sou · H3B321 · 2016-01-01 00:00:00 — Lagens ändamål är att före- bygga ohälsa och olycksfall i arbetet samt att i övrigt uppnå en god arbetsmiljö. Lagen gäller även när arbetstagare är frånvarande på grund av sjukdom. Lagen kompletteras med en förordning, arbets- miljöförordningen (1977:1166). I arbetsmiljöförordningen finns bestämmelser som ger rätt att utfärda föreskrifter. har drygt 90 gällande föreskrifter, som mer i detalj reglerar utformningen av arbetsmiljön och täcker olika typer av risker såsom psykiska och fysiska belastningar, farliga ämnen eller maskiner. Föreskrifterna utarbetas i samarbete med arbetsmarknadens parter och revideras löpande till följd av teknisk utveckling, språk, intressenternas krav m.m. Vid sidan av ansvarsfrågor anger AML regler för samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare samt skyddsombudens verk- samhet. Med arbetsmiljö avses alla faktorer och förhållanden i arbe- tet såsom tekniska, fysiska, sociala förhållanden, men även sådana som rör organisationen av arbetet och arbetets innehåll. Arbetsgivarens skyldigheter enligt AML Arbetsgivaren är skyldig att systematiskt planera, leda och kon- trollera verksamheten så att föreskrivna krav på en god arbetsmiljö uppfylls enligt AML (3 kap. 2 a §). I det ingår att utreda arbets- skador, fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och vidta eventuella åtgärder som föranleds av detta. Om det finns behov av åtgärder, men de inte kan vidtas ska en tidplan upp- rättas. Det ingår även i arbetsgivarens skyldigheter att se till att det finns en organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverk- samhet för fullgörande av uppgifter enligt AML. Arbetsgivaren är även skyldig att se till att arbetstagaren får god kännedom om de förhållanden och risker som kan vara förbundna med arbetet (3 kap. 3 §) och att den företagshälsovård som arbets- förhållandena kräver finns att tillgå (2 c §). Med företagshälsovård avses en oberoende expertresurs inom arbetsmiljö och rehabili- tering. Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete Syftet med inspektioner att stärka arbets- platsens egen förmåga att förebygga risker som arbets- givaren får besked om vad som behöver göras för att förbättra arbetsmiljön. Själva inspektionen är oftast inriktad på kontroll och vid sidan av arbetsgivarna deltar skyddsombudet. Arbetsmiljö- verkets tillsyn är inriktad på att det ska finnas en organisation för anpassning och rehabilitering. genomförde närmare 31 400 förrättningar på nästan 19 000 arbetsställen . av dessa var inspektioner.3 Om inspektören bedömer att arbetsgivaren inte uppfyller kraven i arbetsmiljölagen, arbetsmiljöförordningen och de av verket utfärdade föreskrifterna kan hon eller han kräva att denna rättar till bristerna (föreläggande) eller förbjuda viss han- tering eller viss verksamhet (förbud). Föreläggande eller förbud meddelas oftast efter inspektion på arbetsplatsen och försök att åstadkomma frivillig rättelse. På detta sätt kan kraven i lag och föreskrifter konkretiseras och preciseras med hänsyn till den aktu- ella arbetssituationen. Om föreläggandet eller förbudet inte följs kan Arbetsmiljö- verket sätta ut ett vite. Vitesbeloppets storlek bestäms bland annat utifrån vad de kostar att genomföra åtgärderna och vilken storlek som behövs för att förmå arbetsgivaren att vidta åtgärder. Arbets- miljöverket kan alltså välja mellan att sätta ut vite och att meddela strafföreläggande eller förbud utan vite. Har vite inte satts ut in- träder i stället straffsanktion eller sanktionsavgift. Strafföreläggande och sanktioner enligt AML Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreläggande eller förbud enligt AML kan dömas till böter eller fängelse i högst (8 kap. 1 §). Det kan handla om att föreskrifter inte följts, skyddsanordning tagits bort eller att oriktiga uppgifter har lämnats till (2 §). 3Arbetsmiljöverket (2014b). Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete antog propositionen Effektivare sanktioner för arbets- miljö- och arbetstidsreglerna4 och lagändringarna trädde i kraft . Ändringarna i AML innebär att administrativa sanktionsavgifter i stor utsträckning ska ersätta straff- sanktioner. En sanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte har skett med uppsåt eller av oaktsamhet. Det högsta beloppet för avgiften höjs från till . Förfarandet för uttag av de nya sanktionsavgifterna är i princip detsamma som gällde före . Enligt propositionen är en fördel med ökad användning av sanktionsavgifter att Arbets- miljöverket behåller kontrollen över ärendena och att dubbelarbete undviks eftersom verket ändå gjort en stor del av det utrednings- arbete som legat till grund för åtalsanmälningarna. Därigenom fri- görs resurser från polis och åklagare som Arbetsmiljö- verkets tillsyn effektiviseras.5 Arbetsförmedlingen ska enligt 14 § förordningen (2007:1030) med instruktion för Arbetsförmedlingen samverka med Försäkrings- kassan, och i syfte att uppnå en effektivare användning av tillgängliga resurser inom rehabiliterings- området. I 11 § förordningen (2000:628) om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten anges att arbetslivsinriktad rehabilitering innebär att den som är i behov av särskilt stöd erbjuds utredande, vägledande rehabiliterande eller arbetsförberedande insatser. I förordningen (2000:630) om särskilda insatser för personer med funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga finns bestämmelser om Arbetsförmedlingens arbetsmarknadspolitiska program för personer med funktionsnedsättning som medför ned- satt arbetsförmåga och som har eller kan förväntas få svårigheter att få eller behålla ett reguljärt arbete. Programverksamheten omfattar stöd och andra insatser som syftar till att kompensera nedsättning i arbetsförmågan hos per- soner med funktionsnedsättning och att stärka dessa personers möj- 2012/13:143. 2012/13:143. Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete ligheter att få eller behålla ett arbete. Exempel på insatser är arbets- hjälpmedel och lönebidrag. Arbetsförmedlingens insatser erbjuds efter individuellt behov och arbetsmarknadspolitisk bedömning. Det sociala kommunala ansvaret för enskilda individer regleras dels i socialtjänstlagen (2001:453), dels i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Rätt till insatser enligt LSS har sådana funktionshindrade som tillhör personkretsen i lagen. Ansvaret enligt socialtjänstlagen är däremot generellt. Varje kommun svarar för inom sitt område, och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver. Kommunens ansvar innebär ingen inskränkning i det an- svar som vilar på andra huvudmän. Rätten till stöd för den enskilde kommer till uttryck i 4 kap. 1 § socialtjänstlagen. Där anges att den som inte kan tillgodose sina be- hov eller få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Rätten till bistånd omfattar således såväl ekonomiskt stöd som stöd av service-, omsorgs-, vård-, eller behandlingskaraktär. Det kan t.ex. handla om särskilda boendeformer för personer med särskilda behov, hemtjänst, boendestöd och missbruksvård. Den enskilde ska genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå och biståndet ska utformas så att det stärker hans eller hennes möjlig- heter att leva ett självständigt liv. För att den enskilde ska ha rätt till bistånd från socialnämnden krävs att behovet inte kan tillgodoses på något annat sätt. Detta innebär att det kommunala ansvaret är subsidiärt. I första hand ska behovet tillgodoses genom den enskildes egna resurser eller genom att övriga huvudmän tar sitt ansvar. Det subsidiära ansvaret blir tydligast när det gäller försörjnings- stödet. För rätt till försörjningsstöd krävs således att behoven inte kan tillgodoses genom inkomst av eget arbete, studiestöd, ersätt- ning från eller arbetslöshetskassan. Även om den enskilde inte har någon egen inkomst krävs också att behovet Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete inte kan tillgodoses