prot · H30972 · 2016-03-01 00:00:00 — Jag delar dock bedömning att mer behöver göras. 169 (S): I sitt svar berör nästan uteslutande utbildningsinsatser som verktyg för att förbättra skolledares förutsättningar att utöva sitt pedagogiska ledarskap. Det är också huvudinriktningen i utredningsbetänkandet, Rektorn och styrkedjan, som utbildningsministern hänvisade till. Jag tycker att frågan som vi nu debatterar här kan anläggas lite fler perspektiv än så. Först och främst tycks vi vara överens om att skolledare har en nyckelroll för utbildningens kvalitet och utveckling. Vi har identifierat skolledarrollen som en nyckel till framgång. Ur ett verksamhetsperspektiv, det perspektiv som säger att skolledaren är viktig för skolans utveckling och kvalitet, tycks fortbildningsinsatser och befattningsutbildning vara rimliga verktyg för rektorn att stärka sin inre trygghet och sin kompetens för att agera inom ramen för det pedagogiska ledarskapet. Det handlar om att stärka professionen, att förstå sin roll i ett komplext system på ett mer nyanserat sätt och att bygga sig större nätverk. Det finns många fördelar rent verksamhetsmässigt. Det andra perspektivet som jag tänker att man måste ha på den här frågan handlar mer om yttre faktorer. Det är alltså ett arbetsmiljöperspektiv. Det saknar jag helt i utbildningsministerns svar. Vi har en skolledarkår i landet som omsätts snabbt, som överväger att lämna yrket, som har talrika enheter och som har ett komplext och svårbalanserat uppdrag. Skolledare är ofta sjukskrivna till följd av arbetsrelaterad stress, beskriver sig själva som stressade när den statliga utredaren frågar och så vidare. Det är ganska många indikationer på bristande arbetsmiljö, i ganska många olika utredningar från alltifrån facket till till inspektionen till statliga utredningar. Då tänker jag att vi behöver acceptera det som en systemfråga. Om vi accepterar det som en arbetsmiljöfråga och en systemfråga verkar det inte helt rimligt att föreslå fortbildning som den medicin som ska bota sjukan. Det är lika orimligt som att tänka att fortbildning för personalen skulle lösa det strukturella arbetsmiljöproblemet med delade turer i vård och omsorg. Utbildningsministern säger som avslutning i sitt svar att han delar min bedömning att mer behöver göras. Min följdfråga är alltså enkel: Vad skulle det kunna vara? 170 Utbildningsminister (MP): gör en beskrivning som många har gjort av den utredning som professor gjorde, Rektorn och styrkedjan. Den går ut på att analysen var viktig men att förslagen om fortbildning inte räckte för att täcka upp analysen. Det är en rimlig synpunkt som har kommit in från många remissinstanser. Men om jag ska komplicera bilden något är den argumentation som professor har i utredningen, om varför fortbildning också kan vara ett svar på åtminstone en del av de strukturella problem som utredningen belyser, och det som beskriver två paradoxer. Den första paradoxen är att vi har en skollag som i grunden ger rektorer möjlighet att delegera alla arbetsuppgifter utom just det pedagogiska ledarskapet. Ändå är det det pedagogiska ledarskapet som man som rektor menar att man inte har tid till. Det är klart att det finns en paradox i hur lagen ser ut och vilka förutsättningar man som rektor upplever att man har att arbeta utifrån enligt lagen. Den andra paradoxen är att kan se i sina undersökningar att även rektorer som fått mer personal för avlastning, administrativ och annan personal som man kan delegera till, i flera fall upplever att de har lika lite tid kvar till det pedagogiska ledarskapet även med den personalen. Man fortsätter att ha de administrativa uppgifterna och förväntningarna på sig att genomföra dem snarare än det pedagogiska ledarskapet. Det är de två paradoxerna som gör att mycket av svar är fortbildning. Det ska sägas att det inte bara handlar om fortbildning av rektorer utan lika mycket av politiker, förvaltningschefer och andra i styrkedjan som behöver kunna