prop · H303148 · 2016-04-19 00:00:00 — Om beslutet om kvarstad har meddelats i samma medlemsstat som den där det ska verkställas, ska verkställighet ske enligt nationell rätt, om inte annat följer av förordningen. Om beslutet har meddelats av en domstol i och ska verkställas här ska således fordringsägaren inleda verkställighet av beslutet genom en ansökan om detta till (jfr 2 kap. 1 § UB). Innan ett beslut om kvarstad verkställs ska den myndighet som är ansvarig för verkställigheten se till att belopp som är undantagna från utmätning enligt dess nationella rätt, undantas från kvarstad enligt förord- ningen (artikel 31). Av förordningen följer att banken ska genomföra beslutet om kvarstad, dvs. säkerställa bankmedlen, utan dröjsmål när den tagit emot beslutet om kvarstad eller, om det följer av nationell rätt i den medlemsstat där beslutet ska verkställas, när den fått ett föreläggande om att bankmedlen ska säkerställas (artikel 24). Banken ska skydda beloppet och se till att det inte överförs eller tas ut, antingen genom att spärra beloppet på gäldenärens bankkonto eller genom att överföra beloppet till ett särskilt konto om en sådan möjlighet följer av nationell rätt. Endast de bankmedel som finns på bankkontot eller bankkontona när beslutet ska verkställas får beläggas med kvarstad. Finns det inte tillräckligt med bankmedel får inte ytterligare medel säkerställas vartefter de flyter in på bankkontot (artikel 24.6). Ska bankmedel på flera bankkonton beläggas med kvarstad ska medel som finns på sparkonton säkerställas först. Därefter ska medel på s.k. avistakonton, t.ex. lönekonton, säkerställas. När bankmedlen skyddats ska banken eller en annan enhet som är ansvarig för verkställigheten i medlemsstaten utfärda en förklaring, dvs. ett intyg, över hur stort belopp som har säkerställts och när det skedde. Förklaringen ska utfärdas från det att beloppet säkerställts på ett särskilt standardformulär (artikel 25.1). Om beslutet har verkställts i samma medlemsstat som den där det meddelades ska banken eller den verkställande myndigheten översända förklaringen till domstolen som meddelat beslutet om kvarstad och till fordringsägaren. Förklaringen ska skickas med rekommenderat brev med mottagningsbevis till fordringsägaren. Har beslutet däremot verkställts i en annan medlemsstat än den där det meddelades ska förklaringen skickas till den behöriga myndigheten i verkställighetsmedlemsstaten. Detta behövs dock inte om den behöriga myndigheten är samma myndighet som har utfärdat förklaringen (artikel 25.3). Den behöriga myndigheten översänder sedan förklaringen till domstolen som har meddelat beslutet om kvarstad och till fordringsägaren i enlighet med vad som gäller när ett beslut verkställts i samma medlemsstat som det har meddelats. När bankmedlen har skyddats och förklaringen har utfärdats ska gäldenären underrättas om åtgärden. Detta sker genom att gäldenären delges beslutet om kvarstad tillsammans med övriga handlingar som har åberopats till stöd för ansökan och förklaringen om att bankmedel har säkerställts (artikel 28). Har beslutet om kvarstad fattats av en domstol i samma medlemsstat som den där gäldenären har hemvist ska domstolen delge gäldenären beslutet i enlighet med nationell rätt. Har beslutet om kvarstad fattats i en annan medlemsstat än den där gäldenären har hemvist ska domstolen som har meddelat beslutet eller fordringsägaren, beroende på vem som enligt nationell rätt ansvarar för att inleda delgivningsförfarandet, skicka handlingarna som ska delges till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där gäldenären har hemvist. Den behöriga myndigheten ska sedan delge gäldenären i enlighet med nationell rätt. Om gäldenären har hemvist i en stat utanför EU eller i en medlemsstat som inte anslutit sig till förordningen ska delgivning ske i enlighet med nationell rätt om internationell delgivning. Om det behövs ska beslutet om kvarstad, ansökan om kvarstad och förklaringen som ska delges gäldenären översättas till det officiella språket i den medlemsstat där han eller hon har hemvist eller till ett annat språk som godkänts av den medlemsstaten (artikel 28.5). 