genom att egna tillgångar realiseras. Också övriga familjemedlemmars ekonomiska förhållanden ska beaktas. Den som har förmåga måste även stå till arbetsmarknadens för- fogande och aktivt söka arbeten. Om den enskilde inte gör vad som ankommer på honom eller henne har kommunen endast en skyldig- het att tillgodose de primära behoven i rent akuta nödsituationer. När det gäller rätt till bistånd för livsföringen i övrigt är utgångspunkten också att det kommunala ansvaret är subsidiärt. I första hand ska behovet tillgodoses genom egna resurser eller genom att andra huvudmän tar sitt ansvar. Någon prövning av den enskildes ekonomiska förhållanden görs inte vid bedömningen av rätt till sådant bistånd. Kommunen har dock rätt att ta ut särskilt fastställda avgifter för bistånd, bl.a. i form av uppehälle vid miss- bruksvård i familje- eller HVB-hem, hemtjänst, daglig verksamhet eller särskilda boendeformer. Det kommunala ansvaret för att utge bistånd för livsföringen i övrigt, t.ex. i form av missbruksvård och boendestöd, är ofta en viktig del i den enskildes rehabilitering tillbaka till arbetslivet. Lik- som när det gäller övrigt bistånd innebär det kommunala ansvaret aldrig någon inskränkning i andra huvudmäns ansvar. Kommunala insatser blir därför ofta ett kompletterande stöd i förhållande till insatser från arbetsgivaren, , hälso- och sjuk- vården m.fl. aktörer. av kommunerna har särskilda arbetsmarknads- enheter. Lika många kommuner har verksamheter som erbjuder arbetssökande arbetsprövning/-träning och/eller mer långvarig sysselsättning. Flera studier bekräftar att de kommunala insatserna oftast motiveras med att försörjningsstödsmottagare, ungdomar, nyanlända och funktionsnedsatta inte anses få ett tillräckligt stöd på Arbetsförmedlingen. har möjligheter att anvisa praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet som komple- ment till den statliga arbetsmarknadspolitiken och vägra eller sätta ned försörjningsstöd om den enskilde utan godtagbart skäl uteblir. Före anvisning ska socialnämnden samråda med Arbetsförmed- lingen. När den enskilde har behov av insatser både från och från hälso- och sjukvården ska kommunen enligt 2 kap. 7 § socialtjänstlagen tillsammans med upprätta en indivi- duell plan. Planen ska upprättas om kommunen eller Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete bedömer att den behövs för att den enskilde ska få sina behov till- godosedda, och om den enskilde samtycker till att den upprättas. Arbetet med planen ska påbörjas utan dröjsmål. Enligt 2 kap. 6 § socialtjänstlagen får kommunen träffa överens- kommelse med , och Arbetsförmed- lingen om att, inom ramen för uppgifter, samverka i syfte att uppnå en effektivare användning av tillgängliga resurser. Kommunen ska bidra till finansieringen av sådan verksamhet som bedrivs i samverkan. Enligt bestämmelser i lagen (2003:1210) om finansiell samordning av rehabiliteringsinsatser får kommunen del- ta i finansiell samordning inom rehabiliteringsområdet. har enligt socialförsäkringsbalken 30 kap. 8–11 §§ ett omfattande ansvar för helheten i rehabiliteringen. Enligt dessa paragrafer gällande följande. samordnar och ut- övar tillsyn över de insatser som behövs för rehabiliteringsverksam- heten. Vidare ska i samråd med den försäkrade se till att den försäkrades behov av rehabilitering klarläggs, och att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. ska, om den försäkrade medger det, samverka med arbetsgivaren, arbetstagarorganisation, hälso- och sjukvården, , Arbetsförmedlingen och andra myndigheter som berörs. ska verka för att nämnda organisationer och myndigheter, var och en inom sitt område, vidtar det åtgärder som behövs för en effektiv rehabilitering av de försäkrade. Slutligen ska se till att rehabiliteringsåtgärder påbörjas så snart det är möjligt av medicinska och andra skäl. I vägledning om sjukpenning och samordnad rehabilitering anger att samordningsuppdraget har två olika perspektiv: dels på individnivå, dels