sou · H4B352 · 2016-08-22 00:00:00 — 7 I finns det ingen legaldefinition av begreppet organiserad brottslighet. Inom begreppet anses dock rymmas olika sorters kriminella grupperingar där brott begås i organiserad form. kan beaktas vid bedömningen av om det föreligger synnerliga skäl är om det, under häktningstidens gång, har tillkommit häktningsgrundande brottsmisstankar om allvarlig eller svårutredd brottslighet. Bedömningen av om det föreligger synnerliga skäl ska ske utifrån förhållandena i det enskilda fallet och dessutom med beaktande av möjligheterna att i stället besluta om hemarrest eller områdesarrest, se våra förslag om alternativ till häktning under avsnitt 6.3. Även den misstänktes eget agerande kan i enstaka fall göra att det föreligger synnerliga skäl för att något förlänga häktningstiden, se författningskommentaren till 24 kap. 4 a § RB. För att fortsatt häktning av ett barn ska anses vara absolut nödvändig krävs, utöver sådana skäl som typiskt sett utgör synnerliga skäl, att man vid prövningen även beaktar de tillkommande faktorer som gör långvarig häktning av barn särskilt olämplig. De angivna tidsgränserna ska avse tiden fram till dess att åtal har väckts. Om frihetsberövandet i tiden därefter kommer att överskrida är det behovet av fortsatt häktning med beaktande av proportionalitetsprincipen som avgör häktningstidens längd. Enligt nuvarande regler får åklagaren inte häva ett häktningsbeslut efter det att åtal har väckts. Bakgrunden till det torde vara att rätten, efter att åtal har väckts, ex officio kan besluta om häktning (24 kap. 17 § RB). Som en följd därav ska rätten själv kunna förfoga över frågan om häktningen ska bestå eller inte. Den situationen att en domstol utan yrkande från åklagaren eller framställning genom europeisk arresteringsorder beslutar om häktning av misstänkt torde dock knappast förekomma annat än när tilltalad håller sig undan förhandling (46 kap. 15 § RB). Än mindre torde det förekomma att en misstänkt häktas om åklagaren inte anser att det finns skäl för det. Vi anser därför att rättens möjlighet att, efter åtals väckande, självmant besluta om häktning av misstänkt bör tas bort. De regler som ger rätten möjlighet att besluta om häktning av exempelvis tilltalad (46 kap. 15 § RB), vittne eller konkursgäldenär berörs inte av vårt förslag. Vi anser även att bestämmelsen i 24 kap. 17 § RB, som ger målsäganden rätt att framställa yrkande om häktning efter åtals väckande, bör tas bort. Förutom att bestämmelsen saknar praktisk betydelse eftersom den inte används anser vi att frihetsberövande enbart bör vara statens uppgift. Förslagen innebär i princip en kodifiering av gällande rätt och ligger i linje med den rollfördelning som uttryckts i straffprocessutredningen (SOU 2013:17). Som en konsekvens av att det därmed som huvudregel enbart kommer att vara åklagaren som kan initiera häktning av en misstänkt anser vi att åklagaren även ska kunna häva ett häktningsbeslut efter det att åtal har väckts. Åklagaren ska dock inte ha rätt att häva sådan häktning som rätten har beslutat med stöd av 46 kap. 15 § RB. Om åklagaren häver ett häktningsbeslut ska rätten underrättas om åtgärden (24 kap. 20 § RB). 6.5.4Bör åklagaren åläggas skyldighet att redovisa en tidsplan? Förslag: Åklagaren ska inför eller vid varje omhäktningsförhandling redovisa en tidsplan för förundersökningen. Redovisningen bör dokumenteras i rättens protokoll. Förslaget införs genom en ny lydelse i 24 kap. 18 § tredje stycket RB. Som tidigare redovisats följer det av riksåklagarens riktlinjer (RåR 2015:1) bland annat att åklagarna noga bör planera utredningsarbetet och göra en ungefärlig tidsplanering där huvuddragen bör presenteras för rätten och den häktade. Dessa riktlinjer är dock främst att uppfatta som rekommendationer och innebär inte någon uttrycklig skyldighet för åklagaren att följa det föreskrivna. Vilken effekt riktlinjerna kommer att få på är därför svårt att veta. Vi delar riksåklagarens uppfattning att