sou · H4B353 · 2016-08-31 00:00:00 — I konsekvens med detta bör det i 5 kap. 15 § betaltjänstlagen, som genomför tidi- gare artikel 66.5, anges att avtal om återkallelse av betalningsorder ska ha träffats mellan betaltjänstanvändaren och de berörda betal- tjänstleverantörerna, vilket alltså inkluderar leverantörer av betal- ningsinitieringstjänster. 6.2.10Ansvar och rättelse vid obehöriga eller felaktiga betalningstransaktioner I det andra betaltjänstdirektivets avdelning IV finns ett flertal artiklar som reglerar ansvarsfrågor i samband med obehöriga eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner. De flesta av dessa bestämmelser är oförändrade i förhållande till det första betaltjänst- direktivet. Nytt är dock att regler om ansvar för leverantörer av be- talningsinitieringstjänster har tillkommit i de olika bestämmelserna. Direktivets bestämmelser om ansvar i fråga om obehöriga eller felaktiga betalningstransaktioner har genomförts i svensk lag i betal- tjänstlagen men i också i lagen (2010:738) om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument. Utredningen föreslår i kapitel 7 att samt- liga bestämmelser i lagen om obehöriga transaktioner med betal- ningsinstrument ska föras in i betaltjänstlagen i samband med genom- förandet av det andra betaltjänstdirektivet i svensk rätt. På så sätt samlas direktivets reglering i fråga om obehöriga respektive felaktiga transaktioner i en och samma lag. I det nämnda kapitlet behandlas de bestämmelser som anger vilka skyldigheter som ankommer på betalaren respektive betaltjänstleverantören i samband med obe- höriga transaktioner. I detta avsnitt behandlas därför endast de bestämmelser i det andra betaltjänstdirektivet reglerar det ansvar som åvilar leverantören av betalningsinitieringstjänster gentemot den kontoförvaltande betaltjänstleverantören i samband med en obehörig transaktion. Vidare behandlas frågan om det ansvar som åligger leverantören av betalningsinitieringstjänster för en felaktigt genomförd transaktion samt vilken av betaltjänstleverantörerna som är ansvarig gentemot betalaren. Frågan om vilken betaltjänstleve- rantör som ska ge rättelse vid en felaktigt genomförd transaktion tas också upp i detta avsnitt. Inledningsvis behandlas direktivets bestämmelse om bevisbördans placering när parterna är oense om en betalningstransaktion har genomförts obehörigen eller felaktigt. Styrkande av att en betalningstransaktion har godkänts och genomförts korrekt Bedömning: Bestämmelsen i direktivets artikel 72 om vem som har bevisbördan för att en betalningstransaktion godkänts och genomförts korrekt bör inte föranleda någon lagstiftningsåtgärd. Direktivets artikel 72.1, som i stort sett motsvarar det första betal- tjänstdirektivets artikel 59, reglerar de fall där betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren är oense om en genomförd betalnings- transaktion. Reglerna rör vad som gäller när betaltjänstanvändaren nekar till att ha godkänt transaktionen eller hävdar att den inte har genomförts på ett korrekt sätt. Enligt artikel 72.1 måste betal- tjänstleverantören i dessa fall kunna styrka att betalningstransaktion- en har processats på ett korrekt sätt utan att påverkas av något tekniskt fel eller någon annan brist i den tillhandahållna tjänsten. I artikelns andra stycke, som är nytt, anges att om betalningstrans- aktionen initierats genom en leverantör av betalningsinitierings- tjänster ska bevisbördan ligga på denna leverantör att, inom ramen för sin behörighet, visa att betalningstransaktionen har processats korrekt och inte påverkats av ett tekniskt fel eller någon annan brist i samband med den tillhandahållna betaltjänsten. I artikel 72.2, som i stort sett motsvarar det första direktivets artikel 59.2, finns en bevisregel för de fall när ett betalningsinstru- ment som har registrerats av betaltjänstleverantören, t.ex. leveran- tören av betalningsinitieringstjänster, har använts men betaltjänst- användaren nekar till att ha godkänt betalningstransaktionen. Att