prot · H30968 · 2016-02-23 00:00:00 — Det är beställarna som ska göra rätt från början, och man ska inte utesluta olika sorters företag. Ett exempel är ett städföretag som jobbar av sin arbetstid åt det offentliga och sedan jobbar på ett privat företag, till exempel en skola eller ett it-företag. Hur ska företagen hitta avtal på marknaden, försäkringar och allt annat? Enligt Bruuns utredning skulle man ställa krav på lön, semester och arbetstid. har det tillkommit försäkringar och försäkringspensioner. Det är ju en djungel där ute. Det längsta yttrandet från Lagrådet någonsin på 480 sidor innebär en totalsågning av förslaget om offentlig upphandling som är på remiss. Förslaget får svidande kritik. Det föreslås tusen paragrafer. Blir det lättare och enklare med dessa bestämmelser? Hur ska en liten kommun klara av detta? Vart tog den goda affären vägen? I stället skulle regeringen förenkla och förtydliga, men det här gör det ju inte lättare. Det blir totalt stopp i maskineriet med alla dessa lagparagrafer som ska efterlevas. Statsrådet är själv jurist och har talat om att man skulle genomföra en förenkling. kommer det hur mycket som helst i de tusen paragraferna som ska följas. Jag tycker att man måste ta det här på största allvar. När det gäller sociala hänsyn kan jag ta upp taxibranschen som ett exempel. Varför delar man inte upp taxibranschen och har flera olika leverantörer? I synnerhet i har man upphört att köra taxibilar på lokal nivå, därför att de som upphandlar gör stora upphandlingar till lägsta pris. Det offentliga gör alltså fel från början – det är vi överens om. lösning är kollektivavtal. Min lösning är att man ska använda nyckeltal. Man ska ta betalat efter vad det kostar. Man ska upphandla funktionen. Klassrummet ska vara rent, och färdtjänsten ska fungera så att kan anlita den utan att bli skräckslagen. Det löser man inte med kollektivavtal. Det finns en större bild att ta hänsyn till, och jag frågar om ni är intresserade av att titta på den och se den lilla människan i det perspektivet. Då löser man också den andra delen med social dumpning. Statsrådet räknade upp människosmuggling, bidragsfusk etcetera som också har tagit upp. Det är ju redan lagreglerat. Det är förbjudet och ska beivras. Det behöver man inte skriva in i lagstiftningen igen. 151 Statsrådet (S): Problemet i offentlig verksamhet är att man inte följer lagstiftningen. Det har förts en diskussion om offentlig upphandling inom livsmedelsproduktion som rör ett annat område. Vi har hårda krav på svenska bönder när det gäller djurhållning. Det är bra krav, men de är höga i jämförelse med produktionen i andra länder. När den offentliga sektorn köper livsmedel, då ställer man inte de kraven. Först kräver vi av bönderna att de ska producera kött med tuffa regler om djurhållning. Men när vi själva agerar som konsumenter och köper kött ställer vi inte de kraven. Det är ett exempel på en bisarr situation som finns inom den offentliga marknaden. Den ordning som bör gälla och som ska gälla enligt lagstiftningen följs inte. Då måste vi ställa oss frågan: Vad kan vi göra? I fråga om arbetsvillkor för löntagare i verksamheter som är offentligt finansierade finns det en metod, och det är att i lagstiftningen säkerställa att man följer svenska rättsregler och svenska kollektivavtal. I de nya EU-direktiv som vi implementerar krävs det av oss att vi säkerställer att leverantörer följer villkoren enligt lagstiftning och nationella kollektivavtal. Frågan är: Varför ska vi skämmas för den svenska arbetsmarknadsmodellen? Varför ska vi skämmas för att vi har den ordning som vi har där lönerna bestäms i kollektivavtal? Det finns ingen anledning att skämmas. Tvärtom har vi här en möjlighet att ta tag i reella problem för svenska arbetstagare. Den offentliga sektorn har en enorm makt, inte bara över städbranschen. Den offentliga sektorn har också en enorm makt över färdtjänst. Ungefär hälften av konsumtionen i taxibranschen kommer från den offentliga sektorn. Då vet