2015/16:148 åberopats till stöd för ansökan om kvarstad behöver inte översättas om inte domstolen anser att det behövs för att gäldenären ska kunna ta till vara sin rätt (artikel 49.1). Vem som ska tillhandahålla översättningen och betala för den överlämnas till nationell rätt (beaktandesats 33). Har gäldenären invändningar mot ett beslut om kvarstad eller verkställigheten av beslutet kan han eller hon ansöka om rättsmedel (artiklarna 33 och 34). Gäldenären kan begära att beslutet om kvarstad ska ändras eller upphävas på grund av att förutsättningarna eller kraven för att meddela ett beslut enligt förordningen inte är uppfyllda eller beslutet inte har delgetts inom föreskriven tid eller handlingarna inte har översatts i enligt med de krav som följer av förordningen. Andra grunder för att beslutet ska ändras eller upphävas kan vara att belopp som överstiger beslutet om kvarstad inte har frigjorts av fordringsägaren, att fordringsanspråket som legat till grund för ansökan om kvarstad helt eller delvis har betalats eller att fordringsanspråket har ogillats genom dom eller att verkställigheten av ett avgörande som fastställer gäldenärens betalningsskyldighet har upphävts (artikel 33.1). Det finns också möjlighet för gäldenären att invända mot ställd säkerhet (artikel 33.2). Gäldenären kan också invända mot verkställigheten av ett beslut om kvarstad och begära att verkställigheten ska begränsas med hänsyn till att t.ex. belopp inte har undantagits från kvarstaden i enlighet med vad som följer av förordningen eller att verkställigheten ska upphävas på grund av t.ex. att bankkontot eller bankmedlen inte omfattas av förordningens tillämpningsområde. Som grund för att upphäva verkställigheten av ett beslut om kvarstad kan också åberopas att beslutet uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen, s.k. ordre public, i verkställighetsmedlemsstaten. Det finns också möjlighet för gäldenären eller fordringsägaren att begära att kvarstaden ska ändras eller upphävas på grund av att omständigheterna som låg till grund för beslutet har ändrats (artikel 35.1). Fordringsägaren och gäldenären kan också gemensamt begära att beslutet om kvarstad alternativt verkställigheten av beslutet ska upphävas på grund av att de kommit överens om att fordran ska regleras (artikel 35.3). Fordringsägaren kan också själv ansöka om att verkställigheten ska ändras för att anpassas till vad som följer av nationell rätt i verkställighetsmedlemsstaten om undantag från utmätning (artikel 35.4). Gäller ansökan om rättsmedel beslutet om kvarstad ska ansökan om rättsmedel ges in till en behörig domstol i den medlemsstat som har meddelat kvarstadsbeslutet (artikel 34). Riktar sig ansökan i stället mot verkställigheten av beslutet ska den ges in till behörig domstol i den medlemsstat där beslutet har verkställts eller, om det följer av nationell rätt, till behörig verkställande myndighet i den medlemsstaten (jfr 2 kap. 1 § UB). En invändning mot verkställigheten om att kvarstadsbeslutet uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen i verkställighetsmedlemsstaten kan dock bara prövas av domstol och inte av en verkställande myndighet (artikel 34.2). En ansökan om rättsmedel ska göras på ett standardformulär och för- Prop. 2015/16:148 farandet för att pröva ansökan regleras i förordningen (artikel 36). beslut som avser en ansökan om rättsmedel får överklagas av båda parter (artikel 37). Överklagandet ska göras på ett standardformulär. Förfarandet för överklagandet fastställs av nationell rätt. Förordningen innehåller även vissa bestämmelser om rätt för gäldenären att ställa säkerhet i stället för kvarstad (artikel 38) och tredje mans rättigheter (artikel 39). Det finns dessutom bestämmelser om juridiskt biträde (artikel 41) samt avgifter och kostnader för domstolar, myndigheter och banker. Slutligen finns vissa bestämmelser om skydd av personuppgifter och gallring av sådana uppgifter (artikel 47). 