sou · H4B331 · 2016-04-18 00:00:00 — Om den icke-kommersiella produktionen av värme är särskil- jande saknas anledning att behålla inskränkningen i fråga om att anläggningen inte även får vara inrättad för produktion av elektrisk starkström för yrkesmässig distribution. Om några av värmecentra- lerna i nu aktuell mening även skulle producera el på detta vis får värdet av denna, med tanke på anläggningarnas storlek, anses vara marginell när det gäller att bestämma deras taxeringsvärden. Begreppet värmecentral omfattar inte anläggningar för kommer- siell storskalig produktion och distribution av värme. Denna skill- nad mellan egna pannor och nät samt storskaligt reflekteras i att legaldefinitionen av fjärrvärme (1 § fjärrvärmelagen [2008:263]) förutsätter att en obestämd grupp inom ett visst geografiskt om- råde får anslutas till verksamheten. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Vidare noterar utredningen att det inte framkommit något be- hov av att inkludera icke-kommersiell produktion och distribution av kyla antingen i ett utvidgat värmecentralsbegrepp eller att införa en ny undergrupp av specialbyggnad för att undvika dubbeltaxering i det fallet. Fjärrkylemarknaden är förhållandesvis ny, med start , och systemen synes inte inkludera några motsvarig- heter till under- eller områdescentraler eller motsvarande. För att göra definitionen av värmecentral teknikneutral bör slut- ligen, enligt utredningens uppfattning, orden ”eller annan värme- bärare” läggas till efter ordet ”varmvatten”. Den gällande definitionen av värmecentral föreslås modifieras med ovannämnda inriktning. Förslaget föranleder en ändring i 2 kap. 2 § FTL. 5.4.5Indelningen av byggnader, m.m. Utredningens förslag: Kraftverksbyggnad ska utgöra en egen byggnad. En byggnad som enligt systematiken i 2 kap. 2 § FTL kan indelas både som en kraftverksbyggnad och en eller flera av de andra av de gällande byggnadstyperna, ska indelas som en kraft- verksbyggnad och en ytterligare typ av byggnad. Den senare byggnadens typ bestäms av de andra i 2 kap. 2 § FTL definierade byggnadstyperna beroende på hur den är inrättad och används eller, om flera typer kan komma i fråga, av det ändamål som byggnaden till övervägande del är inrättad för och det sätt som byggnaden till övervägande del används på (övervägandeprin- cipen). Kommersiell produktion och distribution av värme eller kyla i andra värmeproduktionsenheter än värmecentraler, kom- mer därmed normalt att indelas som övrig byggnad och taxeras som industrienhet. Övervägandeprincipen ska inte gälla för kraftverksbyggnader. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Om marknadsvärdet av en anläggning som är inrättad för kom- mersiell produktion och distribution av värme eller kyla på ett ändamålsenligt sätt ska återspeglas i taxeringsvärde för taxeringsen- heten (fastigheten) i fråga, krävs ändringar i existerande regler och även nya bestämmelser. Frågan är då vilka regler som behövs för att kommersiell pro- duktion och distribution av värme eller kyla ska påverka en taxe- ringsenhets värde i fastighetstaxeringsrättslig mening. En tänkbar lösning bland andra skulle kunna vara införandet av en ny byggnadstyp t.ex. betecknad ”kraftvärmeverksbyggnad”. I ett sådant fall skulle fastighetens taxeringsvärde påverkas av el- och värmeproduktionsenheterna tagna tillsammans och värderingen av dem exempelvis ske enligt en produktionskostnadsmetod. Utred- ningen finner emellertid en sådan lösning mindre lämplig. Skälet till det är att en viktig kraftverkstyp då skulle värderas på ett annat sätt än elproduktionsenheterna i stort. Enligt direktiven ska utredaren sträva efter en fastighetstaxering som inte snedvrider förutsättning- arna mellan de olika elproduktionstyperna. Elproduktionsenheterna bör följaktligen samtliga värderas enligt endera av de två värderings- metoderna i 15 kap. fastighetstaxeringslagen. Enligt utredningens mening bör förslaget därför i stället så långt som möjligt utnyttja existerande