). 48Livsmedelsverket (2015). 2014/34782, 2015- 06-09. Ansvarsfrågor, samordning och styrning Länsstyrelsen svarar för den statliga förvaltningen i länet och ska utifrån ett statligt helhetsperspektiv arbeta sektorsöver- gripande och inom myndighetens ansvarsområde samordna olika samhällsintressen och statliga myndigheters insatser. Läns- styrelsen har bland annat uppgifter i fråga om livsmedelskon- troll, infrastrukturplanering, hållbar samhällsplanering och boende, energi och klimat, skydd mot olyckor, krisberedskap och civilt försvar, naturvård, miljö- och hälsoskydd, lantbruk och landsbygd samt folkhälsa. ska också verka för uppfyllandet av miljökvalitetsmålen. Den ska ge stöd till kom- munerna i deras miljömålsarbete och föra in dessa frågor i den regionala planeringen.49 ansvarar för områdes- skydd i länet och har operativ tillsyn över vattenskyddsområden som den beslutat om.50 har också uppsikt inom länet över hushållningen med mark- och vattenområden51, utgör tillsynsmyndighet för vattenverksamhet samt har ett generellt ansvar för tillsynsvägledning inom länet på om- råde. ska vidare ge kommunerna stöd för att ut- veckla tillsynen.52 På livsmedelsområdet samordnar kommunernas verksamhet i länet inom den offentliga kon- trollen och ger dem stöd, råd och vägledning.53 Beträffande all- männa vattentjänster har tillsyn över att kom- munen tillgodoser behovet av vattentjänster.54 Inom plan- och bygglagstiftningen har ett tillsynsväglednings- ansvar samt ansvar för samordning av statens intressen.55 Läns- styrelsens ansvar beträffande skydd mot olyckor och krisbered- skap behandlas närmare i avsnitt 9.3.2. Fem av länsstyrelserna har av regeringen utsedda vattendelegationer och betecknas vattenmyndigheter med ansvar för förvaltningen av kvaliteten på vattenmiljön i distriktet.56 491–3 och 5 a §§ förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion. 502 § förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m., kap. 21–22 §§ (1998:808) och 2 kap. 8 § miljötillsynsförordningen (2011:13). 511 § förordningen (1998:896) om hushållning med mark- och vattenområden. 522 kap. 29 § och 3 kap. 16 § miljötillsynsförordningen. 5328 § livsmedelsförordningen (2006:813). 5451 § lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster. 55Se bland annat 3 kap. 10 § och 3 kap. 16 § (2010:900) samt 8 kap. 13– 14§§ plan- och byggförordningen (2011:338). 565 kap. 11 § och 22 § förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion. Ansvarsfrågor, samordning och styrning Huvudansvaret för dricksvattenförsörjningen ligger på lokal nivå, i landets kommuner. Kommunerna har ansvar för tillhandahållandet av dricksvatten enligt lagen om allmänna vattentjänster57 samt utövar offentlig kontroll över dricksvattenanläggningar enligt livsmedelslagstift- ningen.58 På miljöområdet har kommunen möjlighet att besluta om inrättande av vattenskyddsområden och andra lokala skyddsföreskrifter.59 Kommunen har som huvudregel operativ tillsyn inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet.60 Det är vidare en angelägenhet att planlägga användningen av mark och vatten enligt plan- och bygglagstiftningen.61 Kommu- nens ansvar beträffande skydd mot olyckor och krisberedskap behandlas närmare i avsnitt 9.3.3. Det finns en rad olika former för samverkan mellan kommuner. Omfattningen av sådan samverkan kan variera från utbyte av information, personella och andra resurser till en formaliserad och gemensam utförandeorganisation. Det finns både offentligrättsliga och privaträttsliga former för samverkan. De offent- ligrättsliga formerna är gemensam nämnd och kommunalförbund. Privaträttsliga former är företag, stiftelser och föreningar. Den vanligaste formen för samverkan är dock interkommunala avtal. Samverkan i mer informella konstellationer är också vanligt före- kommande, t.ex. i form av nätverk.62 Vid val av samverkansform kan även andra regelverk än kommunallagen behöva beaktas, t.ex. avseende upphandling. Nedan beskrivs olika former för samverkan i punktform. 576 § lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster. 5823 § 7 och 25 § livsmedelsförordningen (2006:813). 597 kap. 21–22 §§ och 40 § förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. 6026 kap. 3 § (1998:808) och 2 kap. 9 § och 31 §§ miljötillsynsförordningen (2011:13). 611 kap. 2 § (2010:900). 