åklagaren bör redovisa en tidsplan för rätten och den häktade och bedömer att en sådan tidsplan skulle kunna medföra många positiva effekter. Förutom att den häktade därigenom skulle kunna bilda sig en ungefärlig uppfattning om hur lång häktningstiden kan förväntas bli skulle det dessutom underlätta för rätten att uppfylla sin skyldighet att särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt (24 kap. 18 § tredje stycket RB). Åklagarens redovisning kan vara muntlig, men tidsplanen bör dokumenteras i häktningsprotokollet. Inte sällan hålls omhäktningsförhandlingarna av domare som inte har bedömt häktningsfrågan i målet. För dessa kan det vara svårt att bedöma huruvida skyndsamhetskravet uppfylls. Om det finns en tidsplan att utgå från och följa upp blir bedömningen enklare att göra. Ytterligare en positiv effekt av tidsplanering och uppföljning är att det förbättrar förutsättningarna för ett effektivare utredningsarbete. Tidsplanen bör om möjligt innehålla bland annat uppgifter om kvarstående planerade utredningsåtgärder och en bedömning av när åtal kan väckas. I riktigt stora utredningar där häktningstiden förväntas bli lång kan det vara mer relevant att redovisa vilka utredningsåtgärder som ska vidtas . Tidsplanen ska redovisas och dokumenteras på ett sådant sätt att det inte innebär men för utredningen. En tidsplan kan endast vara preliminär och det finns skäl att understryka att förändringar och justeringar kan förväntas, inte minst i stora och komplicerade utredningar. Även en tidsplan som successivt justeras ger dock ett bättre tidsperspektiv än ingen känd tidsplan alls. Vi anser således att det i 24 kap. 18 § RB bör införas en skyldighet för åklagaren att redovisa en tidsplan. I okomplicerade fall kan tidsplanen sannolikt redovisas redan vid den första häktningsförhandlingen. För att en tidsplan ska tjäna sitt syfte bör den dock vara väl genomtänkt och upprättad i ett skede när åklagaren någorlunda väl kan skapa sig en bild av det kommande utredningsarbetet. Vi anser därför att det är tillräckligt att tidsplanen redovisas först vid den första omhäktningsförhandlingen. 6.6Kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar Enligt direktiven ska utredaren ta ställning till om, och i så fall under vilka förutsättningar, det ska vara möjligt att hålla kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar. När brott begås av personer som kan befaras hålla sig undan lagföring eller straff, exempelvis när de saknar hemvist i , är det ofta nödvändigt med ett frihetsberövande för att säkerställa att den misstänkte inte avviker. Detta gäller även när man inte förväntar sig en frihetsberövande påföljd. Under sådana förhållanden är det extra viktigt att frihetsberövandet pågår . Ett sätt att åstadkomma det är att tingsrätterna håller så kallade kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar. Kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar måste alltid hållas inom samma tidsfrist som gäller för en häktningsförhandling, det vill säga utan dröjsmål från det att häktningsframställningen gjordes och senast efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes (24 kap. 13 § RB). En förutsättning för att en kombinerad häktnings- och huvudförhandling ska kunna hållas är därför att förundersökningen kan färdigställas . Om brottet är av enklare slag, t.ex. en stöld, och den misstänkte erkänner gärningen kan förundersökningen ofta avslutas så snart förhör har hållits med den misstänkte. Även om den misstänkte inte har erkänt brottet finns det vanligtvis goda möjligheter för åklagaren att avsluta förundersökningen, exempelvis genom att höra den butikskontrollant som anmälde stölden. Under sådana omständigheter föreligger det ofta förutsättningar att hålla en kombinerad häktnings- och huvudförhandling. Åklagaren kan ta initiativet till en kombinerad häktnings- och huvudförhandling genom att, som häktningsframställningen ges in eller därefter, även väcka åtal. Tingsrätten kan då ta ställning till vilken