regler i fastighetstaxeringslagen. Det är både tillräckligt och ändamålsenligt för ifrågavarande syften att de nya reglerna avser indelningen i byggnadstyper. Med andra ord kan taxeringen beakta el-, värme- eller kylaproduktionens bety- delse för fastighetens marknadsvärde om dessa indelas i separata byggnader. Detta som värderingen av dem m.m. sker en- ligt gällande regler. Att indela en byggnad i två byggnadstyper med hänsyn till att byggnaden är inrättad för dels produktion av el, dels t.ex. produk- tion av värme är enligt utredningens mening förenligt med syftet med 2 kap. 2 § FTL. Ändamålet med införandet av övervägande- principen var att förhindra att en byggnad delas upp i en skatte- pliktig och en skattefri del. I detta fall åsyftar uppdelningen att två skattepliktiga användningssätt utgör separata byggnader i syfte att värderingen ska bli korrekt. Det är dessutom fråga om ett begrän- sat antal enheter där undantaget från övervägandeprincipen kom- mer att tillämpas. De förenklingssträvanden som motiverade infö- randet av övervägandeprincipen i 2 kap. 3 § FTL kan därmed heller Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. inte sägas motverkas av förslaget. För att en byggnad ska kunna indelas i två byggnadstyper behöver det alltså inte vara fråga om varsin fysiskt fristående byggnadskropp. I lagstiftningsärendet om ägarlägenheter anför regeringen följande (prop. 2008/09:83, s. 34): Av 2 kap. 2 § FTL följer att byggnader ska indelas i vissa byggnads- typer, bl.a. småhus och hyreshus. Vad som är byggnad definieras inte i FTL. Klart är emellertid att med detta begrepp avses inte enbart en fri- stående byggnadskropp, utan även en del av en byggnadskropp kan ut- göra en byggnad i lagens mening (se prop. 2003/04:18 s. 18 f.). I exem- pelvis en byggnad med flera våningsplan där varje våningsplan är tredi- mensionellt indelad i en egen fastighet utgör varje sådan tredimen- sionellt avgränsad del av byggnadskroppen en egen byggnad i den me- ning som avses i FTL. Byggnadsdelen (våningsplanet) utgör en ‘bygg- nad inom byggnaden’. I enlighet med detta bör ägarlägenheter kunna utgöra byggnader i lagens mening. Fastighetstaxering ska ske på grundval av en fastighets användning och beskaffenhet vid taxeringsårets ingång (1 kap. 6 § FTL). En fysisk byggnad som är inrättad för såväl kommersiell produktion av elektrisk kraft som vattenburen värme eller kyla kommer enligt förslaget att indelas i en kraftverksbyggnad och en ytterligare bygg- nad. Detsamma gäller exempelvis om byggnaden är inrättad för industriproduktion men även för kommersiell produktion av elek- trisk starkström. Det gäller däremot inte om byggnaden är inrättad för produktion av el för den egna verksamheten. Förslaget att en kraftverksbyggnad alltid ska utgöra en egen byggnad omfattar även byggnad under uppförande. Enligt ett prejudikat från Högsta för- valtningsdomstolens ska en byggnad nämligen kategoriseras på samma sätt för uppförandet som i färdigt skick (se RÅ 2004 ref. 64). Den ytterligare byggnaden torde normalt indelas som en övrig byggnad (2 kap. 2 § FTL), eftersom produktionen oftast sannolikt förutom el avser värme eller kyla. Att den inte indelas som indus- tribyggnad beror på att den inte är inrättad för industriell verksam- het varmed förstås verksamhet för tillverkning av varor (jfr Skatte- verkets allmänna råd SKV A 2012:13, punkten 2.4 och SKV A 2015:15 punkten 2.3). Om dock den fysiska byggnaden är inrättad för fler än två verksamheter kommer övervägandeprincipen (2 kap. 3 § FTL) att styra vilken byggnadstyp den ytterligare byggnaden har. Om t.ex. en industri, förutom den industriella huvudverksam- heten, producerar kommersiell el och värme innebär förslaget följ- Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. aktligen att den faktiska byggnaden indelas i en kraftverksbyggnad och en ytterligare byggnad. Den senare indelas, förenklat uttryckt beroende på om industriproduktionen eller värmeproduktionen överväger i