2008/09:21, s. 66. Se även SOU 2007:72, SOU 2004:64, samt SKL och VA-Forsk (2005), Samverkansformer inom vatten- och avloppsförsörjning. Ansvarsfrågor, samordning och styrning En gemensam nämnd tillsätts i någon av de samverkande kommu- nerna (s.k. värdkommun) och ingår i denna kommuns organisation. Den gemensamma nämnden är inte någon egen juridisk person. Varje kommun bibehåller sitt huvudmannaskap för de frågor man överlämnar till den gemensamma nämnden. De samverkande kom- munerna ska ha en överenskommelse om samverkan. Liksom andra kommunala nämnder ska den gemensamma nämnden också ha ett reglemente, där det bl.a. framgår vilka uppgifter som överlåts till nämnden. Reglementet ska antas av fullmäktige i samtliga sam- verkande kommuner. En gemensam nämnd kan samverka kring i princip alla kommunala angelägenheter. Sådana uppgifter som kommunstyrelsen har vid höjd beredskap får dock inte fullgöras av en gemensam nämnd.63 Kommuner kan bilda kommunalförbund och överlämna vården av kommunala angelägenheter till sådana förbund. Samverkan i kom- munalförbund är möjlig för alla kommunala angelägenheter. är en offentligrättslig juridisk person som är fri- stående i förhållande till sina medlemskommuner. Kommunalför- bundet blir huvudman för de frågor som medlemmarna flyttar över till förbundet. De frågor som medlemmarna överlämnar till förbun- det faller efter överlämnandet utanför deras egen kompetens. För- bundet har i stort sett samma organisatoriska uppbyggnad som en kommun.64 Ett kommunalförbund är dock inte en kommun i reger- ingsformens mening, vilket innebär att förbundet inte har rätt att meddela föreskrifter.65 Kommuner kan tillsammans bilda ett gemensamt aktiebolag. De åtaganden som tilldelas bolaget regleras i ägardirektiv. ansvarar för och styr det gemensamma aktiebolagets verksamhet. Ägarna utser styrelseledamöter. Om det i författning anges att en angelägenhet ska bedrivas av en nämnd eller 633 kap. 3 a−c §§ och 6 kap. 32 § kommunallagen (1991:900). 64Ibid., 3 kap. 20–28 §§ och prop. 2008/09:21, s. 67–68. 65HFD 2013 ref 80. Ansvarsfrågor, samordning och styrning om den innefattar myndighetsutövning, får den inte överlämnas till ett gemensamt bolag.66 Samverkan genom avtal mellan kommuner, s.k. interkommunala avtal, är inte uttryckligt reglerad i kommunallagen. I stället får kompetensenligheten av avtalssamverkan bedömas utifrån vad som skulle ha varit kompetensenligt för varje kommun om denna ensam hade utfört åtgärden. En kommun får inte vidta åtgärder ute- slutande i en annan kommuns intresse eller utan rimlig ersättning för sina insatser. Det ska finnas ett ömsesidigt kommunalt intresse av samarbetet. Om det i lag har angetts att en särskild uppgift ska handhas av kommunens egna organ, får uppgiften inte överlåtas till en annan kommun utan särskilt lagstöd. I speciallagstiftning finns på flera områden sådant lagstöd för avtalssamverkan. Det handlar i stor utsträckning om myndighetsutövning i form av t.ex. tillsyns- uppgifter. Det gäller t.ex. , lagen om skydd mot olyckor och livsmedelslagen.67 konstaterade att inter- kommunala avtal kan träffas om nästan alla slag av va-samarbeten. Genom avtalen kan kommunerna bedriva va-verksamhet gemen- samt, sambruka vissa resurser eller komma överens om att en av dem ska sköta något för allas eller de andras räkning.68 I vatten- tjänstlagen finns också en möjlighet för en kommun att sköta driften av en allmän va-anläggning i andra kommuner, vilket är ett undantag från den s.k. lokaliseringsprincipen. Det gäller totala driftsentreprenader, dvs. entreprenader som omfattar hela eller åt- minstone större delen av verksamheten för att driva en allmän va- anläggning.69  Annan typ av samverkan Den finns även andra former av mer informell samverkan. Det kan t.ex. gälla erfarenhetsutbyte genom nätverk, annan form av kom- petenssamverkan eller lån av nödvattentankar. 663 kap. 16–18a §§ kommunallagen. 672 kap. 1 § kommunallagen, prop. 2008/09:21, s. 66–67, SOU 2007:72, s. 287–290, samt SKL och VA-Forsk (2005), Samverkansformer inom vatten- och avloppsförsörjning, s. 21–22. 68SOU 2004:64, s. 89–90. 