betalningsinstrumentet har använts ska inte nödvändigtvis vara till- räckligt för att visa att betalaren godkänt en viss betalningstrans- aktion, handlat bedrägligt eller på grund av grov vårdslöshet försum- mat att uppfylla en eller flera av sina skyldigheter vid användning av instrumentet. Det anges vidare att betaltjänstleverantören, och i förekommande fall leverantören av betalningsinitieringstjänster, ska lägga fram handlingar för att visa bedrägeri eller grov vårdslöshet från betaltjänstanvändarens sida. Någon uttrycklig bestämmelse med innehåll som motsvarar reg- leringen i nuvarande artikel 72.1 respektive 72.2 har inte tagits in i betaltjänstlagen eller i lagen om obehöriga transaktioner med betal- ningsinstrument, eftersom regeringen ansåg att en uttrycklig be- stämmelse med detta innehåll inte var nödvändig.4 I förarbetena till betaltjänstlagen uttalades bl.a. att om en betalare påstår att en betalningstransaktion genomförts felaktigt, t.ex. genom att det debiterade beloppet skiljer sig från det angivna beloppet på den betalningsorder som betalaren lämnat till betaltjänstleverantören, måste betaltjänstleverantören kunna styrka att betalningsordern har hanterats i enlighet med gällande rutiner samt att det inte inträffat något tekniskt fel som har påverkat hanteringen av betalningstrans- aktionen. Vidare anfördes att det enligt allmänna principer är leve- rantören som har bevisbördan för dessa förhållanden och att om- ständigheterna ingår i det som betaltjänstleverantören måste visa utan att någon uttrycklig regel om detta behövs.5 Utredningen delar regeringens uppfattning. Det tillkommande andra stycket i artikel 72.1 och den delvis nya artikel 72.2 som be- handlar den bevisbörda som åläggs leverantörer av betalnings- initieringstjänster, får också anses uttrycka allmänna principer om att dessa leverantörer har bevisbördan för att deras tjänster har genomförts korrekt. Detta utgör omständigheter som dessa leve- rantörer måste visa utan att det krävs en uttrycklig reglering av bevis- bördans placering. Därför behövs det ingen särskild bestämmelse i lagen som motsvarar direktivets artikel 72.1 och 72.2 i betaltjänst- lagen. I detta sammanhang kan också noteras att det i svensk rätt är mindre vanligt att det finns uttryckliga bestämmelser i lagstiftning- en om var bevisbördan ska placeras. Ansvar för obehöriga betalningstransaktioner Förslag och bedömning: En leverantör av betalningsinitierings- tjänster som är ansvarig för en obehörig transaktion ska på begäran ersätta den kontoförvaltande betaltjänstleverantören för förluster och belopp som har återbetalts till betaltjänstanvän- daren. Det innefattar beloppet av den obehöriga transaktionen. 2009/10:220 s. 217 och prop. 2009/10:122 s. 19. 2009/10:220 s. 217. Det behövs inte någon uttrycklig regel om att bevisbördan för att en betalningsinitieringstjänst utförts korrekt åligger leve- rantören av denna tjänst. I artikel 73 finns bestämmelser om betaltjänstleverantörers ansvar för obehöriga betalningstransaktioner. Artikel 73.1 motsvarar det första betaltjänstdirektivets artikel 60, medan artikel 73.2 är ny. Av artikel 73.1 framgår att betalarens betaltjänstleverantör ska betala tillbaka beloppet för en obehörig transaktion till betalaren, utom när leverantören har rimlig anledning att miss- tänka bedrägeri. Denna bestämmelse, som alltså reglerar ansvaret mellan betaltjänstleverantören och betalaren, behandlas som i av- snitt 7.3.3 och berörs därför inte ytterligare i detta avsnitt. I artikel 73.2 anges att om betalningstransaktionen initierats av en leverantör av betalningsinitieringstjänster ska den kontoförval- tande betaltjänstleverantören betala tillbaka den obehöriga betalnings- transaktionens belopp till betalaren och i tillämpliga fall återställa det debiterade betalkontot till den ställning som skulle ha förelegat om den obehöriga transaktionen inte hade ägt rum. Även denna bestämmelse, som reglerar förhållandet mellan betalare och betal- tjänstleverantör, behandlas