fastighetstaxeringsrättslig mening, som en industri- byggnad eller övrig byggnad. Värderingen av sådana byggnader sker enligt 11 kap. 1 § FTL, se vidare avsnitt 5.4.7 som behandlar värde- ringsfrågorna. Utredningen föreslår i avsnitt 9.4.3 att elproduktionsenheter och industrienheter ska bli föremål för förenklad fastighetstaxering. Dessa kommer då att taxeras . Om emellertid, i enlighet med utredningens uppfattning i sak, bara elproduktionsenheterna blir föremål för förenklad fastighetstaxering kommer byggnaderna för el- respektive värmeproduktionen och tillhörande mark att taxe- ras med olika intervall. Utredningen erinrar om att det kan finnas anledning att överväga om denna fråga bör hanteras på motsvar- ande vis som anges i prop. 2011/12:41, s. 19 f. beträffande påför- ande av värde av ersättnings- eller andelskraft på en taxeringsenhet som inte är föremål för allmän fastighetstaxering som den levererande elproduktionsenheten (jfr avsnitt 9.4.3 tredje stycket från slutet och avsnitt 5.4.7 andra stycket från slutet). Här kan också nämnas att om en byggnad t.ex. är inrättad för industriproduktion av annat än varor, men även kommersiellt leve- rerar spillvärme till ett fjärrvärmenät, kommer den enligt överväg- andeprincipen regelmässigt att indelas som en industribyggnad, alltså inte en övrig byggnad. Det bör noteras att värdet av värmen i detta fall beaktas via produktionskostnadsberäkningen av anlägg- ningen som är inrättad för industriproduktion och värmeproduk- tion, dvs. enligt den värderingsmetod som gäller och är lämplig för detta slags byggnader. Detsamma gäller om värmen används av företaget själv och inte säljs eftersom indelningen av byggnaden sker på samma vis. En fristående värmeproduktionsanläggning som är inrättad för egenförbrukning kommer dock som redan framgått att indelas som övrig byggnad och taxeras som en industrienhet. som upptas av bl.a. kraftverksbyggnader eller övriga bygg- nader indelas i ägoslaget tomtmark (2 kap. 4 § FTL). Varje tomt ska utgöra en värderingsenhet, om inte annat är särskilt föreskrivet (6 kap. 7 § första stycket FTL). Det förhållandet att förslaget inne- bär att två byggnadstyper kommer att uppta marken till en register- fastighet medför dock inte dubbeltaxering. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. respektive byggnad värderas enligt olika regler, t.ex. enligt 12 kap. 5 § (övrig byggnad) respektive 15 kap. 15 § (kraftverksbyggnad) FTL beaktas på det sätt som anges i avsnitt 5.4.7. Förslaget kräver en ny regel innebärande att kraftverksbyggnad alltid ska utgöra en egen byggnad. Vidare krävs bestämmelser som undantar kraftverksbyggnad från tillämpningsområdet för överväg- andeprincipen i 2 kap. 3 § FTL samt för hur byggnadstypen fast- ställs för den byggnad som inte är kraftverksbyggnad. Utredningen noterar även att förändringarna medför ett behov av justering av föreskrifter om vad som utgör en byggnad (1 § SKVFS 2015:5). I sammanhanget bör noteras att det i avsnitt 6 görs mer generella terminologiska ändringar som berör begreppet kraft- värmeverk. Avslutningsvis ett exempel: En byggnad är inrättad dels för kommersiell produktion av starkström, dels för kommersiell produktion och distribution av varmvatten. Det är alltså fråga om ett kraftvärmeverk. Byggnaden inrymmer även en liten industriverksamhet som bedrivs i ett utrymme som är inrättat för normal industriproduktion (avkastningsvärderad). Marken är en egen registerfastighet. Enligt förslaget indelas byggnaden som en kraftverksbyggnad och en ytterligare byggnad. Frågan om hur den ytterligare byggnaden, som potentiellt kan indelas som byggnadstyperna övrig byggnad och indu- stribyggnad, avgörs genom tillämpningen av övervägandeprincipen (2 kap. 3 §). Med tanke på att byggnaden till övervägande del är in- rättad för kommersiell produktion och distribution av varmvatten och används på det sättet indelas den ytterligare byggnaden som en övrig byggnad. Förslaget föranleder en ny 2 kap. 2 a § och ändringar i 2 kap. 3 § FTL. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. 5.4.6Något värde ska inte bestämmas för så kallade topplastenheter i ett värmenät Utredningens förslag: Något värde ska inte bestämmas för vare sig så kallade topplastenheter i ett värmenät eller till dessa tillhö- rande mark. Med en sådan värmeproduktionsenhet ska förstås en värderingsenhet som utgörs av övrig byggnad eller del därav, vilken är inrättad för kommersiell produktion och distribution av varmvatten eller annan värmebärare, om anläggningen är i drift högst som ett rullande medelvärde av . I närmast föregående avsnitt föreslår utredningen ett förtydligande av gällande rätt innebärande att kommersiell produktion och distri- bution av värme, i andra värmeproduktionsenheter än värmecent- raler, normalt kommer att indelas som övrig byggnad och taxeras som industrienhet. Frågan är dock om förslagets tillämpningsområ- de bör kvalificeras mot bakgrund av marknadsvärdet på enheterna som kommer att omfattas av det. ”Att avgöra huruvida en fjärrvärme- verksamhet är lönsam eller inte är ingen enkel uppgift eftersom verksamheten har en stor mängd kapital som bundits vid olika tid- punkter i systemets anläggningstillgångar.”12 Vidare har så kallade topplastanläggningar en kort årligt driftstid och därmed en mycket hög driftskostnad per värmeenhet (se avsnitt 5.3.1). Det kan ifråga- sättas om sistnämnda anläggningar som sådana är lönsamma samti- digt som de är nödvändiga för fjärrvärmeverksamhetens funktion. Mot denna bakgrund finner utredningen att det bör övervägas om och i så fall hur detta bör beaktas i syfte att uppnå en rättvisande taxering av dessa anläggningar. En utgångspunkt kan då vara att jämföra med hur lagstiftaren har reglerat kondenskraftverk och gasturbiner som används för el- produktion. 2011/12:41 (s. 17 f.) framgår att i den mån kondenskraftverken inte helt tagits ur drift fungerar de mestadels som reservaggregat, framför allt då elbehovet är mycket högt i landet. Detsamma gäller de enbart elproducerande gasturbin- erna vilka i stort sett ingår i Svenska kraftnäts störningsreserv, där 12 S. och S. , a.a., s. 489 f. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. de används vid störningar i elförsörjningen och därutöver som reserv- aggregat för att upprätthålla balansen i elsystemet. Verksamheten får sammantaget i sig anses drivas utan lönsamhet och något mark- nadsvärde torde därmed inte anses föreligga. Enligt utredningens mening kan de här aktuella topplastanlägg- ningarna bäst jämföras med kondenskraftverkens användningssätt. De elproducerande gasturbinerna används som nämnts i Svenska kraftnäts störningsreserv vilken sammanhänger med affärsverkets funktion som balansansvarig för elsystemet (gasturbinerna indelas enligt 2 kap. 2 § FTL som specialbyggnader). Någon motsvarighet finns inte i aktuellt fall. För att det ska vara möjligt att inte bestämma något värde för topplastanläggningarna enligt 7 kap. 16 § FTL krävs vissa lagtek- niska ändringar. Den grundläggande värderingsenheten är nämligen i aktuellt fall ”övrig byggnad” enligt huvudregeln i 6 kap. 2 § FTL. Här finns inte någon motsvarande regel den för värmekraftverk där varje aggregat utgör en värderingsenhet (6 kap. 14 § FTL). För att topplastanläggningen ska kunna värderas för sig, dvs. inte åsättas något värde, krävs följaktligen att dessa utgör egna värderingsenhe- ter. Även det förhållandet att en och samma fysiska byggnad kan innehålla t.ex. en baslast- och en topplastanläggning och att värme- produktionsenheterna kan ha olika ålder talar för samma konklu- sion. När det gäller hur det sagda bör uppnås finner utredningen det systematiskt och funktionellt med en ny paragraf i anslutning till 6 kap. 3 § FTL. En övrig byggnad som är inrättad för kommersiell produktion av värme ska annorlunda uttryckt med förslaget indelas i två eller flera värderingsenheter om det underlättar värderingen. En motsvarande bestämmelse bör införas i 6 kap. 7 § FTL för den mark