skollagen minst lika väl som en rektor. Med det sagt och med den förklaringen till den utredning som vi nu bereder vill jag ändå svara mer konkret på fråga om vad jag menar när jag säger att mer kan behöva göras. Det är precis den typen av diskussioner vi för med parterna inom den nationella samlingen för läraryrket. När det handlar om rektorer tror jag att man samlas ganska mycket om tre delar. Det handlar om tid för rektorsuppdraget, det handlar om mandat till rektor och det handlar om stöd i rektorns uppgift. När det gäller tiden återkommer vi till att för att rektorer ska få mer tid för sin uppgift måste det rensas i arbetsuppgifter som ligger på rektorerna och säkerställas att det finns fler anställda som kan göra jobbet, att det finns tillgång till administrativ och annan personal. I rensandet är det ungefär samma saker, som vi har makt över från statligt håll, som tynger rektorns uppgift och som tynger andra personalkategorier, framför allt lärare. Om man minskar på de nationella proven, digitaliserar dem, ökar det också rektorns tid så som arbetet är organiserat på många skolor. Om vi förbättrar reglerna för särskilt stöd och kan koppla bort rektorn från en del av de uppgifterna innebär det också att det på ett annat sätt kan ges mer tid för det pedagogiska ledarskapet. Det är två rensningar i arbetsuppgifter som vi kan stå för från statens sida och som befriar tid för rektorn. De statliga satsningarna på fler anställda hör såklart också dit. När det gäller mandatet tror jag – och jag skulle gärna vilja utveckla det senare – att den satsning vi gör, inom Samverkan för bästa skola, på skolor som har särskilt tuffa förutsättningar är ett gott sätt för att inom ramen för nuvarande bristande styrkedja ändå kraftigt stärka rektorerna och rektorers förutsättningar för att jobba på de tuffaste skolorna. Det görs genom att deras arbetsuppgifter samlas i en handlingsplan där staten och huvudmannen tillsammans står bakom åtgärder som man vill se genomförda och som har stöd i forskning eller erfarenhet. När det gäller stödet ser vi att flera av de nationella skolutvecklingsprogram som regeringen har beställt och som nu genomför riktas just till rektorn och rektorns arbetssituation. 171 (S): Jag vill tacka för det uttömmande svaret. Styrkedjan som begrepp ger en något förenklad bild av hur skolan styrs. Egentligen omfattar det bara de formella delar som vi kan påverka i det här huset och i förvaltningsled och så vidare. Som utbildningsministern pekar på finns det också mer svårfångade och informella styrningar, såsom kultur och förväntningar på ledarskap, som svårligen låter sig beskrivas inom begreppet styrkedjan. Men i mitt fortsatta resonemang är styrkedjan, i den betydelse som utbildningsministern använde i sitt första svar, ändå rimlig att använda. Skolledarens roll är komplex. Det har vi konstaterat tidigare. Det kommer sig delvis av hur styrningen av skolans uppdrag fungerar. Styrkedjan är inte rak. Skolledaren är i princip en statlig företrädare i viss mening och är direkt utförare av skollag och läroplan. Vi har också indirekta regleringar som skjuter vidare ansvaret via huvudmannen till skolledaren. Skolledaren är i många fall primär chefstjänsteman eller vd i ett privat företag. De rollerna är trixiga att balansera. Skolledaren har, som utbildningsministern påpekat, i lagstiftning fått mandatet att forma skolans inre organisation som man själv bedömer lämpligt. Det ställs givetvis mot omgivningens förväntningar. De som dristar sig till att ha förväntningar på vad skolledaren bör göra är alltifrån föräldrar till politiker, elever, förvaltning, medier, allmänhet – i stort sett alla. förfogar skolledaren inte över medlen att göra det, i alla fall oftast inte. Målen för verksamheten är också så omfattande och tolkningsbara att det är svårt att veta var uppdraget börjar och var det slutar. mäts verksamheten av externa aktörer på längden och tvären – inspektionen, , huvudmännen, och medier. Till