förhandling som ska hållas. För att kunna hålla en kombinerad häktnings- och huvudförhandling krävs i de flesta fall att rätten består av en lagfaren domare och tre nämndemän. Av vår kartläggning framgår att kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar är vanliga vid vissa tingsrätter men ovanligare vid andra. En förklaring till det kan vara att skilda rutiner och vanor vid såväl tingsrätter som åklagarkammare påverkar vilken sorts förhandling som hålls. En annan förklaring kan vara att vissa brottstyper som är särskilt lämpade för kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar är vanligare inom vissa domsagor. Som exempel kan nämnas brukande av falsk urkund, som i princip uteslutande förekommer vid riksgränser och flygplatser med utrikesflyg. Andra brottstyper som, enligt vår kartläggning, framför allt förekommer vid kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar är enklare butiksstölder, grova rattfylleribrott och vissa narkotikabrott. fanns det en möjlighet att skjuta upp häktningsförhandlingen i under förutsättning att en gemensam häktnings- och huvudförhandling sattes ut och kunde hållas inom . Den möjligheten togs bort 1987 med hänsyn till krav på skyndsamhet vid prövning av häktningsfrågan. Enligt artikel 5.3 i ska var och en som är arresterad eller på annat sätt berövad friheten utan dröjsmål ställas inför domare. Av on article 5 of the convention följer dessutom att en period som överstiger som utgångspunkt är för lång (punkt 132). Även än kan innebära en överträdelse av skyndsamhetskrav om det inte föreligger särskilda svårigheter eller exceptionella omständigheter som gör att den frihetsberövade inte kan ställas inför en domare tidigare (punkt 133). Motsvarande skyndsamhetskrav återfinns i 24 kap. 12 och 13 §§ RB. Av 12 § följer att en häktningsframställning ska göras utan dröjsmål och senast tredje dagen efter anhållningsbeslutet. Av 13 § följer att när en häktningsframställning gjorts ska rätten utan dröjsmål hålla förhandling i häktningsfrågan. Förhandlingen får aldrig hållas senare än efter att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes. har i flera tillsynsärenden granskat om kravet på att en häktningsframställning ska göras utan dröjsmål var förenligt med en åklagares beslut att avvakta med att ge in en häktningsframställning för att på så sätt möjliggöra en kombinerad häktnings- och huvudförhandling.8 Avsikten med de utsträckta anhållningstiderna var inte att förlänga frihetsberövandet utan snarare att förkorta häktningstiden genom att slutföra utredningen så att den misstänkte skulle få sin sak prövad. Inte desto mindre gjordes bedömningen att det stred mot skyndsamhetskravet att inte ge in en häktningsframställning så snart det kunde anses föreligga skäl för häktning. Detta gällde således även om det fick till följd att ett frihetsberövande pågick för att det inte skulle kunna hållas en kombinerad häktnings- och huvudförhandling. 8 Se ÅM 2014/7336, ÅM 2014/9112, ÅM 2015/0823 och ÅM 2016/0310. 6.6.3Bör reglerna ändras för att öka möjligheten till kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar och i så fall hur? Bedömning: Kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar är vanligtvis till fördel för den enskilde eftersom saken därmed prövas mer skyndsamt. I de flesta fall innebär det även att frihetsberövandet blir kortare. Lagstiftningen bör ändras för att utöka möjligheten att hålla kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar. Förslag: Om åklagare eller domstol bedömer att ett mål skulle kunna avgöras slutligt i samband med en kombinerad häktnings- och huvudförhandling ska, vid beaktande av skyndsamhetskraven i 24 kap. 12 och 13 §§ RB, hänsyn även tas till den fördel som en sådan slutlig prövning skulle innebära för den enskilde. Detta innebär att en åklagare ska kunna avvakta något med ingivandet av häktningsframställningen i syfte att möjliggöra att åtal ges in inom tredagarsfristen. På motsvarande sätt ska en