på strukturell nivå. På individnivå ska samordna olika aktörers aktiviteter för att individen ska kunna återgå till arbetslivet. Det innebär praktiskt att olika utredningar samlas in och att tar initiativ till och följer upp olika åtgärder under rehabiliteringsprocessen. Det ingår också att stötta den försäkrade i kontakterna med andra rehabiliteringsansvariga Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbeteSOU 2015:21 och att verka för att dessa tar en aktiv del i rehabiliterings- processen. På strukturell nivå handlar samordningsuppdraget om att skapa förutsättningar för en effektiv samverkan mellan flera aktörer inom rehabiliteringsområdet så att arbetet på individnivå ska fungera smidigt. På denna nivå nämns bl.a. att sprida kunskap, förebygga sjukfrånvaro, upprätta överenskommelser, arbeta med samordnings- förbund och utveckling av samarbetet med Arbetsförmedlingen för att ge en enklare övergång mellan myndigheterna för de för- säkrade.6 11.3Tidigare utredningar och förslag Kommittén redovisar i detta avsnitt ett urval av utredningsförslag som lagts fram sedan rehabiliteringsreformen trädde i kraft . Förslagen berör särskilt olika aktörers ansvar eller organisation och struktur. Enmyndighetsreformerna av och tas inte upp. 11.3.1Arbetsgivarens rehabiliteringsansvar (SOU 1998:104) Regeringen tillsatte 1997 en särskild utredare med uppgift att se över reglerna om arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar vid rehabilitering samt utformningen av försäkringen mot kostnader för sjuklön. I direktiven till utredningen, som tog namnet AGRA- utredningen, konstaterade regeringen att det fanns brister i hur rehabiliteringsarbetet bedrevs. En bidragande orsak var att arbets- givaransvaret inte var tillräckligt preciserat. En annan att ansvars- fördelningen mellan arbetsgivare och försäkringskassa var oklar, inte minst i fråga om kostnaderna. Uppdraget innebar att precisera arbetsgivarens ansvar för re- habilitering av anställda, belysa arbetsgivares olika förutsättningar att fullgöra ansvaret och överväga frågan om sanktionsmöjligheter mot arbetsgivare som inte fullgör sitt ansvar.7 6Försäkringskassan (2014d). Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete Utredningen föreslog att arbetsgivarna skulle få en kontakt- person på som skulle kunna vara ett stöd för arbetsgivarens rehabiliteringsverksamhet. Utredningen underströk behovet av stöd till arbetsgivare på denna punkt, och önskade att en möjlighet för sjukförsäkringen att betala hälften av arbets- givarens rehabiliteringskostnader skulle utredas vidare. Några sank- tionsmöjligheter föreslogs inte, detta för att inte riskera det goda samarbete som samverkan med arbetsgivaren kräver. Utredningen föreslog också en tidsbegränsning av arbetsgivarens rehabiliterings- ansvar , vilket dock inte genomfördes. Vidare föreslog utredningen bland annat ett förtydligande av bestämmelserna i den då gällande lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). Förslaget hade följande lydelse: ”Med arbetslivs- inriktad rehabilitering avses i detta kapitel insatser för att anpassa arbetsförhållandena efter den försäkrades förutsättningar eller träna eller utbilda den försäkrade så att han eller hon kan fullgöra ett förvärvsarbete.” Något sådant förtydligande har inte införts i lag- stiftningen. kan också enligt utredningen sägas ha till upp- gift att vid behov företräda den försäkrade och vara hans eller hennes ombud. Det kan enligt utredningen vara en svår uppgift, eftersom har att se till att den försäkrade fullgör vad som ankommer på honom eller henne t.ex. för att få ut sjuk- penning eller rehabiliteringsersättning. Men eftersom det inte finns någon annan helt oberoende expertinstans som den försäkrade kan vända sig till för att få råd och stöd om hur han eller hon ska få hjälp med sin rehabilitering hos olika aktörer, ansåg utredningen att det ligger i samordningsuppgift att vid behov uppträda som ombud för den försäkrade. Utredningen föreslog