5En ny lag med kompletterande bestämmelser till kvarstadsförordningen Regeringens förslag: Bestämmelserna som kompletterar kvarstadsförordningen ska tas in i en ny lag. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör förslaget. Skälen för regeringens förslag Kvarstadsförordningen är direkt tillämplig i nationell rätt, vilket innebär att den varken ska eller får inkorporeras i eller transformeras till nationell rätt. Det kan dock behövas kompletterande bestämmelser på nationell nivå för att en EU-förordning ska kunna tillämpas i den nationella rättsordningen. Sådana bestämmelser behövs när det gäller kvarstadsförordningen. Förordningen innehåller t.ex. bestämmelser som kräver att medlemsstaterna utser en behörig myndighet och en behörig informationsmyndighet. Dessutom behövs bestämmelser som möjliggör att förordningen kan tillämpas fullt ut av svenska domstolar och myndigheter. Frågan är om de kompletterande lagbestämmelserna bör infogas i någon redan existerande lag eller om de bör samlas i en särskild lag. Ett alternativ är att föra in de kompletterande bestämmelserna till kvarstadsförordningen i lagen (2014:912) med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av vissa utländska avgöranden där andra kompletterande bestämmelser till vissa av EU:s förordningar tagits in. Lagen består dock i huvudsak av bestämmelser som rör förfarandet och verkställighet av utländska avgöranden. Några sådana bestämmelser blir inte aktuella med anledning av kvarstadsförordningen. Det finns därför skäl att i detta fall inte infoga de nya bestämmelserna i den lagen. 2015/16:148 Med hänsyn till att förordningen rör frågor om kvarstad finns även anledning att överväga om de nya bestämmelserna bör tas in i befintliga regelverk som reglerar frågor om säkerhetsåtgärder, t.ex. eller utsökningsbalken. Bestämmelserna i dessa regelverk utgår dock från svenska beslut om säkerhetsåtgärder som inte har några gränsöverskridande inslag. Reglerna i kvarstadsförordningen innebär inte någon förändring av den gällande svenska regleringen. Förordningen tillhandahåller i stället ett i förhållande till nationella kvarstadsåtgärder alternativt förfarande i de fall där det finns ett gränsöverskridande inslag. Till skillnad från gällande regelverk om kvarstad är dessutom förordningen begränsad till att endast omfatta kvarstad på bankmedel. De nya bestämmelser som krävs är således av en annan karaktär än den befintliga regleringen om säkerhetsåtgärder och då särskilt kvarstad. Det är därför inte lämpligt att införa de nya bestämmelserna i gällande regelverk. Mot denna bakgrund är det lämpligast att de bestämmelser som behöver införas för att komplettera förordningen i huvudsak tas in i en ny särskild lag. En sådan ordning ökar överskådligheten och underlättar för de som ska tillämpa förordningen. Lagen bör benämnas lag om kvarstad på bankmedel inom EU. Utöver detta behöver vissa följdändringar göras när det gäller och domstolarnas behandling av personuppgifter och sekretess för sådana uppgifter. Dessa ändringar bör föras in befintliga regelverk för sådana frågor i stället för i den nya lagen. I de fall hänvisningar görs till kvarstadsförordningen i lagförslagen i denna lagrådsremiss bör dessa vara dynamiska till sin karaktär. Bestämmelserna rör bl.a. vilka myndigheter som ska vara behöriga att pröva olika frågor enligt kvarstadsförordningen och vilka förfarandebestämmelser som dessa myndigheter ska använda när förordningen saknar bestämmelser eller hänvisar till att nationell rätt ska tillämpas. Det är därför ändamålsenligt att hänvisningen till EU-förordningen i dessa fall är dynamisk, dvs. avser förordningen i den gällande lydelsen. Det föreslås även bestämmelser av upplysningskaraktär, t.ex. en portalparagraf i kompletteringslagen och bestämmelser i och domstolarnas