och med facken ger sig på att uttala sig om skolors kvalitet utifrån mätningar som de själva gör. Styrkedjan gynnar inte förtroendet eller tilliten. Det är en slutsats som jag vill minnas att drog i sin analys. Bristande förtroende är ett problem med det här sättet att styra skolan. Jag tänker att en skolledare skulle ha rimliga förutsättningar att balansera det komplexa uppdraget om skolledaren ägde sin profession och kände sig betrodd, om styrkedjan präglades av förtroende mellan nivåerna. Det gör den inte. Vad ämnar utbildningsministern göra åt det? 172 Utbildningsminister (MP): Jag delar verkligen bilden; när vi har en svag eller rent av bristande styrkedja i svensk skola är det ytterst eleverna som drabbas, men det finns nog ingen som är så utsatt i systemet som just rektorn, eftersom rektorn möts av så många och motstående förväntningar från olika håll. Ska man vända det och bygga mer av tillit – använde begreppet förtroende – och bygga en ansvarskultur, vilket är kännetecknande för internationella skolsystem som lyckas väl liksom skolor och huvudmän i som lyckas väl, tror jag att vi behöver göra systemförändringar i uppbyggnaden av den svenska skolan och den svenska styrkedjan. Det är anledningen till att regeringen har kallat på en skolkommission där forskningen och professionen sitter företrädda och har möjlighet och fria mandat att lägga fram förslag på de styrningsförändringar och andra förändringar som behövs för att skapa ett mer likvärdigt skolsystem och en mycket tydligare ansvarsfördelning. När alla i det svenska skolsystemet vet var deras ansvar börjar och slutar kan man bygga den ansvarskultur som behövs. Kan vi därmed inte göra någonting förrän vi inväntat betänkanden? Det första kommer , det andra . Jo, det kan vi! Det var därför jag delade upp mitt förra inlägg enligt de åtgärder vi vidtar för tidigt mandat och stöd. Jag skulle vilja utveckla en av de åtgärderna, nämligen samverkan för bästa skola, som riktar sig just till de skolor som har de tuffaste förutsättningarna och som har svårast att ge eleverna möjlighet att nå målen. En vanlig och återkommande situation på de skolorna är att man har rektorer som sitter . Man har ett väldigt snabbt utbyte av rektorer. Det är som rektor väldigt svårt att få det mandat som behövs för att kunna jobba vidare. Precis som beskriver handlar det om att de har mängder av olika förväntningar på vad de ska göra i sin uppgift, vilket i slutändan gör det mycket svårt att bedriva ett fungerande skolutvecklingsarbete. Det blir en skola som inte ger det bästa till eleverna därför att den som har ansvar för att göra det måste brottas med olika förväntningar och olika maktsfärer som styr över skolan. Det handlar om politiker, eller motsvarande inom friskolesystemet, och därtill förvaltning, föräldrar, medier, elever och statens olika organ. Det vi såg att vi behöver göra på de här skolorna – i vårt fall i väntan på tydligare styrningsförändringar, och sannolikt även efter dem – när man har situationen att det är svårt eller hart när omöjligt att fungera som rektor är att samla staten och huvudmannen bakom en gemensam handlingsplan kretsande kring åtgärder som man ger rektorn mandat att genomföra, åtgärder som man har sett fungerar i andra delar av skolsystemet och som har stöd i empiri eller forskning. Det blir helt enkelt ett slags avtal mellan staten och huvudmannen som rektorn får möjlighet att genomföra. Förslaget utarbetades ursprungligen av bland annat efter den kritik man haft mot hur Skolinspektionen och fungerat mot skolor. Det här börjar rulla ut . De första avtalen är tecknade. Avtalen går, med skiftande förutsättningar, ned på enskild skolnivå för huvudmannen och kompletteras med nya avtal för de skolor som tar på sig den växande uppgiften att ta emot många nyanlända . Ett hundratal avtal kommer att slutas mellan staten och huvudmännen . Jag tror att det är så här man måste jobba med de skolorna för att möta den problembild ger av skiftande förväntningar. Då finns det en tydlig förväntan på rektorn att förhålla sig till och en möjlighet att sortera andras förväntningar. Det kan ge svar gentemot rektor, medier och även de egna lärarna när det behövs. 