att begreppet ”utöva tillsyn” i dåvarande 22 kap. 5 § AFL skulle bytas ut mot ”hålla uppsikt”. Det motive- rades med att inte har några maktmedel över de andra aktörerna på rehabiliteringsområdet utan vid behov får söka påverka dessa utifrån sin samlade sakkunskap på området.8 Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete 11.3.2Den arbetslivsinriktade rehabiliteringen (SOU 2000:78) Regeringen beslutade om direktiv som gav en särskild ut- redare i uppdrag att se över den arbetslivsinriktade rehabilite- ringen.9 Utredningen konstaterade att rehabiliteringsreformen inte hade nått sitt syfte. Det praktiska ansvaret för rehabilitering hade alltmera förskjutits från arbetsgivare till myndigheter. Reformen gav arbetsgivarna ett stort men otydligt ansvar. Individens in- flytande var litet. Långtidssjukskrivningarna hade ökat kraftigt. Utredningen underströk att reformen skall ses mot bakgrund av den samhällsutveckling som präglade senare . Arbetsmarknaden var överhettad och det var svårt att få arbets- kraften att räcka till på samtliga områden. Av de långtidssjuk- skrivna hade då en tillsvidareanställning. Anknyt- ningen till arbetsplats/anställning var med andra ord relativt stark. Det var alltså andra förutsättningar . Utredningen föreslog bland annat följande: lagfästa rehabilite- ringsrättigheter för individen, att arbetsgivaren får tillgång till en ”Case manager”, samt en sammanhållen rehabiliteringsförsäkring administrerad av en helt ny statlig myndighet kallad Rehabilite- ringsstyrelsen. Rehabilitering till arbete skulle bli myndighetens huvuduppgift.10 11.3.3Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet (SOU 2002:5) Regeringen beslutade om direktiv som gav en särskild ut- redare i uppdrag att göra en handlingsplan för ökad hälsa i arbets- livet.11 Utredningen, som tog namnet Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet (HpH), föreslog bland annat obligatorisk företags- hälsovård. För arbetslösa skulle dåvarande länsarbetsnämnderna svara för tillgång till företagshälsovård eller i annan form tillhanda- hålla den kompetens som behövs för att bedöma arbetsförmåga och rehabiliteringsbehov. Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete Vad gäller sjukvården föreslog HpH ett tydliggörande av lands- tingens ansvar för medicinsk rehabilitering och säkerställande av att berörd personal får tillräcklig kompetens i försäkringsmedicin. För vissa mindre arbetsgivare föreslogs sjukförsäkringen stå för kost- naderna för rehabiliteringsåtgärder. Utredningen föreslog också en utvidgning av arbetsmarknads- politikens ansvarsområde i syfte att skapa en kompletterande ar- betsmarknad för människor med begränsad arbetsförmåga på grund av sjukdom. HpH föreslog på samma tema att regeringen skulle överväga en ny form av bidrag, rehabiliteringsbidrag, samt ett kvo- teringssystem för dem som uppfyller villkoren för rehabiliterings- bidrag. Vidare föreslog HpH en tidsbegränsning av rätten till sjuk- penning , om inte särskilda skäl föreligger. HpH föreslog att om bedömer att en för- säkrad kan klara ett mindre krävande arbete än vad den reguljära arbetsmarknaden kan erbjuda ska kontakta Arbetsförmedlingen för åtgärder i syfte att den försäkrade ska kun- na slussas in på den kompletterande arbetsmarknaden. För denna grupp ska Arbetsförmedlingen kunna besluta att rehabiliterings- bidrag ska lämnas till arbetsgivaren. Arbetsförmedlingen övertar därmed ansvaret för den enskildes återgång till arbete och ersättningen från sjukförsäkringen upphör. HpH föreslog dock att rehabiliteringsersättning från sjukförsäk- ringen ska kunna betalas ut under i väntan på ett anpassat arbete för vilket rehabiliteringsbidrag kan lämnas. I de fall Arbetsförmedlingen inte lyckas få fram ett arbete bör arbetslöshetsersättning eller – till den som inte är medlem i en arbetslöshetskassa – motsvarande belopp utbetalas.12 11.3.4Mera försäkring och mera arbete (SOU 2006:86) fick 2004 i uppdrag att göra en genom- gripande analys av socialförsäkringarna i ett brett perspektiv.13 Utredningen menade att mycket av rehabilitering och omställning är under- eller outvecklat. Prevention, omställning och rehabilite- ring ingår egentligen inte i sjukförsäkringen. Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete har enligt utredningen endast ett samord- ningsansvar, som dock i praktiken visat sig svårt att utmejsla på ett tydligt och praktiskt sätt. Rehabilitering eller omställningsstöd är inte uttryckligt integrerat. Utredningen menade att det finns en efterfrågan på en försäkringslösning gällande arbetsgivarnas rehabi- literingsansvar som det kommer till uttryck i arbetsmiljölagstift- ningen. Det är enligt utredningen, i synnerhet för mindre arbets- givare, en mycket komplicerad uppgift att hantera en situation med lång sjukskrivning. Utredningen menade att många arbetsgivare borde vara villiga att betala en försäkringspremie mot att en reformerad företags- hälsovård skulle ta sig an främst rehabiliteringsutredningen. Vad gäller omställning pekade utredningen på möjligheterna att hantera omställning med trygghetsråd och stiftelser som på avtalsbasis även vid sjukdom. Vidare menade utredningen att mycket av omställ- ning och rehabilitering inte kan lagstiftas fram, utan måste vidtas av olika aktörer utifrån att de har drivkrafter. pekade på behovet av en ”case manager” och skisserade en ny företagshälsovård som både kunde hantera skadereglering för anställda och som har primärvårdsansvar för de anställda. Försäkringsgivaren skulle betala företagshälso- vården för att sköta skaderegleringen för anställda och bara följa upp att uppgiften hanteras ansvarsfullt. Gällande samspelet med arbetsmarknaden underströks bl.a. att en överflyttning av personer från sjukförsäkringen till en mellan- station av arbetslöshet är en målsättning och inte en risk att för- söka undvika. måste arbetsmarknaden och arbetsmark- nadspolitiken då fungera annorlunda. För att hantera problemen för de människor som har både dålig hälsa och fel arbete eller inget arbete alls efterlyste utredningen en harmonisering av villkoren i sjuk- respektive arbetslöshetsförsäk- ringen. Flera faktorer talar mot en omställning till arbetslöshet. Åtminstone en del ekonomiska nackdelar med att gå över till arbets- löshet borde elimineras, enligt utredningen. En harmonisering av villkoren skulle genom att öka tryggheten i omställningen göra det möjligt för försäkringstagarna och aktörerna att lägga mer energi på själva omställningen. För arbetslösa som blir för sjuka för att söka arbete förde utred- ningen fram två alternativ; antingen sköter eller Bakgrund till bättre stöd för återgång i arbete Utredningen menade att fördelen med att låta Arbetsförmedlingen och arbetslöshets- kassorna behålla ansvaret för arbetslösa som sjukskrivs är att det långsiktiga ansvaret blir tydligare. Annars är enligt utredningen risken att personer betraktas som nya försäkringsfall varje gång de dyker upp i arbetslöshetsförsäkringen. Därmed skulle arbetslösa, efter en karensdag, få behålla arbets- löshetsersättningen, men slippa räkna dagar. Arbetsförmedlingen skulle i denna modell ha avtal med företagshälsovård till vilken den arbetslöse har anmälningsplikt. Arbetsmarknadspolitiken måste vidare få en ny roll för att mobilisera arbetskraft och arbetsförmåga, enligt utredningen. Som alternativ till att ge Arbetsförmedlingen en ny roll föreslog ut- redningen en ny myndighet, en s.k. ”one-stop-shop”. Myndigheten skulle vara den första kontakten för alla som av olika skäl inte arbetar eller inte anser sig kunna arbeta. upp- gift skulle bli att avgöra vem som är arbetslös och vem som är sjuk, att göra individuella planer och eventuellt arbeta med stöd och moti- vation.14 11.3.5Fokus på åtgärder – En plan för effektiv rehabilitering i arbetslivet (SOU 2006:107) Utredningens uppdrag gällde återgång i arbete hos befintlig arbets- givare, eventuell reglering av arbetsgivarens skyldigheter och till- synen av detta.