registerförfattningar, där hänvisningen är dynamisk. Hänvisningen kommer således att omfatta även eventuella ändringar i förordningen efter dess ikraftträdande. Detta hindrar dock inte att den nationella lagstiftningen kan komma att behöva ändras om förordningens innehåll förändras. När det gäller t.ex. utseende av behöriga myndigheter finns anledning att i samband med eventuella förändringar av förordningen uppmärksamma om ändringen i förordningen innebär att myndigheten ges nya uppgifter och överväga om den uppgiften lämpligen kan och bör anförtros den utpekade myndigheten. Regeringens förslag: Vid handläggning i domstol av en ansökan om kvarstad enligt kvarstadsförordningen ska bestämmelser om tvistemål där förlikning om saken är tillåten tillämpas, om inte något annat följer av förordningen. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Enligt utredningens förslag ska endast bestämmelser om tvistemål som rör kvarstad tillämpas. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna invänder mot förslaget. önskar att det klargörs om det är regler om tvistemål som ska användas för att avgöra vilka domstolar som är behöriga att pröva en ansökan om kvarstad enligt artikel 6.2 i förordningen och ett överklagande som avser ett beslut om att helt eller delvis ogilla en ansökan om kvarstad enligt artikel 21. önskar att det klargörs att den möjlighet som domstolarna har enligt 15 kap. 1 § RB att avslå en begäran om kvarstad också kan användas när det finns information om att sökanden redan har beviljats kvarstad enligt kvarstadsförordningen för hela den fordran som sökanden vill säkerställa. Skälen för regeringens förslag: Förfarandet för handläggningen av en ansökan om kvarstad regleras i huvudsak av kvarstadsförordningen. Saknas det regler i förordningen ska frågan regleras av nationell rätt i den medlemsstat där prövningen görs (artikel 46). Sådana bestämmelser kan t.ex. avse frågor om behörig domstol eller rättens sammansättning. Förordningen utgår från att prövningen av en ansökan om kvarstad ska göras i domstol. Eftersom behörig domstol enligt förordningen är knuten till behörigheten att pröva sakfrågan (artikel 6), dvs. det privaträttsliga fordringsanspråket, kommer prövningen av ansökan om kvarstad enligt förordningen i att ske i allmän domstol. Det innebär att tillämplig kompletterande processlag därför bör vara antingen (RB) eller lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen). Förfarandet enligt kvarstadsförordningen har vissa likheter med handläggningen enligt ärendelagen, t.ex. inleds förfarandet genom en ansökan (artikel 8) och handläggningen är som huvudregel skriftlig (artikel 9). Detta skulle tala för att ärendelagen bör väljas som kompletterande processlag. Till skillnad från handläggningen enligt ärendelagen är dock förfarandet enligt förordningen starkt formbundet. Dessutom syftar förfarandet, inte direkt men indirekt, till att slita en tvist mellan två parter med utgångspunkt från en händelse i förfluten tid. Detta talar för att bör användas som kompletterande lag i stället för ärendelagen. I finns dessutom redan bestämmelser för prövning av kvarstad i tvistemål. Det som vidare talar för att bör användas är kvarstadsfrågans nära samband med prövningen av fordringsanspråket, som i kommer att prövas enligt reglerna om tvistemål i . 2015/16:148 Mot denna bakgrund anser regeringen att övervägande skäl talar för att bestämmelser om tvistemål bör tillämpas vid prövningen av en ansökan om kvarstad enligt kvarstadsförordningen, i den utsträckning inte förfarandet är reglerat på något annat sätt i förordningen. Utredningen föreslår att användningen av regler ska begränsas till sådana bestämmelser om tvistemål som rör kvarstad. En sådan begränsning riskerar dock att bli alltför snäv, särskilt som förfarandet enligt förordningen inte helt överensstämmer med det svenska förfarandet för kvarstad. I stället bör bestämmelserna i om tvistemål göras generellt tillämpliga. Som Lagrådet påpekat