6957 § vattentjänstlagen och prop. 2005/06:78, s. 139. Ansvarsfrågor, samordning och styrning Dagens dricksvattenförsörjning uppvisar en betydande utveck- lingspotential då det gäller samverkansmöjligheter. Utredningen konstaterar att två tredjedelar av landets kommuner bedriver dricksvattenförsörjning genom egen . Sam- mantaget finns 14 kommunala bolag, som omfattar cirka 50 kom- muner, medan dricksvattenproduktion genom kommunalförbund finns i 8 fall och omfattar cirka 30 kommuner. Det förekommer även i ett fåtal fall att kommuner har gemensam försörjning.70 11.5Förutsättningar för en alternativ ansvarsfördelning De privata inslagen i den allmänna dricksvattenförsörjningen har till följd av regelverk och tradition varit begränsade. Någon mer omfattande diskussion om privatisering av va-verksamheter har till skillnad mot i andra länder inte förts i . Utredningen om all- männa vattentjänster 2004 förordade, i enlighet med sina direktiv, att kommunerna skulle behålla en rådighet över va- resurserna och att lagstiftningen skulle verka i en sådan riktning, vilket även skedde.71 Den s.k. , ett privat marknads- initiativ inom infrastrukturområdet, föreslog 2015 att en anpassad va-lagstiftning och avgiftsreglering enligt samma principer som gäller el- och fjärrvärmemarknaderna skulle utredas. Det föreslogs att man även skulle utreda möjligheterna till ägarväxling av va- infrastrukturen från kommuner till pensionsfonder och andra 70Svenskt Vatten (2016). Underlag till utredningen, och . 71SOU 2004:64, s. 117, dir. 2002:46, s. 1, samt prop. 2005/06:78, s. 26. Ansvarsfrågor, samordning och styrning Förslaget var inte underbyggt och av- visades också från dricksvattenbransch och forskare.72 Förutom den upphandling som kan ske inom dricksvatten- området av anläggningsverksamhet, drift, projektering av ny- och ombyggnad av ledningsnät etc., har de kommunala huvudmännen i allt väsentligt behållit kärnverksamheten. Mer omfattande drift- entreprenad inom va-området förekommer dock (i ), liksom enstaka mer påtagliga privatiseringar. I Norr- kom va-verket att ägas av , i avyttrades laboratorieverksam- heten vid till 2007.73 Lagen om all- männa vattentjänster ger i sin nuvarande form knappast utrymme för en privatiserad allmän dricksvattenförsörjning. Dricksvatten- utredningens direktiv anger också att analys och förslag från utred- ningen ska ske med utgångspunkt i rådande ansvarsförhållanden.74 Olika aspekter på privatisering av verksamheter i anslutning till dricksvattenförsörjningen kan dock vara av intresse i samman- hanget och berörs i utredningens kapitel 10 om produktion och distribution samt kapitel 13 om finansieringsfrågor. Valet av organisationsform då det gäller va-frågor styrs enligt forskningen ofta av en kombination av tradition och medvetna beslut. I de kommuner där diskussioner kring va-frågor förs på såväl politisk som tjänstemannanivå, är valet oftast ett medvetet beslut. Det sammanhänger ofta också med en vilja från politiken att satsa på va-frågorna. Utveckling och drift av dricksvattenfrågorna i egen förvaltning ger ofta närhet till övriga förvaltningar och förut- sättningar för helhetssyn. Nackdelarna är enligt forskningen dock uppenbara, särskilt för mindre och medelstora kommuner. Det innebär ofta större sårbarhet, svårigheter att kompetensförsörja och ger inte tillgång till de skalfördelar som kännetecknar dricks- vattenförsörjningen. Den önskvärda samordning som ofta diskuteras på tjänstemannanivå, strandar inte sällan på det politiska planet.75 72Infrastrukturkommissionen (2015). Infrastruktur i utveckling. Se även och , det offentliga ägandet av naturliga monopol, DN 2015- 10-28, samt Svenskt Vatten (2015), missar viktiga frågor, /Aktuellt, . 73SOU 2004:64, s. 66–70, samt (2008), Årsredovisning 2007, s. 25. 2013:75, s. 9. 75Thomasson, A. (2015). Att driva VA i egen förvaltning – den lilla kommunens erfarenheter och utmaningar. Svenskt Vatten Utveckling, Rapport 2015–23. Ansvarsfrågor, samordning och styrning En fråga som inte närmare behandlats tidigare gäller huvud- mannaskapets grundläggande karaktär inom ramen för ett offentligt åtagande. Kommunen som lämplig administrativ nivå för beslut avseende investeringar, taxor, beredning och distribution av allmänt dricksvatten har inte ifrågasatts i debatten eller i tidigare utredningar, även om kommunala bolag, kommunalförbund och andra former av mellankommunala samarbeten kring dricksvattnet i någon mån vuxit fram. Behovet av ett tydligare regionalt perspektiv i skydd och nyttjande av vattenförekomster behandlas av utredningen under olika avsnitt. Det öppnar också för att mer aktivt diskutera alternativa synsätt i organiseringen av