tingsrätt kunna avvakta något med att hålla häktningsförhandling i syfte att möjliggöra en slutlig prövning av målet inom fyradygnsfristen. Det är angeläget att ett frihetsberövande som inte har prövats rättsligt pågår innan sådan prövning kommer till stånd. Detta skyndsamhetskrav kommer, som tidigare nämnts, till uttryck i 24 kap. 12 och 13 §§ RB. I 12 § anges inte enbart en sista tidsgräns för när åklagaren ska ge in häktningsframställningen (dvs. senast tredje dagen efter anhållningsbeslutet) utan även att häktningsframställningen ska göras utan dröjsmål. På motsvarande sätt föreskrivs i 13 § inte enbart en sista tidsgräns för när domstolen ska hålla häktningsförhandling (dvs. senast efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes) utan även att förhandlingen ska hållas utan dröjsmål. Härutöver är det även angeläget att ett mål där den misstänkte är frihetsberövad blir slutligt avgjort så skyndsamt som möjligt. Detta gäller inte minst när den misstänkte är häktad på grund av flyktfara och påföljden kan förväntas bli annan än fängelse. På sätt som framgår av de ovan redovisade tillsynsärendena kan dock kra- ven på skyndsam häktningsframställning och häktningsförhandling leda till försämrade förutsättningar att hålla en kombinerad häktnings- och huvudförhandling. Om åklagare eller rätten bedömer att ett mål skulle kunna avgöras slutligt i samband med en kombinerad häktnings- och huvudförhandling föreslår vi därför att åklagare vid beaktande av skyndsamhetskravet i 12 §, och rätten vid beaktande av skyndsamhetskravet i 13 §, ska ta hänsyn även till den fördel en slutlig prövning av målet skulle innebära för den enskilde. Vår bedömning är att sådan hänsyn, som i praktiken innebär att anhållningstiden som mest skulle förlängas , inte torde stå i strid med mer övergripande syften. Detta eftersom följden blir att saken prövas mer skyndsamt och, i de flesta fall, även att frihetsberövandet blir kortare. Konsekvensen av vårt förslag blir att en åklagare ska kunna avvakta något med ingivandet av häktningsframställningen i syfte att möjliggöra att åtal ges in inom tredagarsfristen. På motsvarande sätt ska en tingsrätt kunna avvakta något med att hålla häktningsförhandling i syfte att möjliggöra en slutlig prövning av målet inom fyradygnsfristen. 6.6.4Rätten domför med en lagfaren domare i ökad omfattning Förslag: Rätten ska vara domför med en lagfaren domare i mål om brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse i högst när sådant mål avgörs slutligt i samband med en kombinerad häktnings- och huvudförhandling. Under avsnitt 6.6.3 har vi presenterat förslag för att öka möjligheten att hålla kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar. Som redovisats där ska sådana förhandlingar alltid hållas skyndsamt och inom den tidsfrist som gäller för en häktningsförhandling, det vill säga allra senast efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes. En förutsättning för att fullt ut kunna utnyttja möjligheten att hålla kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar är att sådana förhandlingar även kan hållas . är dock detta i praktiken svårt eftersom nämnde- män inte tjänstgör under tingsrätternas jourberedskap och tingsrätten, vid huvudförhandling i brottmål, ska bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän (1 kap. 3 b § RB). Undantag från kravet på nämndemannamedverkan gäller endast om det handlar om brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än böter eller fängelse och det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter. Eftersom kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar inte hålls innebär det att den vars häktningsförhandling infaller under beredskapstid förlorar möjligheten att få målet avgjort i sak. De mål som kommer i fråga för kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar är mindre mål av enklare slag. I huvudsak handlar det om enklare butiksstölder, grova rattfyllerier, enklare narkotikabrott och brukande av falsk