i kapitel 7. I andra stycket i artikel 73.2 anges att om leverantören av betal- ningsinitieringstjänster är ansvarig för den obehöriga transaktionen ska denne på den kontoförvaltande betaltjänstleveran- törens begäran ersätta denne för förluster eller betalda belopp till följd av återbetalningen till betalaren, inklusive den obehöriga transaktionens belopp. Det anges vidare att bevisbördan i enlighet med artikel 72.1 ska ligga på leverantören av betalningsinitierings- tjänster att inom ramen för sin behörighet visa att betalningstrans- aktionen har autentiserats, registrerats korrekt och inte påverkats av ett tekniskt fel eller någon annan brist i samband med den betal- tjänst som leverantören har ansvar för. Det är av vikt att ansvarsfördelningen mellan den kontoförval- tande betaltjänstleverantören och leverantören av betalningsinitie- ringstjänster framgår tydligt av lagstiftningen. En uttrycklig bestäm- melse som motsvarar andra stycket i artikel 73.2 bör därför införas i betaltjänstlagen. Följaktligen bör det av denna lag framgå att om leverantören av betalningsinitieringstjänster är ansvarig för den obe- höriga transaktionen ska den på begäran ersätta den kontoförvaltande betaltjänstleverantören de förluster som vållats denne till följd av den obehöriga transaktionen. Med utgångspunkt från allmänna skadeståndsrättsliga principer ska det föreligga adekvat orsakssamband mellan den uppkomna skadan och skadevållarens agerande. Förutom det belopp som återbetalats till betaltjänst- användaren, kan således leverantören av betalningsinitieringstjänster bli skyldig att ersätta även andra förluster som uppkommit hos den kontoförvaltande betaltjänstleverantören till följd av den obehöriga transaktionen. Det kan t.ex. vara fråga om handläggningskostnader hos den kontoförvaltande betaltjänstleverantören för att hantera och utreda den obehöriga transaktionen innan beloppet återbetalas till betaltjänstanvändaren. Med hänvisning till resonemanget i föregående avsnitt behövs det inte någon uttrycklig regel som anger att bevisbördan för att en betalningsinitieringstjänst utförts korrekt åligger leverantören av denna tjänst. En sammanhängande fråga är vad som gäller om den kontoför- valtande betaltjänstleverantören och leverantören av betalningsinitie- ringstjänster är oense om vem som bär ansvaret för den obehöriga transaktionen. Ett exempel kan vara att leverantören av betalnings- initieringstjänster anser sig inte vara ansvarig för den obehöriga transaktionen och därför vägrar att ersätta den kontoförvaltande betaltjänstleverantören för uppkomna förluster. I de allra flesta fall råder det inte något avtalsförhållande mellan dessa aktörer som kan reglera dylika ansvarsfrågor eftersom det i direktivet anges att rätten för en betaltjänstanvändare att utnyttja betalningsinitieringstjänster ska vara oberoende av att det finns ett avtal mellan leverantören av dessa tjänster och den kontoförvaltande betaltjänstleverantören (se avsnitt 6.2.6). Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören i det angivna exemplet är därför hänvisad till förfarandet i allmän dom- stol för att lösa tvisten. Ansvar för uteblivet, bristfälligt eller försenat genomförande av en betalningstransaktion Förslag och bedömning: Om en bristfälligt utförd eller utebliven betalningstransaktion initierats via en leverantör av betalnings- initieringstjänster är det den kontoförvaltande betaltjänstleveran- tören som ska återbetala beloppet till betalaren. Beloppet ska motsvara den bristfälligt utförda eller uteblivna transaktionen eller återställa det debiterade kontots kontoställning. Om det är leverantören av betalningsinitieringstjänster som är ansvarig för den bristfälliga eller uteblivna transaktionen ska den på begäran ersätta den kontoförvaltande betal- tjänstleverantören för förluster och betalda belopp till följd av återbetalningen till betalaren. Det behövs inte någon uttrycklig regel om att bevisbördan för att en betalningsinitieringstjänst