bör det framgå av lagtexten att det är bestämmelserna om dispositiva tvistemål som ska användas. När det gäller vissa frågor står det klart att bestämmelser kommer att behöva användas, t.ex. när det gäller frågan om behörig nationell domstol att pröva en ansökan om kvarstad och ett överklagande av ett beslut om kvarstad, som pekar på. Även frågor om vilken typ av säkerhet från fordringsägaren som kan accepteras (artikel 12.3 jämförd med 15 kap. 6 § andra stycket RB som i sin tur hänvisar till 2 kap. 25 § UB) och frågor om domförhet kommer att prövas enligt regler. Något generellt eller uttömmande svar på i vilken utsträckning bestämmelserna i kommer att komplettera förordningen kan dock av naturliga skäl inte ges. En bedömning måste göras i varje enskilt fall av om förordningen ger utrymme att tillämpa nationella regler eller om frågan ska anses vara uttömmande reglerad där. Användningen av nationella bestämmelser får självklart inte strida mot förordningen eller syftet med den. efterfrågar ett klargörande av om ett beslut om kvarstad som har meddelats med stöd av förordningen kan ligga till grund för ett avslag på en nationell begäran om kvarstad enligt 15 kap. 1 § RB. Det kan konstateras att en ansökan om kvarstad enligt 15 kap.1 § RB får beviljas av domstolen om förutsättningarna enligt samma bestämmelse är uppfyllda. Den omständigheten att det finns ett beslut om kvarstad enligt kvarstadsförordningen får vägas in i bedömningen på samma sätt som övriga omständigheter som ligger till grund för prövningen. 6.2Information om gäldenärens bankkontouppgifter Regeringens förslag: ska vara informationsmyndighet enligt kvarstadsförordningen med behörighet att inhämta information om en gäldenärs bankuppgifter. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig över förslaget, bl.a. , och , är positiva till det. Skälen för regeringens förslag: Enligt förordningen ska det finnas en Prop. 2015/16:148 särskilt utsedd informationsmyndighet i varje medlemsstat som ska hämta in information om gäldenärens bankkontouppgifter (artiklarna 4.13 och 14). Medlemsstaterna är skyldiga att underrätta kommissionen om vilken myndighet som har utsetts att vara behörig i detta avseende (artikel 50.1 b). I avsnitt 6.2.2 föreslås att information om gäldenärens bankkontouppgifter i ska inhämtas genom att banker blir skyldiga att på begäran uppge om gäldenären har ett eller flera bankkonton hos dem. Denna metod överensstämmer i allt väsentligt med hur inhämtar information om en gäldenärs tillgångar hos en tredje man, t.ex. en bank, i ett verkställighetsärende. Hos finns det således erfarenhet och upparbetade rutiner, både inom myndigheten och i kommunikationen med banker, som kan användas för att utföra den informationsinhämtning som behöver göras enligt förordningen. Med hänsyn till detta framstår det enligt regeringens bedömning som mest ändamålsenligt att utse till behörig myndighet att inhämta information om gäldenärens bankuppgifter enligt förordningen. Inhämtning av information om gäldenärens Regeringens förslag: En bank ska vara skyldig att på begäran av uppge om en gäldenär har ett bankkonto hos begäran ska få förenas med ett föreläggande om vite. Frågan om utdömande av ett vite ska i enlighet med utsökningsbalk- ens bestämmelser prövas på talan av av den tingsrätt som enligt utsökningsbalken är behörig att pröva överklag- anden av beslut. Om ett vitesföreläggande inte följs ska kunna förelägga ett nytt vite även om det första vitesföreläggandet inte har fått laga kraft. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har några invändning- ar mot förslaget. anser att det bör övervägas om det finns behov av särskilda förfaranderegler för informationsinhämtningen. anser att banken, utöver uppgift om att gäld- enären har ett bankkonto hos den, även bör lämna närmare upplysningar om kontona, t.ex. vilken typ av konto det är. ifrågasätter behovet av en särskild författningsreglering och menar att skyldigheten redan följer av bestämmelserna om tredje mans upplys- ningsskyldighet i utsökningsbalken. Skälen för regeringens förslag: Enligt kvarstadsförordningen ska en ansökan om kvarstad innehålla uppgifter som gör det möjligt att identi- fiera den bank där gäldenären har ett eller flera bankkonton med bank- medel som ska beläggas med kvarstad (artikel 8.2 d). 