urkund. Om denna typ av mål kan avgöras av en lagfaren domare utan nämnd innebär det att handläggningen som sådan effektiviseras som det leder till ett kortare frihetsberövande för den anhållne. Vi anser därför att det finns skäl att föreslå att sådana mål ska kunna avgöras utan deltagande av nämndemän. Såväl (SOU 2013:49) som (SOU 2013:17) har tidigare lagt fram förslag som innebär en begränsning av vilka avgöranden som nämndemän behöver delta i. Båda utredningarna kom fram till att mål av enklare slag kunde avgöras utan nämndemän och förslagen grundade sig på en avvägning mellan å ena sidan behovet av insyn och kontroll av domstolarnas verksamhet och å andra sidan en snabb och effektiv handläggning av enklare mål. förslag innebar att utgångspunkten skulle vara vilken påföljd det kunde bli aktuellt att döma till. Den bedömningen skulle i sin tur utgå från åklagarens påföljdsyrkande som, enligt ett av de mer övergripande förslagen i utredningen, alltid skulle anges i åtalet. Om det inte fanns anledning att döma till (bland annat) fängelse skulle rätten vara domför med en lagfaren domare. En sådan ordning där ett påföljdsyrkande alltid ska anges i åtalet har dock ännu inte införts. förslag utgick i stället från straffskalan för varje brott och innebar att tingsrätten skulle vara domför med en lagfaren domare vid huvudförhandling i mål om brott för vilket det inte var föreskrivet svårare straff än fängelse i högst . Vi anser att båda modellerna har lämpliga avgränsningar för vilka mål som bör kunna avgöras utan nämndemän. Eftersom förslag bygger på ytterligare andra förslag som ännu inte genomförts, väljer vi emellertid att utgå från förslag. Om övriga förslag genomförs ser vi inga hinder med en ordning där domförheten i stället styrs av åklagarens påföljdsyrkande. Avgränsningen med ett straffmaximum för domförhet utan nämndemän bedömer vi som väl avvägd. Genom avgränsningen ryms i huvudsak de måltyper som vanligtvis kommer i fråga för kombinerade häktnings- och huvudförhandlingar. Inom ramen för den här utredningen begränsas förslaget till att enbart gälla mål som avgörs slutligt i samband med en kombinerad häktnings- och huvudförhandling. Det innebär att det enbart är sådana huvudförhandlingar som träffas av bestämmelsen. Eftersom förslaget kommer att leda till att fler huvudförhandlingar kommer att kunna hållas även under beredskapstid innebär förslaget sannolikt att det även bör genomföras vissa förändringar i förordningen (1988:31) om tingsrätternas beredskap för prövning av häktningsfrågor m.m. 6.7Interimistiska förordnanden av offentlig försvarare för frihetsberövad person Enligt direktiven ska utredaren lämna förslag som syftar till att minska användningen av häktning. Vi har även, , fått ta del av en skrivelse från riksåklagaren till regeringen i vilken riksåklagaren påtalar behovet av att en försvarare ska kunna utses åt en misstänkt person även utanför kontorstid. Bedömning: Det är angeläget att en misstänkt kan få en offentlig försvarare förordnad, även om behovet uppkommer kvälls- eller . Särskilt viktigt är detta för den som är . Av 21 kap. 3 a § RB följer att en offentlig försvarare ska förordnas för en anhållen eller häktad om denne begär det. Offentlig försvarare ska också på begäran förordnas för den som är misstänkt för ett brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse . Därutöver ska offentlig försvarare förordnas bland annat om den misstänkte är i behov av försvarare med hänsyn till utredningen om brottet eller om det i övrigt föreligger särskilda skäl med hänsyn till den misstänktes personliga förhållanden eller till vad målet rör. Av 24 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare har barn rätt till en offentlig försvarare om det inte är uppenbart att han eller hon saknar behov av en sådan. Av följer att en misstänkt har rätt till en offentlig försvarare. Av Guide on article 6 of the convention följer dessutom att denna rätt anses tillkomma den misstänkte redan i ett inledande