utförts korrekt åligger leve- rantören av denna tjänst. I det andra betaltjänstdirektivet finns regler om vem som bär ansva- ret för olika typer av fel och brister i samband med genomförandet av en betalningstransaktion. Exempel på bristfälliga transaktioner är enligt transaktioner där fel belopp har över- förts, fel betalningsmottagare har fått beloppet eller att transaktio- nen tagit att genomföra än tillåtet.6 I 5 kap. 25–31 §§ betaltjänstlagen regleras betaltjänstleveran- törens ansvar för bristfälligt genomförda betalningstransaktioner. Dessa regler motsvarar i stort sett det andra betaltjänstdirektivets regler i artiklarna 89 och 92–93, vars innehåll huvudsakligen är oför- ändrat i förhållande till det första direktivet. Av 25 § första stycket följer att det är betalarens betaltjänst- leverantör som svarar gentemot betalaren för att en betalningsorder som betalaren har initierat utförs korrekt. Om betalarens betaltjänst- leverantör kan styrka att mottagarens betaltjänstleverantör har tagit emot transaktionens belopp enligt 18 § är det dock mottagarens betaltjänstleverantör som gentemot mottagaren svarar för att trans- aktionen genomförs korrekt (andra stycket). I 26 § regleras vad 6 a.a. s. 254. som följer av de olika betaltjänstleverantörernas ansvar enligt 25 § för betalningstransaktioner som initierats av betalaren. I 27–28 §§ finns regler om betalningstransaktioner som initierats av eller via betalningsmottagaren, s.k. ”pull transactions” som t.ex. autogiro- och kortbetalningar. Det som regleras i dessa bestämmel- ser är, precis som i fallet med betalningar som initierats via betalaren, fördelningen av ansvaret mellan de två betaltjänstleverantörerna. Huvudregeln är att varje betaltjänstleverantör bär ansvaret gentemot sin betaltjänstanvändare. Enligt 29 § ansvarar betaltjänstleverantörerna gentemot sina respektive betaltjänstanvändare för räntor eller andra avgifter som användaren ska betala till följd av den felaktiga betalningstransak- tionen. Av 31 § följer att den betaltjänstleverantör som har fått betala ersättning till en betaltjänstanvändare i enlighet med ansvarsregler- na i lagen har rätt till ersättning från en annan betaltjänstleverantör eller mellanhand, om denne orsakat det fel eller den brist som grundat ersättningsskyldigheten. En sådan mellanhand som avses i bestämmelsen kan t.ex. vara en leverantör av det IT-system som använts i samband med transaktionen.7 I det andra betaltjänstdirektivets artikel 90, som är ny, regleras frågor om ansvar vid betalningsinitieringstjänster för uteblivet, brist- fälligt eller försenat utförande av betalningstransaktioner. Av arti- kel 90.1 första stycket framgår att när en betalningstransaktion initieras av betalaren via en leverantör av betalningsinitieringstjänster ska den kontoförvaltande betaltjänstleverantören, utan att det på- verkar tillämpningen av artiklarna 71 (som reglerar när underrättelse ska lämnas), 88.2 och 88.3 (som reglerar ansvarsfrågor vid använd- ning av en felaktig unik identifikationskod), betala tillbaka beloppet för den uteblivna eller bristfälligt genomförda betalningstransaktion- en till betalaren. I tillämpliga fall ska den kontoförvaltande betal- tjänstleverantören återställa det debiterade betalkontots kontoställ- ning till den som skulle ha förelegat om den bristfälligt genomförda betalningstransaktionen inte hade ägt rum. I andra stycket anges att det är leverantören av betalningsinitieringstjänster som har bevis- bördan för att betalningsordern mottogs av betalarens kontoförval- tande betaltjänstleverantör i enlighet med artikel 78 och som inom 7 a.a. s. 258 f. ramen för sin behörighet ska visa att betalningstransaktionen har autentiserats, registrerats korrekt och inte påverkats av ett tekniskt fel eller någon annan brist i samband med den uteblivna, för sent eller bristfälligt utförda betalningstransaktionen. I artikel 90.2 anges att om leverantören av betalningsinitierings- tjänster är ansvarig för den uteblivna, för sent eller