173 (S): När jag talar om olika perspektiv menar jag inte att man ska sortera bort elevperspektivet. Det är viktigt för mig att understryka det. Men ur ett elevperspektiv är det viktigt att förutsättningarna för rektorns pedagogiska ledarskap fungerar. Då ser jag tre perspektiv som samverkar. Det handlar om styrning, verksamhetsfokus och arbetsmiljöfokus. Jag skulle vilja be om ett förtydligande. I det inledande svaret fanns det några lite kryptiska formuleringar om Lärarlönelyftet. Jag skulle bara vilja få detta klarlagt. Ministern talade om ”lärare i ledande befattning” samt om ”andra uppgifter av pedagogisk natur”. Betyder det att skolledare omfattas av Lärarlönelyftet? Jag tänker mig att utbildningsministern gärna vill förtydliga det. Hur det än är har jag egentligen inte så mycket mer att tillföra. Det handlar om styrning, arbetsmiljö och verksamhet. Låt oss skapa rimliga förutsättningar för gott pedagogiskt ledarskap! 174 Utbildningsminister (MP): Jag tackar för interpellationsdebatten. Jag ska förtydliga de kryptiska meningarna, som är direkt tagna ur förordningen om Lärarlönelyftet. Nej, man kan inte säga att skolledare per se omfattas. Däremot har man rättat till ett stort problem som vi menar finns i karriärtjänsterna, och som såklart blir mycket större när det inte handlar om nya tjänster, nämligen att lärare som tar en ledande befattning, det vill säga lärare som blir skolledare, inte ska vara utestängda. Om man är lärare och blir skolledare ska det inte vara så att de statliga medel som finns plötsligt tas bort. Det blir ett väldigt märkligt sätt att kommunicera till lärare som väljer att utvecklas i sin profession genom att bli skolledare. Detta har vi rättat till i Lärarlönelyftet. Däremot ska det sägas – och det var det jag underströk – att Lärarlönelyftet, som i genomsnitt motsvarar 3 000 per individ i skolan som träffas av det, inte är det som kan rätta till att skolledare tjänar så mycket mindre än andra chefer. Huvudmännen måste ta ett mycket större ansvar för rekryteringen av skolledare, också vad gäller investering i lön, och det är vi väldigt tydliga med. Det finns ingen statlig satsning som kan hjälpa till, utan där måste man ta det grundläggande huvudmannaansvaret. sammanfattar med orden styrning, verksamhetsfokus och arbetsmiljöfokus. Jag upplever att det är det vi har hållit oss till. Jag kan dela upp det jag säger utifrån det. Styrning handlar om att vi måste förstärka styrkedjan. Det är ett av grundläggande uppdrag. Samverkan för bästa skola är ett sätt att göra det just nu för de skolor som har det allra tuffast. Verksamhetsfokus är något som de nationella skolutvecklingsprogrammen har, och detta fokus kommer att bli mycket tydligare för skolledare som har möjlighet att ta del av dem. Arbetsmiljöfokus handlar om att rensa i arbetsuppgifter, se till att det finns tid för det pedagogiska ledarskapet och inse att de statliga satsningar vi gör på mer personal måste kunna leda till att man utifrån skolans lokala förutsättningar anställer den personal som man ser är nödvändig för att skolan ska kunna utvecklas. Så har vi till exempel konstruerat lågstadiet. Överläggningen var härmed avslutad. § 25 Svar på interpellation 2015/16:414 om sexuellt våld inom psykiatrin 175 Statsrådet (S): har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta för att komma till rätta med de problem som finns inom den psykiatriska heldygnsvården, hur jag ska säkerställa en långsiktig utveckling av den psykiatriska heldygns- och tvångsvården samt om jag avser att ta initiativ till något tilläggsdirektiv till den pågående utredningen. Psykisk ohälsa är en av regeringens mest prioriterade frågor inom hälso- och sjukvårdsområdet. avsätts betydande statliga resurser till kommuner