vi också att vi har makt att påverka. kunde vi konstatera att hade en valmöjlighet. Man var väl medveten om att om man ställde krav på sjysta villkor för de anställda i färdtjänsten, då skulle en annan leverantör vinna. Skulle dessa villkor inte anges skulle lägsta pris gälla även för de anställdas förhållanden. Då gjorde ett aktivt val och lät bli att ställa krav som rör villkoren för de anställda. Direkt kunde vi då konstatera att den sociala dumpningen i taxibranschen fortsatte på grund av ett politiskt ställningstagande i . Då ställer sig lagstiftaren frågan: Är det okej? Är det tillåtet enligt de principer som vi säger oss stå upp för att ge denna möjlighet till att välja mellan social dumpning och sjysta villkor? Vårt svar är att det är inte och ska inte vara tillåtet. Det ska inte vara en valmöjlighet att använda offentliga resurser för att främja social dumpning och försämra villkoren för dem som arbetar i bland annat taxibranschen. Ordning och reda måste gälla, och då krävs det lagstiftning. Kollektivavtal är den metod som parterna på den svenska arbetsmarknaden har valt när det gäller löner och övriga villkor. Vi har inte någon lagstiftning här, och det ska vi vara stolta över. Men då krävs det också att konsumenten gör aktiva val. Det gäller också den offentliga konsumenten. 152 (M): Jag återkommer till detta med att skämmas. Jag vet inte vem som skäms och för vad. Man kan ha olika syn på lösningar, men det är upp till om han vill skämmas. Det finns över 600 avtal med kollektivavtal. Många i taxibranschen är egna företagare, och de vill inte vara anslutna på något annat sätt. De kan köra taxi åt det offentliga och åt det privata. Ska man då reglera det hela? Vad är det som ska gälla? Vem är det som hotar den svenska modellen? Lön, semester och arbetstid ska ligga utanför. Sedan ska det till försäkringar och tjänstepension. Återigen: Vilket avtal är det som ska gälla? Om ska ha en annonskampanj, så resonerar man inte kring kollektivavtal, utan man löser det på annat sätt. En advokatfirma jobbar viss del åt det offentliga. Ska deras tid regleras? De jobbar kanske , varav åt det offentliga. Vi kan hålla på och titta på det här sättet – och det är väl det som är problematiken – i stället för att se vad det är man vill köpa och sedan göra det utifrån vad det kostar på ett annat sätt. Vi kommer säkert inte ens att bli överens om det här sättet att se på problemet. Det finns tre sätt att lösa detta i stället för att ha en skrift från Lagrådet som är på 418 sidor och innehåller tusen paragrafer man ska ta hänsyn till. Det handlar för det första om att upphandla på funktion, för det andra om konsekvens i att förkasta anbud som är onormalt låga och för det tredje om att använda nyckeltal som håller koll på vad det kostar att köpa saker och ting. Så gör man den goda affären, som jag ser det. Jag skulle gärna vilja att statsrådet i sitt sista inlägg kommenterar detta med Lagrådet, vad man tänker göra åt det och om man över huvud taget tänker ta hänsyn till det. 153 Statsrådet (S): Jag tackar interpellanten för diskussionen. Det här är viktigt. Vi måste jobba med att förenkla och tydliggöra regelverket, och det är precis det vi håller på med. Vi kommer att beakta även de synpunkter som kommit fram i Lagrådets yttrande, men det berör inte den debatt vi för – den lagrådsremissen har inte beslutats än – utan det berör alla andra regler på området offentlig upphandling. Vi har alla intressen i världen av att förenkla och förtydliga regelverket. Just därför behöver vi också tydliga regelverk på det här området, som rör de anställdas villkor. Just nu finns inte det regelverket, vilket innebär att alla upphandlande myndigheter och kommuner, även de små, själva måste konstruera modeller, och det görs. Många kommuner konstruerar egna modeller som handlar om villkor för anställda i upphandlande verksamheter. Det kan de stora kommunerna göra. De har resurser, jurister och den kompetens som krävs för att man ska utforma olika typer