bristfälligt ut- förda betalningstransaktionen ska den på begäran ersätta den kontoförvaltande betaltjänstleverantören för alla förluster eller betalda belopp till följd av återbetalningen till betalaren. För att genomföra direktivets ansvarsbestämmelser för leveran- törer av betalningsinitieringstjänster vid bristfälligt genomförda be- talningstransaktioner bör det i betaltjänstlagen införas regler med motsvarande innehåll. Det ska således framgå att även om betalnings- transaktionen initierats via en leverantör av en sådan tjänst är det den kontoförvaltande betaltjänstleverantören som till betalaren ska åter- betala ett belopp som motsvarar den bristfälligt eller uteblivna utförda transaktionen eller återställa det debiterade kontots kontoställning till den som skulle ha förelegat om den bristfälligt genomförda be- talningstransaktionen aldrig hade ägt rum. I likhet med artikelns lydelse bör det dock framgå att återbetalning inte ska göras om betaltjänstanvändaren inte har underrättat den kontoförvaltande betaltjänstleverantören i enlighet med 5 kap. 30 § betaltjänst- lagen eller om betaltjänstanvändaren har använt sig av en felaktig unik identifikationskod i enlighet med 5 kap. 23 § andra och tredje stycket betaltjänstlagen. I konsekvens med direktivets bestämmelse bör det också anges att om det är leverantören av betalningsinitierings- tjänster som är ansvarig för den obehöriga transaktionen ska denne på begäran ersätta den kontoförvaltande betaltjänst- leverantören för förluster och betalda belopp till följd av återbetal- ningen till betalaren, vilket innefattar beloppet av den bristfälligt genomförda eller uteblivna transaktionen. Som utvecklats i det före- gående kan det också vara fråga om att ersätta kostnader som den kontoförvaltande betaltjänstleverantören haft för att utreda trans- aktionen innan återbetalning sker. Det behövs inte någon uttrycklig regel som anger att bevisbördan för att en betalningsinitierings- tjänst utförts korrekt åligger leverantören av denna tjänst. Vid tvist mellan den kontoförvaltande betaltjänstleverantören och leverantören av betalningsinitieringstjänster om vem som bär ansvar för bristfälligt utförda eller utblivna betalningstransaktioner är parterna hänvisade till allmän domstol (se avsnittet ovan om ansvarsfrågan vid obehöriga transaktioner). Underrättelse och rättelse i samband med felaktiga betalningar Förslag: Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ska under- rättas av betaltjänstanvändaren om en felaktigt genomförd betal- ningstransaktion, oavsett om en leverantör av betalningsinitie- ringstjänster varit involverad i genomförandet av den. Det är den kontoförvaltande betaltjänstleverantören som ska ge betal- tjänstanvändaren rättelse i dessa fall. Det andra betaltjänstdirektivets artikel 71.1, som motsvarar det första betaltjänstdirektivets artikel 58, innehåller bestämmelser om att en betaltjänstanvändare ska få rättelse av betaltjänstleverantören endast om användaren, när denne får kännedom om obehöriga eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner, underrättar sin betal- tjänstleverantör utan onödigt dröjsmål och månader efter debiteringsdagen. Denna tidsfrist gäller inte om betaltjänstleveran- tören varken har lämnat eller tillgängliggjort information om betal- ningstransaktionen i enlighet med bestämmelserna i avdelning III. I artikel 71.2, som är ny, anges att om en leverantör av betalnings- initieringstjänster är inblandad ska betaltjänstanvändaren få rättelse av den kontoförvaltande betaltjänstleverantören enligt artikel 72.1 utan att detta påverkar tillämpningen av artiklarna 73.2 (som b.la. reglerar det ansvar för obehöriga transaktioner som ankommer på leverantören av betalningsinitieringstjänster) och 89.1 (som regle- rar betaltjänstleverantörens ansvar vid betalningstransaktioner som inte utförts korrekt). Den bestämmelse som finns i artikel 71.1 har i svensk lag genomförts både i 8 § lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument och i 