allmänna dricksvattentjänster. En ökad roll för en regional ansvarighet för närmast tankarna till kommunalförbund, regionalt verksamma kommunala bolag eller till landstingen, som i regeringsformens mening utgör kommuner på regional nivå och regleras genom kommunallagen. Länsstyrelserna fullgör inga motsvarande mer operativa verksamhetsuppgifter för medborgarna och saknar regional politisk styrning. En diskussion om att vidga landstingens planuppgifter inom området fysisk planering och bostadsbyggande har förts i samband med bostadsplaneringskommitténs slutbetänkande.76 Utredningen om en ny indelning av län och landsting aktualiserar också frågan om landstingens framtida uppgifter.77 Utgångspunkten för kommitténs arbete ska där vara medborgarnas och näringslivets behov i olika frågor, bland annat transporter, arbetsmarknad, hälso- och sjukvård, utbildning, kultur och en god miljö. Kommittén ska vidare föreslå hur landstingen ska tilldelas ett regionalt utvecklings- ansvar och hur klimatanpassning och miljömålsarbete genom ny administrativ indelning ska kunna samordnas och förbättras. I kommittédirektiven för en ny indelning betonas att med- borgarnas och näringslivets behov alltmer sällan ryms inom dagens administrativa gränser. Förändrade rörelsemönster och större geografiska bostads- och arbetsmarknader skapar också behov av att kunna lösa allt fler frågor på mellankommunal och regional nivå. Dessutom ökar behovet av samordning mellan olika ansvariga aktörer, t.ex. när det gäller infrastrukturfrågor. Åtskilliga frågor samordnas på en ny och mer omfattande nivå, som hälso- och sjuk- 76SOU 2015 :59. Ansvarsfrågor, samordning och styrning vård, vattenförvaltning och fördelning av strukturfondsmedel.78 Liknande tankegångar ligger bakom det regionala synsättet på kollektivtrafikförsörjning, där landstingen och i vissa fall kommu- nalförbund tagit ansvaret.79 Möjlighet att förlägga ansvaret för dricksvattenförsörjningen till en regional nivå skulle öppna för ett tydligare regionalt synsätt i hela dricksvattenkedjan. Det kunde innebära ökade möjligheter att disponera regionens vattenförekomster på ett effektivt och hållbart sätt och även finansiellt skapa mer robusta förutsättningar för för- sörjning, distribution och även krisberedskap beträffande dricks- vattnet. Kompetensförsörjning och förmågan att ta emot och om- sätta ny kunskap kan också gynnas av en regionalisering. En regionalt baserad ansvarighet kan som tidigare nämnts utformas på olika sätt, t.ex. genom kommunalförbund eller genom annan typ av mellankommunal samverkan i egen eller bolagsregi. Landstingen kan, i de fall dessa skulle komma ifråga, som övriga kommuner ge förutsättningar för politiskt ansvarstagande och brukarinflytande. Oavsett framtida val av organisationsformer, bör utvecklingen av frivillig samverkan mot ökad regionalisering i dricksvattenförsörjningen noga följas. I ett längre perspektiv fram- står en sådan mer regional syn som allt mer nödvändig. Några för- och nackdelar med en förändring mot ökad regional- isering av dricksvattenförsörjningen redovisas i tabell 11.3. Förut- sättningarna jämförs mellan enskilda kommuner och mer regionala driftsformer. Vid en jämförelse mellan ett fortsatt inomkommunalt dricks- vattenansvar och ett mer regionalt ansvar, framstår främst skalför- delarna för de senare som uppenbara. Investeringsplaner, reserv- vatten, kompetensförsörjning, delar av krisberedskapen m.m. kan komma att underlättas och hanteras mer flexibelt inom en större och mer kraftfull organisatorisk ram. Ett regionalt synsätt, nöd- vändigt för att långsiktigt skapa en trygg försörjning, skulle kunna ge bättre organisatoriska förutsättningar. Förutsättningarna för att långsiktigt kunna hantera utmaningarna för dricksvattenförsörj- ningen varierar i betydande grad hos dagens 290 ansvariga kommu- ner, ett hundratal av dem mycket små befolkningsmässigt. 2009/10:200 och lagen (2010:1065) om kollektivtrafik. Ansvarsfrågor, samordning och styrning fattande mellankommunala samarbeten skulle liksom dagens 20 landsting områdesmässigt bättre anknyta till de hänsyn som måste tas rent geografiskt. Antalet landsting kan enligt den pågående In- delningskommitténs arbete80 komma att begränsas betydligt, vilket ytterligare skulle gagna samordningsbehoven i de fall en sådan förvaltningslösning för dricksvattnet skulle komma att medges.