som hänför sig till topplastenheten. I sammanhanget bör nämnas att en rökgaskondenseringsanlägg- ning, som utvinner värmeenergi ur rökgaserna från både t.ex. en topplast- och en baslastenhet, inte bör anses omfattas av värde- ringsenheten för topplastenheten. Både förenklingsskäl och förhåll- andet att rökgaskondenseringsanläggningen i huvudsak, med tanke på driftstiderna, kondenserar rökgas från andra värmeproduktions- enheter än topplastenheter ingår rökgaskondenseringsanläggningen lämpligen i värderingsenheten för den övriga byggnaden eller är en sådan värderingsenhet i sig om anläggningen är fristående. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. av värmen som utvinns ur rökgaserna bör alltså påverka fastighe- tens taxeringsvärde. Topplastenheterna för värmeproduktion får sammanfattningsvis anses vara anläggningar som drivs utan lönsamhet. Något mark- nadsvärde kan därför inte anses föreligga. Mot bakgrund av detta föreslås att något värde inte ska bestämmas för topplastenheter. En särskild fråga är hur en topplastenhet bör definieras. Enligt utredningens mening bör en redan existerande definition användas om den är ändamålsenlig för aktuella syften. I huvudsak två defini- tioner kommer i fråga. Den ena definitionen är den i artikel 14.6 a i det så kallade ener- gieffektiviseringsdirektivet 2012/27/EU13. Bestämmelsen avser ”topp- belastnings- och reservanläggningar för elproduktion som planeras vara i drift som ett rullande medelvärde av …”. Det kan emellertid genast konstateras att den definitionen är mindre lämplig, eftersom inte alla topplast- enheter i ett värmenät producerar el utöver värmen. Den andra definitionen återfinns i artikel 72.4 b i det så kallade industriutsläppsdirektivet /75/EU14. Den artikeln avser för- bränningsanläggningar som är i drift högst som ett rullande medelvärde av . En förbrän- ningsanläggning definieras i artikel 1.25 i samma direktiv som ”varje teknisk inrättning i vilken bränslen oxideras för att den frigjorda värmen ska kunna utnyttjas.” För förevarande syften kan oxida- tion, med viss förenkling, likställas med förbränning. Bränsle defi- nieras i artikel 1.24 som ”varje fast, flytande eller gasformigt bränn- bart material.” Inte heller förbränningsanläggningsdefinitionen i artikel 72.4 b i direktiv /75/EU är dock helt ändamålsenlig för identifieringen av de aktuella topplastenheterna. Skälet till det är att enheterna i fråga kan värma vattnet med hjälp av annat än förbränning, t.ex. använda värmepumpar eller eluppvärmning (”elpannor”). Likväl är industriutsläppsdirektivets definition en god utgångspunkt. 13Europaparlamentets och rådets direktiv /27/EU av om energi- effektivitet, om ändring av direktiven /125/EG och 2010/30/EU och om upphävande av direktiven /8/EG och 2006/32/EG, 14.11.2012, s. 315 (Celex 32012L0027). 14Europaparlamentets och rådets direktiv /75/EU av om indus- triutsläpp (samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar) (omarbetning), 17.12.2010, s. 334 (Celex 32010L0075). Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. tanke på att topplastenheterna används under en förhållandevis är driftstiden ett lämpligt urvalskriterium. Defini- tionen bör därför modifieras för aktuella syften. Följaktligen bör begränsningarna i tillämpningsområdet som följer av kriterierna, förenklat uttryckt, ”förbränningsanläggning” och ”bränsle” inte ingå i detta sammanhang. I stället bör definitionens tidsrekvisit komplet- teras med den fastighetstaxeringsrättsliga terminologi som krävs. Med en topplastenhet bör således förstås en övrig byggnad, eller i en sådan byggnad ingående värderingsenhet, som är inrättad för kommersiell produktion och distribution av varmvatten eller annan värmebärare, om anläggningen är i drift högst som ett rullande medelvärde av . Vidare finns anledning att framhålla att även en sådan modifie- rad definition ger den ytterligare fördelen att flertalet av de här ak- tuella topplastenheterna, vilka normalt är förbränningsanläggnin- gar, är