5 kap. 30 § betaltjänstlagen. Frågan om rättelse vid obehöriga transaktioner berörs i avsnitt 7.3.3, som be- handlar direktivets bestämmelser om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument och hur dessa bör föras in i betaltjänstlagen. I det följande berörs alltså endast bestämmelserna om rättelse vid fel- aktigt genomförda transaktioner. I 5 kap. 30 § betaltjänstlagen har införts en bestämmelse med innebörden att underrättelse ska göras i de fall som omfattas av nu- varande artikel 71.1 i fråga om felaktigt genomförda transaktioner. Av denna paragraf följer att betaltjänstanvändaren själv ansvarar för transaktionsbeloppet om användaren inte underrättar leverantören utan onödigt dröjsmål efter att ha fått vetskap om den felaktiga betalningstransaktionen. Detsamma gäller om betaltjänstleverantör- en – i enlighet med bestämmelserna om informationskrav i lagens 4 kap. – har lämnat information om betalningstransaktionen till an- vändaren eller gjort information tillgänglig för denne och användaren inte underrättar betaltjänstleverantören från det att beloppet belastat kontot. Det följer således av bestämmelsen i betaltjänstlagen att om de angivna fristerna för underrättelse inte följs av betaltjänstanvända- ren föreligger det inte någon skyldighet för betaltjänstleverantören att ge rättelse. För att genomföra direktivets bestämmelse i fråga om rättelse av felaktigt genomförda betalningstransaktioner i de fall där en leve- rantör av betalningsinitieringstjänster varit involverad bör det av betaltjänstlagen framgå att det är den kontoförvaltande betaltjänst- leverantören som betaltjänstanvändaren ska få rättelse av, under förutsättning att de frister som angetts i 5 kap. 30 § har iakttagits. Av direktivet framgår att den kontoförvaltande betaltjänstleveran- törens skyldighet att ge rättelse inte påverkar det ansvar som leve- rantören av betalningsinitieringstjänster har för felaktiga transaktio- ner. Detta behöver dock inte uttryckligen anges i lagtexten. Förslag: En fysisk eller juridisk person som endast är leverantör av kontoinformationstjänster ska undantas från kravet på till- stånd enligt 2 kap 1 § betaltjänstlagen. För att tillsyn ska kunna utövas över dessa aktörers verksamhet ska det i betaltjänstlagen anges att de ska ansöka om undantag från tillståndsplikt enligt 1 §, varefter de – om undantag beviljas – ska registreras av Finans- inspektionen i enlighet med 2 kap. 4 § betaltjänstlagen. Det ska framgå att i register över bl.a. registrerade betaltjänstleverantörer även ska föras in varje åter- kallande av beviljade undantag från tillståndsplikt. Leverantörer av kontoinformationstjänster är betaltjänstleveran- törer enligt det andra betaltjänstdirektivet. Enligt artikel 11 krävs det som huvudregel tillstånd för att få tillhandahålla betaltjänster. Av artiklarna 11.1 och 33.1 följer dock att fysiska eller juridiska personer som endast tillhandahåller kontoinformationstjänster ska undantas från detta krav. I skäl 48 till direktivet anges att det är lämpligt att inrätta ett särskilt tillsynssystem för leverantörer av kontoinformationstjänster på grund av dessa tjänsters särskilda art och de risker som är förenade med tillhandahållandet av dem. Det framförs vidare att leverantörer av kontoinformationstjänster bör kunna tillhandahålla gränsöver- skridande tjänster inom ramen för reglerna om passförfaranden. Leverantörer av kontoinformationstjänster är alltså undantagna från direktivets bestämmelser om krav på tillstånd. Detta innebär inte att dessa aktörer kan bedriva verksamhet utan tillsyn av be- hörig myndighet. Enligt artikel 14.1 b) ska bl.a. fysiska eller juri- diska personer som utnyttjar ett undantag enligt artikel 33 regi- streras. Av artikel 33.1 följer att dessa aktörer är skyldiga att lämna in ansökan till behörig myndighet. Ansökan ska uppfylla vissa av de krav som anges i artikel 5.1. Dessa aktörer är alltså enligt direktivets bestämmelser skyldiga att aktivt ansöka om undantag från tillstånds- plikt.