och landsting genom årliga överenskommelser mellan staten och Kommuner och Landsting. Den överenskommelse som slutits omfattar 845 miljoner. Syftet med överenskommelsen är att stimulera utvecklingsarbete och skapa bättre förutsättningar för lokala och regionala analyser av de utmaningar som respektive län står inför. Det handlar också om att identifiera behov och utvecklingsmål lokalt och regionalt samt att förbättra ungas psykiska hälsa. Analysen ska resultera i målsättningar inom fem fokusområden och lokala eller regionala handlingsplaner för att nå målen. Här skapas unika möjligheter för målgruppsanpassade regionala satsningar. Jag ser mycket allvarligt på de uppgifter som har framkommit i . Det är, precis som interpellanten framhåller, en grundläggande uppgift för samhället att skydda barn och vuxna mot alla former av sexuella kränkningar. Att säkerställa en god vård och garantera patientsäkerhet är i hög grad ett ledningsansvar som vilar på sjukvårdens huvudmän. Jag vill i detta sammanhang lyfta fram det stöd som har tagit fram för att säkerställa en god kvalitet i vård och omsorg, nämligen föreskrifter och allmänna råd om ledningssystem för systematiskt kvalitetsarbete. Brister i det systematiska kvalitetsarbetet ökar risken för att den typ av händelser som interpellanten pekar på kan uppstå. Det är därför av yttersta vikt att dessa bestämmelser hålls levande på alla nivåer i vården. för vård och omsorg fyller här en viktig roll, men det grundläggande ansvaret för att upprätthålla en hög medvetenhet om olika risker vilar på ansvariga ledningsfunktioner. Vidare är det min bedömning att den långsiktiga utvecklingen av psykiatrin kan stimuleras genom det arbete som det inrättade Rådet för styrning med kunskap bedriver. Rådet behandlar strategiskt viktiga frågor som bidrar till att rätt kunskap når fram till huvudmän och profession på deras villkor. Det handlar om kunskap som bidrar till god kvalitet i vård och omsorg till nytta för patienter och brukare. I rådet ingår nio myndigheter, och generaldirektör är ordförande. Enligt förordningen (2015:155) om statlig styrning med kunskap avseende hälso- och sjukvård och socialtjänst ska den statliga styrningen med kunskap i fråga om hälso- och sjukvård och socialtjänst vara ett stöd för huvudmännen – kommuner och landsting – och professionen. Rådet ska verka för att styrningen med kunskap blir ett stöd för huvudmännen och professionen och att den är samordnad, effektiv och anpassad till deras behov. Rådet ska även verka för att ta med patienters och brukares synpunkter och erfarenheter. Beträffande frågan om den nationella samordnarens direktiv och uppdrag vill jag peka på att det i direktiven till samordnaren tydligt framgår att samordnaren har i uppgift att främja erfarenhetsutbyte, samverkan mellan berörda aktörer och samordning mellan verksamheter hos samma huvudman. Samordnaren har också i uppdrag att fortlöpande identifiera utvecklingsbehov inom området och redovisa dessa till regeringen med förslag till åtgärder. Genom tillsättandet av den nationella samordnaren har regeringen således skapat en funktion för att kontinuerligt identifiera och lyfta fram de utmaningar den psykiatriska vården står inför och lämna förslag på förändringar som kan bidra till ökad kvalitet. 176 (L): Tack, sjukvårdsministern, för svaret! Det känns i mångt och mycket som om vi är helt eniga i grunderna om att den psykiatriska vården är och måste vara högprioriterad inom hälso- och sjukvården. Mycket görs också, precis som sjukvårdsministern beskriver det. Den fråga som jag tycker är väl värd att diskutera är om det räcker till och om det är tydligt nog för att ge de resultat som jag tror att vi båda är ”committade” till, så att säga. Psykiatrin är den enda verksamheten inom hälso- och sjukvården som har rätt och ibland skyldighet att vårda människor mot deras vilja, vilket naturligtvis är ett kraftigt ingrepp i integriteten. Det är något som väcker starka känslor. Vissa