2015/16:148 en förutsättning för att domstolen ska kunna bevilja en ansökan om kvar- stad enligt förordningen (artikel 19.2). Om fordringsägaren inte har till- gång till uppgifterna finns det möjlighet för honom eller henne att fram- ställa en begäran om att sådan information ska inhämtas. an ska framställas i ansökan om kvarstad (artikel 8.2 f). framställa en begäran är som huvudregel begränsad till fall där fordrings- ägaren har ett verkställbart avgörande beträffande fordringsanspråket (artikel 14.1). Om avgörandet ännu inte är verkställbart får en framställan ändå göras om särskilda förutsättningar är uppfyllda, bl.a. att det belopp som ska beläggas med kvarstad är betydande och att det är fara i Till stöd för begäran ska fordringsägaren ange de omständig- heter som gör att han eller hon tror att gäldenären har ett eller flera bank- konton i en bank i den medlemsstaten (artikel 14.2). Är begäran inte väl- grundad ska domstolen avslå den. I annat fall ska domstolen skicka be- gäran vidare till informationsmyndigheten i verkställighetsmedlems- staten, dvs. till den medlemsstat där fordringsägaren tror att gäldenären För att information om gäldenärens bankuppgifter ska kunna inhämtas uppställer förordningen krav på att medlemsstaterna ska se till att det i deras nationella rätt finns minst en metod för detta (artikel 14.5). ordningen anges olika metoder som medlemsstaterna kan använda sig av Medlemsstaterna kan t.ex. välja att införa en skyldighet för banker att på begäran av informationsmyndigheten uppge om gäldenären har ett bankkonto hos dem (artikel 14.5 a). välja att införa en rätt för informationsmyndigheten att få ta del av rele- vant information som andra myndigheter har i sina register eller på annat sätt förfogar över (artikel 14.5 b). En tredje metod kan vara att låta dom- stol förplikta en gäldenär att uppge i vilken eller vilka banker i medlems- staten som han eller hon har ett eller flera bankkonton med ett före- läggande som förbjuder gäldenären att ta ut eller överföra medlen som finns på de uppgivna kontona upp till det belopp som ansökan om kvar- stad avser (artikel 14.5 c). Förutom dessa tre särskilt angivna sätt medger förordningen även att medlemsstaterna använder sig av andra metoder Metoden måste dock på ett effektivt, ända- målsenligt och proportionerligt kostsamt eller tidskrävande sätt kunna bidra till tillgång till den relevanta informationen (artikel 14.5 d). I svensk rätt finns det en upplysningsskyldighet för bl.a. banker i ut- En bank är skyldig att på begäran av Kronofog- demyndigheten uppge om gäldenären har en fordran eller något annat mellanhavande med banken som kan ha betydelse för bedömningen av om tillgångar som kan utmätas (4 kap. 15 § UB). Det kan t.ex. avse upplysningar om bankmedel, bankfack eller egendom som banker har i har tillgång till i stort sett alla bankers kontaktuppgifter i sitt it-stöd. antingen elektroniskt eller brevledes. I brådskande fall utförs förfrågningarna även via telefon eller fax. Det kan konstateras att den ordning för informationsinhämtning från tredje man som följer av utsökningsbalken i allt väsentligt överensstäm- mer med metoden för informationsinhämtning enligt artikel 14.5 a i kvar- För en sådan metod finns således redan ett uppbyggt och beprövat system med väl upparbetade rutiner, både inom Krono- fogdemyndigheten och i kommunikationen med bankerna. Med hänsyn till detta och då dessutom föreslås vara behörig informationsmyndighet, anser regeringen, i likhet med utredningen, att det mest ändamålsenliga är att införa motsvarande ordning för informationsinhämtning enligt förordningen.