av krav i samband med offentliga upphandlingar. Men det kan inte de mindre myndigheterna och kommunerna göra, och då får vi också otydlighet och oklarhet om vad som gäller på detta område. Därför behövs det en tydlig lagstiftning. Men det räcker inte med en lagstiftning. Vi kommer också att behöva sätta in stödresurser från sida och ta fram tydliga riktlinjer och vägledning om hur de här kraven ska utformas, så att vi inte får de problem som interpellanten beskriver. De problemen finns i dagens system i avsaknad av regler. Men med tydliga regler och med ett utvecklat upphandlingsstöd, vilket vi nu har på plats genom , kan vi ge de bästa möjliga förutsättningarna till upphandlande myndigheter och till alla de seriösa leverantörer som levererar tjänster och varor till offentlig sektor på ett riktigt bra sätt. De ska inte diskrimineras och särbehandlas negativt. De ska ges sjysta förutsättningar till sund konkurrens, och då krävs det lagändringar också på detta område. Överläggningen var härmed avslutad. § 20 Svar på interpellation 2015/16:345 om vård och behandling för dem som har psoriasis 154 Statsrådet (S): har frågat mig på vilket sätt regeringens insatser för att förbättra vården för personer med kroniska sjukdomar förbättrar för patienter med psoriasis. Det är angeläget att utveckla hälso- och sjukvården för personer med kroniska sjukdomar. I har närmare hälften av befolkningen minst en kronisk sjukdom, och 80–av de totala hälso- och sjukvårdskostnaderna kan knytas till vården av kroniska sjukdomar. Psoriasis tillhör de vanligaste kroniska sjukdomarna. Det finns mycket som talar för att utvecklingen med en växande andel personer med kroniska sjukdomar går att bryta. Många sjukdomar kan förebyggas och behandlas. Det finns dessutom stora möjligheter för bättre behandlingsresultat om vården möter patienterna utifrån deras individuella behov. I mitt frågesvar , som hänvisar till i sin interpellation, lyfter jag fram regeringens satsning på att främja en bättre vård för personer med kroniska sjukdomar, däribland psoriasis. Inom ramen för satsningen har en nationell strategi för att förebygga och behandla kroniska sjukdomar tagits fram, och stimulansmedel fördelas till olika insatser. Syftet med satsningen är att skapa en vård som bygger på den senaste kunskapen om vård, behandling och prevention och som ges med utgångspunkt från patienters behov och förutsättningar, oavsett vilka kroniska sjukdomar de har. genomförde på regeringens uppdrag en förstudie om var behovet av nationella kunskapsstöd om kroniska sjukdomar var som störst. I slutrapporten lyfter fram tre angelägna områden där nya nationella riktlinjer bör utvecklas. Psoriasis är ett av dessa tre områden. Regeringen har fattat beslut om till olika insatser . Bland annat har fått i uppdrag att utveckla och sprida nationella riktlinjer och andra nationella kunskapsstöd för fler kroniska sjukdomar. Uppdraget innebär att får medel för att kunna ta fram nationella riktlinjer för vården av personer med psoriasis. I uppdrag ingår också att genomföra insatser för att utvärdera hälso- och sjukvården för personer med kroniska sjukdomar och att stödja implementeringen av sjukdomsförebyggande metoder. Därutöver ska fördela statsbidrag till relevanta organisationer för insatser som bidrar till bättre vård för dessa patienter. Insatserna ska ha koppling till det patientnära arbetet och utgöra modeller som enkelt kan omsättas i praktisk hälso- och sjukvård eller bidra till att utveckla patienternas kompetens och möjlighet att aktivt delta i vård och behandling. Regeringen har även ingått en överenskommelse med Kommuner och Landsting om insatser för en bättre vård för personer med kroniska sjukdomar. I överenskommelsen ingår insatser för att främja patientcentrerade arbetssätt och uppföljning av patientresultat i primärvården. Vidare ska Kommuner och Landsting i nära samarbete med landstingen främja spridningen och tillämpningen av nationella riktlinjer och kliniska behandlingsrekommendationer för ett stort antal kroniska sjukdomar. Sammantaget gör regeringen bedömningen att dessa insatser bidrar till utvecklingen av en bättre vård för personer med olika kroniska sjukdomar, däribland psoriasis. 