ser tvångsvården som ett uttryck för omsorg, medan andra pekar på faran, att det kan leda till övergrepp och övervåld. Alla är överens om att den kräver stora mått av eftertanke och medmänsklighet, liksom hög grad av rättssäkerhet. Konflikten mellan rätten och plikten att vårda med tvång är en brännande fråga som det är viktigt att vi som har någon form av ansvar ständigt begrundar och debatterar. Det får, som sjukvårdsministern så väl uttrycker det, aldrig bli till slentrian. Avsikten med min interpellation till ministern är att hålla igång dialogen kring viktiga psykiatrifrågor. debatterar vi vården av de allra svårast sjuka. Erfarenheterna från den somatiska sjukvården visar att alla sådana här rätt snabba och genomgripande utvecklingsprocesser som psykiatrin står i ställer stora krav på ledarskap, styrmedel och systematisk uppföljning. Vi kan alla drabbas av en psykiatrisk diagnos eller sjukdom, och någon som är nära oss kan drabbas. Men som patient inom psykiatrin blir man inte alltid bemött på samma sätt som andra, särskilt inte om man söker vård för någon kroppslig åkomma. Lägger man då till en otrygg vårdmiljö, vad händer då? Suicid sker i alltför stor omfattning. Läkare misstolkar ofta fysiska symtom hos psykiatripatienter, som om allt tillhör den psykiska sjukdomen. Detta gäller främst de allra tyngsta diagnoserna med de svårast sjuka. När det kommer rapporter som denna om rena övergrepp, otrygghet och slentrianmässig omvårdnad är det helt klart besvärande, för att uttrycka sig milt. Psykiatrin har ett ansvar för att se till hela människan. Med allt detta samlat: Det behövs bättre kunskap för att motverka attityder och stigmatisering. Det behövs mer forskning, och det behövs förbättrade läkemedel och förbättrade psykologiska terapier. I de rapporter som vi har sett kan det finnas ett mer eller mindre starkt inslag av att patienten får skylla sig själv – det är patienten som utmanar, patienten som ställer till, precis som det finns ansatser i den uppblossade debatten. Eftersom detta är kärnfrågor i vårdutvecklingen för psykiatrin kvarstår min fråga: Var anser ministern att tydligheten ligger i det utvecklingsarbete som har beskrivits, och var ligger styrningen i vården för de allra svårast sjuka? Det är ett vällovligt, mycket brett arbete, men var finns spetsen? Och vad har ersatt den långsiktighet i satsningar som olika regeringar har haft inom psykiatrin? 177 Statsrådet (S): Jag vill passa på att tacka för interpellationen. Det är, precis som interpellanten anför, mycket viktigt att ständigt hålla igång debatten och diskussionen om de här frågorna. Jag skulle också vilja ta tillfället i akt att påpeka att den överenskommelse som regeringen nu har slutit med Kommuner och Landsting delvis har andra kännetecken än de tidigare överenskommelserna på det här området. Jag tror att vi är ganska många som är överens om att trots att staten på olika sätt har engagerat sig i kampen mot psykisk ohälsa har insatserna varit av tillfällig karaktär. De har fokuserat på den specialiserade psykiatrin, och de har saknat det långsiktiga perspektiv som så väl behövs. Med stöd av de erfarenheter som har kunnat dras under har vi försökt göra annorlunda den här gången, se till att ha i de satsningar och överenskommelser som sluts och inte bara fokusera på den specialiserade psykiatrin utan också se på hur vi på allvar kan etablera tidiga insatser och ett förebyggande och till stora delar hälsofrämjande arbete. Vi tror nämligen – inte minst med utgångspunkt från de allra svårast sjuka patienterna – att vi måste komma in med tidiga insatser och jobba mycket mer förebyggande. En stor debattfråga har varit köerna till den specialiserade psykiatrin. Jag kan konstatera att många av de som befinner sig i de köerna aldrig skulle ha behövt stå där om de hade fått hjälp tidigare eller för den delen om det hade funnits ett förebyggande arbete på plats, så att man aldrig hade behövt utveckla någon psykisk sjukdom.