skede av polisutredningen (punkt 279). För barn stadgar (artikel 40) att dessa ska få juridiskt biträde eller annan lämplig hjälp vid förberedelse och framläggande av sitt försvar. Av riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden (RåR 2006:3) följer att försvarare alltid ska vara närvarande vid förhör i sak med den unge misstänkte om det inte föreligger mycket starka skäl av nödkaraktär som talar mot det. Av 21 kap. 4 § RB följer att en offentlig försvarare ska förordnas av rätten. Det är alltså enbart domstol som kan förordna en offentlig försvarare. har tingsrätterna särskild beredskapstjänstgöring för prövning av bland annat häktningsfrågor.9 Om det uppstår behov av att förordna offentlig försvarare, exempelvis inför 9 Förordning (1988:31) om tingsrätternas beredskap för prövning av häktningsfrågor m.m. häktningsförhandling eller förhör, kan beredskapsdomstolen fatta sådana beslut. En misstänkt som grips och anhålls under kvälls- eller kan få vänta många timmar innan han eller hon får en offentlig försvarare. Följden blir då vanligtvis att det första polisförhöret i sak fördröjs eftersom den misstänkte har rätt att ha sin försvarare med vid förhöret. Som en konsekvens därav förlängs oftast även frihetsberövandet. Under sådana förhållanden finns det en risk för att den misstänkte, för att påskynda förloppet, går med på att förhöras utan närvaro av offentlig försvarare. Särskilt olämpligt är det när den misstänkte är . har i sin årsrapport Från insidan, Barn och ungdomar om tillvaron i arrest och häkte uppgett att en vanlig orsak till att offentlig försvarare inte närvarar vid förhör är att barnen själva avsäger sig den rättigheten eftersom de tror att de då får lämna arresten snabbare. Som framgår ovan har riksåklagaren, i en skrivelse till regeringen av , uppmärksammat regeringen på problemet med att offentlig försvarare inte kan förordnas utanför kontorstid.10 Även JO har tidigare uppmärksammat regeringen på detta.11 Vi delar uppfattningen att det är angeläget att se till att en misstänkt kan få en offentlig försvarare förordnad, även när behovet uppkommer utanför domstolens kontors- eller beredskapstid. Särskilt viktigt är detta för barn. 6.7.3Hur säkerställer man behovet av offentlig försvarare när det uppkommer utanför domstolens kontors- eller beredskapstid? Förslag: Om det finns risk för att en utredning onödigt fördröjs får åklagare, i avvaktan på rättens beslut, förordna offentlig försvarare för en misstänkt som är gripen eller anhållen. Beslutet ska överlämnas till rätten för prövning. Regeln införs genom ett tredje stycke i 21 kap. 4 § RB. 10ÅM-A 2015/1743. Se även Dnr 2978-2012. I vissa domsagor har en lokal ordning utarbetats för att möjliggöra att offentlig försvarare kan förordnas även utanför domstolens kontors- eller beredskapstid. Överenskommelse har träffats mellan domstolen och åklagarkammaren om att tingsrätten, i efterhand, som offentlig försvarare förordnar den som anlitats vid förhör. Som försvarare kan anlitas, förutom den som den misstänkte själv föreslår, advokater som finns på särskilda listor, vanligen beredskapslistor för advokater. Om ärendet avskrivs efter förhöret avskrivs målet på tingsrätten och den offentlige försvararen tillerkänns ersättning. I annat fall kvarstår förordnandet normalt till dess målet avgjorts. Riksåklagaren har i sin skrivelse till regeringen uppmärksammat detta förfarande, men pekat på behovet av att mer heltäckande och stabila system inrättas. Riksåklagaren anser dessutom att polis eller åklagare inte bör vara involverade i utseendet av offentlig försvarare till den misstänkte. I stället bör det vara domstolen som utser och förordnar försvararen. Vi delar riksåklagarens uppfattning att det som huvudregel bör vara domstolen som utser och förordnar en offentlig försvarare. En ordning som ger åklagaren rätt att tillfälligt förordna en offentlig försvarare för att utredningsarbetet inte ska stanna upp innebär dock stora fördelar för den enskilde.