155 (M): Jag tackar ministern för svaret. Jag har valt att fokusera den här interpellationsdebatten på psoriasis, eftersom har fått i uppdrag att utveckla nationella kunskapsstöd för bland annat psoriasis. Det är en av de vanligaste kroniska sjukdomarna i , och det är mellan 250 000 och 300 000 personer som lever med psoriasis. Många är i arbetsför ålder, och för drygt hälften har sjukdomen debuterat . Ett stort problem för patienterna är bland annat att det inte finns individuella vårdplaner. Man generaliserar och prövar likadant för alla patienter. Jag återkommer till det senare med exempel, bland annat en berättelse från en ung flicka om hur hennes behandling inte specificerades efter hennes eget behov utan efter hur det såg ut generellt. I en nyligen publicerad rapport från kan man läsa resultaten av en enkät där patienterna själva fått ge svar om sina symtom och besvär. lider av ledbesvär, och har övervikt. Det finns alltså en mängd olika andra symtom och diagnoser i den här systemsjukdomen, som man kan kalla det. Det som kan hjälpa människor som har den här diagnosen att komma tillbaka till arbete och studier är bland annat moderna biologiska behandlingar. Det är de som ger bäst resultat. Men ofta strandar det på att landsting tycker att de är för kostnadskrävande. De ställs då i direkt relation till traditionell behandling, och man tittar bara på kronor och ören. Men visar de nya behandlingsformerna betydligt snabbare förbättringar hos patienterna, och med tanke på de kostnader för sjukhus- och primärvårdsbesök som också måste räknas in i kostnaden för läkemedlen blir det betydligt större ekonomisk effektivitet, eftersom man inte behöver gå till sjukvården lika ofta som om man har de traditionella läkemedlen. Borde det inte vara självklart att alla med till exempel psoriasis får samma möjlighet till effektiv behandling och individuell vårdplan? Och borde inte syftet med behandling vara att varje människa ska kunna ta aktiv del i samhället utifrån sina förutsättningar genom att till exempel studera eller arbeta? Det är ett par av de frågor som jag vill att ministern tar vidare i debatten. Det viktigaste av allt som finns bortom siffrorna och samhällets utgifter är det mänskliga lidandet. Många lever helt isolerade och blir förtidspensionerade när vi behöver få varenda människa ut i arbete. Även depressioner förekommer. Av dem som svarade i enkäten har uppgett att de lider av depression. Livskvaliteten påverkas i hög grad av sjukdomen. De vill inte visa sig ute därför att det syns på huden och så vidare. Detta är en stor fråga. Det är många unga människor som drabbas av sjukdomen. De får väldigt olika hjälp, inte utifrån vad de har för symtom i sin sjukdom utan utifrån hur eller regionen ser på det utifrån ekonomiska aspekter. I en annan undersökning uppgav att de inte har diskuterat målet med behandlingen med sin läkare. Det är också en sådan sak som jag skulle vilja att ministern kommenterar. 156 Statsrådet (S): Tack, , för interpellationen! Jag ska börja precis som i mitt svar i inledningen med att ta min utgångspunkt i arbetet med de kroniska sjukdomarna. Jag tror nämligen att vi måste inse att svensk hälso- och sjukvård står inför en enorm utmaning som egentligen kräver att vi genomför en kulturförändring av hela hälso- och sjukvårdssektorn. Jag tror att man övergripande kan beskriva utmaningen ungefär så här. Bilden hos en stor del av allmänheten och kanske hos en del som jobbar inom hälso- och sjukvården och säkert en del hälso- och sjukvårdspolitiker är att i svensk hälso- och sjukvård är patienter som har drabbats av en infektion, brutit ett ben eller råkat ut för en olycka. De kommer till ett sjukhus, får behandling och går förhoppningsvis därifrån friska. Så har sjukvården sett ut . Men