identifierade i enlighet med industriutsläpps- direktivets bestämmelser. Därmed undviks onödig administrativ börda för både de berörda företagen och . Enligt utredningens bedömning kommer en definition av topp- lastenheter med ovannämnda inriktning inte i konflikt med EU- rättens statsstödsregler. Orsaken till det är att det ligger i fastig- hetstaxerinssystemets natur att inte bestämma taxeringsvärden för egendom som saknar marknadsvärde. Taxeringsvärdet ska bestäm- mas till det belopp som motsvarar av taxeringsenhetens marknadsvärde (5 kap. 2 och 3 §§ FTL). Slutligen bör marken som en topplastenhet är belägen på enligt utredningens mening behandlas på samma sätt som enheten som så- dan, dvs. något värde bör inte bestämmas för marken heller. Förslaget föranleder ändringar i 6 kap. 2 och 7 §§ samt 7 kap. 16 § FTL. Det föranleder dessutom en ny 6 kap. 3 a § FTL. Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. 5.4.7Värderingen av värmeproduktionsenheter, m.m. Utredningens bedömning: Som följer av förslaget i avsnitt 5.4.5 kommer byggnader inrättade för kommersiell produktion av värme eller kyla normalt att indelas som övrig byggnad. Dessa byggnaders konstruktion och karaktär gör att de regelmässigt produktionskostnadsvärderas i enlighet med de gällande bestäm- melserna i 11 kap. 7 och 8 §§ FTL. Det ankommer på att i vanlig ordning och som sker för övriga taxeringsenheter för vilka värde fast- ställs, inom ramen för förberedelsearbetet inför allmän fastig- hetstaxering, kartlägga marknadsvärdenivåer och anpassa sin tillämpning av tabellverket i fastighetstaxeringsförordningen till byggnader som är inrättade för produktion värme eller kyla. Som framgår av avsnitt 5.4.5 konstaterar utredningen att byggnader i vilka det produceras värme respektive kyla, enligt systematiken i 2 kap. 2 § FTL, den föreslagna nya 2 kap. 2 a § och ändringen som föreslås i 2 kap. 3 § FTL, normalt bör indelas som övrig byggnad. Av 11 kap. 1 § FTL framgår att reglerna för värdering av indus- tribyggnad och övrig byggnad är gemensamma. Av 11 kap. 1 § FTL följer vidare att industribyggnad och övrig byggnad (nedan benämnda industribyggnad) som huvudregel ska värderas med ledning av en avkastningsmetod. Byggnader som har en begränsad användbarhet för annat ändamål, bensinstationsbyggnader, andra byggnader med olämplig utformning för normal industriproduktion samt bygg- nader som inte har karaktären av hus, ska dock värderas med led- ning av en produktionskostnadsmetod (jfr SOU 1979:81, s. 73 f.). I sammanfattning bör, med departementschefens ord, ”… en avkast- ningsmetod [användas] vid värderingen av ordinära industribygg- nader och en produktionskostnadsmetod vid värderingen av s.k. skräddarsydda industribyggnader m.fl.” (prop. 1979/80:86, s. 18). De nu aktuella byggnaderna för produktion av värme eller kyla är normalt att hänföra till byggnader som inte har karaktären av hus. Det innebär att dessa kommer att värderas med ledning av en produktionskostnadsberäkning (11 kap. 7 och 8 §§ FTL). Värmecentraler och kraftvärmeverk, m.m. Karaktäristiskt för byggnader som värderas enligt produktions- kostnadsmetoden är att det inte går att beräkna ett ”hyresvärde” (jfr avkastningsvärderade byggnader 11 kap. 3 och 4 §§ FTL och SOU 1979:81, s. 73 f.). Värderingsmodellen tar i stället sin utgångs- punkt i hur mycket anläggningarna har kostat att uppföra. Mark- nadsvärdeprincipen i 5 kap. 5 § andra stycket FTL gäller dock även dessa byggnader och även i dessa fall ska hänsyn tas till fastighets- försäljningar i orten när detta är möjligt. Understiger marknads- värdet det tekniska nuvärdet ska följaktligen en korrigering nedåt av värdet ske. Detta reflekteras i de nedskrivningstabeller (IN- tabeller) som regleras i bilaga 8 till fastighetstaxeringsförordningen (1993:1199), förkortad FTF. Nedräkningsfaktorn tar hänsyn till byggnadens ålder (värdeåret) och en marknadsanpassning som gjorts för industribyggnadens bransch och byggnadskategori.