vi vet att den inte gör det längre, och den kommer definitivt inte att göra det . går 80–av hälso- och sjukvårdens resurser till patienter som lider av kroniska sjukdomar. Det är patienter som kanske aldrig kommer att lämna hälso- och sjukvården friska, utan de kan behöva en livslång relation till våra hälso- och sjukvårdssystem. Det kan dessutom vara så att en patient som till exempel lider av psoriasis upptäcker att när den träffar en läkare är det patienten som vet bäst och mest om sjukdomen och inte läkaren. Frågan vi måste ställa oss är: Är svensk hälso- och sjukvård anpassad för att möta den här typen av patientgrupper? Är svensk hälso- och sjukvård anpassad för att ta vara på den kunskap och erfarenhet som till exempel en patient med psoriasis besitter? Svaret på den frågan är nej. I alldeles för liten utsträckning är sjukvården anpassad för dessa. Det är i ljuset av det som man ska se satsningen på en förbättrad vård för människor som lider av kroniska sjukdomar. talar om att många patienter som lider av psoriasis upplever att sjukvården generaliserar. De får en fit-all-lösning oavsett vilka individuella besvär de har av sjukdomen. Det är en beskrivning som också andra patientgrupper som lider av kroniska sjukdomar kommer med. Nyckeln till detta är att ställa om hälso- och sjukvården i en riktning där vi kan erbjuda en mer patientcentrerad vård. En patientcentrerad vård innebär att man utformar processer och behandlingar utifrån de individuella behov som varje patient har. Men man tar också i högre utsträckning vara på de kunskaper och erfarenheter som patienterna själva besitter. På det sättet skapar man en vård som i mycket större utsträckning bidrar till att skapa värden för enskilda patienter som dagens vård kanske inte kan. Vi bidrar också till att skapa en hälso- och sjukvård som förmodligen kommer att använda sina resurser mycket mer effektivt. Därmed kan vi både höja kvaliteten och hjälpa betydligt fler människor och inte minst dem som lider av psoriasis. 157 (M): Det är väldigt bra att ministern tar upp patientcentrerad vård. Vi som har varit landstingsråd – som sitter här i kammaren har också varit det – har talat om patientcentrerad vård i säkert två decennier. Men definitionen av det ser väldigt olika ut. Det har mest blivit ett begrepp som har varit lite inne eller lite trendigt: ska vi ha patienten i centrum. Det finns sådana strukturer inom hälso- och sjukvården som gör att det är oerhört svårt att verkligen få det så. Jag vet att vi har en gemensam strävan om att få det dit. Det stämmer också att patienten ofta har mer kunskap än vad hälso- och sjukvården har om sin egen sjukdom. Vi har tillgång till internet och många databaser som man kan ta del av. Det ställer förstås också nya krav på hälso- och sjukvården. Kronikerna finns även inom andra områden. Cancersjukdomar som var dödliga är kroniska tillstånd bara människor får sin behandling regelbundet. Det är många patienter som vittnar om att inte är så flexibel att den klarar av när kronikerna måste ha sin behandling en gång . De ska antingen vara heltidssjukskrivna eller så ska de jobba heltid. Hela socialförsäkringssystemet måste också ändras utifrån nya medicinska framgångar, framsteg och rön. Att jag väljer att lyfta upp psoriasis som en sådan systemsjukdom är att det är många som får den och som blir förtidspensionärer i stället för att de med rätt behandling, patientfokuserad behandling, kan arbeta utifrån sin förmåga kanske i varje fall. De skulle då finnas med i ett inkluderande samhälle på ett helt annat sätt. Låt mig berätta om . Hon fick psoriasis som tioåring. Hela hennes värld förändrades från till en annan med skola, fritid och så vidare från att vara frisk till att vara sjuk. Ingenting var normalt längre. Hon fick bland annat avsluta sin simkarriär. Den behandling och hjälp hon erbjöds var att smörja sig med starka kortisonkrämer . Det var fruktansvärt obehagligt och väldigt planerande för en ung person. Ingen tog hennes sjukdom på allvar. Först erbjöds hon behandling med biologiska läkemedel. mår hon mycket bättre och kan börja leva fullt ut. Måste alla patienter vänta så länge? De ska inte behöva genomgå exakt samma behandlingstrappa 10–för att det inte finns behandlingsmål. Där har vi pudelns kärna. Det måste finnas individuella behandlingsmål för varje patient. Diagnosen är en diagnos, men varje människa är unik. Då måste man kunna skruva behandlingsmålen och utvärdera . Har det gett effekt? Det finns naturligtvis läkare som jobbar så. Men de patienterna är lyckligt lottade för att de har kommit till en sådan bra hälso- och sjukvård som ger patienterna en patientcentrerad behandling. Det är ett jättestort systemskifte som måste till utifrån att vi har 80–som blir kroniker av sina diagnoser. Eftersom det är så många som är kroniker blir den satsning som regeringen gör väldigt urvattnad på så pass många människor. Jag skulle vilja ha en liten kommentar från ministern om hur det ser ut framåt. Kommer man att samverka och samla alla goda krafter för att få till det systemskifte som måste ske? 158 Statsrådet (S): tar upp att behandlingen ser väldigt likartad ut oavsett vilka individuella symtom eller behov man som patient har. Det är en av de stora anledningarna till att det behövs nationella riktlinjer på området. Det är precis som säger. Hos vissa läkare eller inom vissa delar av sjukvården kan man få en alldeles utmärkt behandling. Ofta hänger det ihop med att det där finns kunskap om i det här fallet psoriasis. Det finns kunskap om den senaste forskningen och vilka behandlingsmetoder som står till förfogande. Det finns därmed också ett engagemang för att engagera sig i patienterna som lider av psoriasis. Ska vi på allvar kunna skapa en mer jämlik vård tror jag att den går via att bland annat sprida kunskapen över hela landet och hela sjukvårdssektorn. De nationella riktlinjer som tas fram gör det också, med en stark medverkan från patientgrupper, för att man tidigt ska få in patienternas perspektiv och inte, som i den mer traditionella sjukvården, låtsas att patienten är något slags objekt som kanske kommer in någonstans på slutet i den här typen av processer. Den satsning som vi gör just på patienter som lider av kroniska sjukdomar och för att förbättra vården handlar mycket om den kunskapsspridningen, att öka medvetenheten och synliggöra strukturer inom hälso- och sjukvården. Den här regeringen har mycket tydligt sagt att om målet är att genomföra en kulturförändring i svensk hälso- och sjukvård, med syfte att skapa en mer patientcentrerad vård, då kommer det naturligtvis inte att räcka med en enskild överenskommelse, utan detta måste genomsyra hela politiken. Ett område som den här regeringen har identifierat vid sidan om att sprida kunskap via till exempel nationella riktlinjer är kompetensförsörjningen inom hälso- och sjukvården. Vi vet att om det inte finns tillräckligt med personal i vården som hinner sätta sig in i senaste rön och de riktlinjer som kommer från , än mindre hinner organisera upp arbetet på ett sådant sätt att patienten verkligen ställs i centrum, eller för den delen om det inte finns specialister som skulle kunna bidra till att exempelvis förbättra vården för människor som lider av psoriasis, då spelar det nästan ingen roll vilka nationella riktlinjer eller andra kunskapsstöd som man sprider. Därför har regeringen bland annat satsat en professionsmiljard, som kommer att löpa på , som syftar till att stödja insatser inom hälso- och sjukvården som leder till att sjukvårdens kompetensförsörjning förbättras. Vi gör det med utgångspunkt från att det inte kommer att räcka med att bara utbilda fler sjuksköterskor eller fler läkare och att det inte kommer att räcka med att bara se till att de som jobbar inom svensk hälso- och sjukvård orkar och vill stanna kvar, utan vi måste också se på hur vi använder våra personalresurser på ett mycket mer effektivt sätt. Därför har vi i professionsmiljarden fokuserat på e‑hälsoarbetet.