prop · H303197 · 2016-07-20 00:00:00 — 2015/16:197 framgår även att kommissionen har rätt att anta delegerade akter be- träffande utformningen av faktabladet. gäller ett mer begränsat krav på förhandsinformation för bostads- krediter än vad som gäller för de flesta konsumentkrediter. ning bedömdes motiverad bl.a. mot bakgrund av att flertalet kreditgivare i åtagit sig att följa en frivillig s.k. europeisk bolånekod. reglering ansågs vara bättre anpassad för bostadskrediter än den som föl- jer av konsumentkreditdirektivet (prop. 2009/10:242 s. 50 f.). ordning var också möjlig eftersom konsumentkreditdirektivet helt undan- tar bostadskrediter från tillämpningsområdet. Bolånedirektivets reglering om förhandsinformation innebär att denna särreglering inte kan upprätthållas. Skyldigheten att ge förhandsinforma- tion om bostadskrediter i det standardiserade behöver genomföras i svensk rätt. Detta bör lämpligen ske genom att nya bestäm- melser införs i konsumentkreditlagen i anslutning till andra bestämmelser Det ger konsumenten goda möjligheter att få kännedom om sina rättigheter. När det gäller tidpunkten för överlämnandet av det standardiserade , som ska ske innan konsumenten blir bunden av avtalet, är det lämpligt att använda samma uttryck som används i lagen när det gäller andra konsumentkrediter (jfr prop. 2009/10:242 s. 48). bör alltså överlämnas i rimlig tid innan avtal ingås. av betydelse för att konsumenten ska ges tid att bedöma lämpligheten av Enligt direktivet ska faktabladet dessutom lämnas utan onödigt dröjs- mål efter det att konsumenten har lämnat information om sina behov, sina preferenser och sin ekonomiska situation i enlighet med artikel 20. Artikel 20 innehåller uppgifter om vad som behövs för att näringsidkaren ska kunna göra en kreditprövning. Skyldigheten att utan onödigt dröjs- mål överlämna faktabladet inträder alltså först efter att konsumenten har lämnat uppgifter som näringsidkaren behöver dels för att kunna bedöma vilken kreditprodukt som kan vara aktuell för konsumenten, dels för en En bestämmelse med denna innebörd föreslås. Även när det gäller formen för överlämnandet av faktabladet bör samma uttryck användas som redan används i konsumentkreditlagen när det gäller andra krediter. bör alltså lämnas över i form av en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig Artikel 14.3 reglerar hur överlämnandet av det standardiserade EU- faktabladet förhåller sig till att näringsidkaren ger konsumenten ett bin- dande erbjudande om ett bostadskreditavtal. Även ett sådant erbjudande ska lämnas på papper eller något annat varaktigt medium, dvs. formkrav gäller som för faktabladet. Enligt direktivet ska konsumenten alltid få ett faktablad som överensstämmer med villkoren i det erbjudna ska åtfölja det bindande erbjudandet, om ett faktablad inte har lämnats. Om ett faktablad redan har lämnats, behöver ett nytt faktablad lämnas bara om villkoren i erbjudan- det skiljer sig från uppgifterna i det tidigare faktabladet. bestämmelser bör införas i konsumentkreditlagen. Enligt artikel 14.4 i bolånedirektivet har medlemsstaterna möjlighet att föreskriva att det standardiserade ska överlämnas före ett Syftet får antas vara att ge konsumenten möjlighet att överväga om han eller hon ska ingå avtalet. kräver direk- tivet att det införs en betänketid eller en ångerfrist (se vidare avsnitt 6.7). Under en betänketid har konsumenten möjlighet att jämföra och över- väga krediterbjudanden. Att därutöver införa ett krav på att det standard- iserade ska lämnas före ett bindande erbjudande bedöms inte nödvändigt eller ändamålsenligt. Ett sådant krav skulle kunna skapa onödiga hinder för konsumenter. Det är inte ovanligt att en konsument behöver ingå ett kreditavtal skyndsamt, t.ex. för att kunna för- värva en viss efterfrågad bostad. Något motsvarande krav bör därför inte införas i svensk rätt. De närmare detaljerna om det standardiserade och dess utformning bör lämpligen regleras i förordning. Det underlättar även en fortsatt hantering i svensk rätt av eventuella delegerade akter från kom- missionen i fråga om faktabladet. Förhandsinformation om bostadskrediter vid distanskommunikation Bolånedirektivet innehåller bestämmelser om information vid distans- avtal som samspelar med de regler som finns i direktiv /65/EG om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter (distansförsälj- ningsdirektivet). Bestämmelserna finns i artikel 14.7 och 14.10. Där framgår det att en näringsidkare som har överlämnat det standardiserade ska anses ha uppfyllt kraven på förhandsinformation enligt artiklarna 3.1 och 5.1 i distansförsäljningsdirektivet. Vidare fram- går att den beskrivning av en finansiell tjänsts viktigaste egenskaper som enligt distansförsäljningsdirektivet ska lämnas vid telefonförsäljning åtminstone ska omfatta en del av informationen i faktabladet. Distansförsäljningsdirektivet har i svensk rätt genomförts genom be- stämmelser i lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärs- lokaler (distansavtalslagen). Lagen innehåller bl.a. bestämmelser om för- handsinformation vid distansavtal om finansiella tjänster. Utgångspunk- ten är att en konsument även vid distansavtal om finansiella tjänster ska få information innan ett avtal ingås och att informationen ska tillhanda- hållas på ett varaktigt medium. Om medlet för distanskommunikation inte medger att informationen lämnas i en sådan form före avtalsslutet, ska informationen i stället lämnas i denna form efter det att ett avtal har ingåtts (3 kap. 3 §). Vid telefonförsäljning kan den information som ska lämnas före avtalsslutet begränsas, om konsumenten medger det. I sådana fall ska näringsidkaren ge konsumenten fullständig information på ett varaktigt medium efter avtalsslutet (3 kap. 4 §). När konsumentkreditdirektivet genomfördes i svensk rätt berördes samspelet mellan det direktivet och distansförsäljningsdirektivet. I kon- sumentkreditdirektivet finns nämligen också en bestämmelse om att en kreditgivare genom att överlämna ett standardformulär får anses ha upp- fyllt informationskravet enligt artikel 3.1 och 3.2 i distansförsäljnings- direktivet. Någon särskild bestämmelse om detta ansågs då inte nödvän- dig eftersom informationen i formuläret ansågs täcka den information som efterfrågas vid distansavtal av konsumentkrediter (prop. 2009/10:242 s. 49). Det finns inte skäl att göra en annan bedömning när det gäller genomförandet av artikel 14.7 i bolånedirektivet. 2015/16:197 standardiserade täcker den information som efterfrågas enligt distansavtalsdirektivet och någon särskild bestämmelse om detta behövs alltså inte. Konsumentkreditdirektivet ansluter, till skillnad från bolånedirektivet, till distansförsäljningsdirektivets bestämmelser om möjligheten att i vissa situationer underlåta att lämna förhandsinformation på ett varaktigt me- dium innan avtalet ingås. I konsumentkreditlagen genomfördes konsu- mentkreditdirektivet i denna del genom 8 § andra stycket. Bestämmelsen gäller dock inte för bostadskrediter. De särskilda bestämmelser om för- handsinformation som gäller för bostadskrediter innebär att informa- tionen ska ges i rimlig tid innan avtalet ingås och i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten (se 8 § fjärde stycket och prop. 2009/10:242 s. 50 f. och 97). Frånvaron av bestämmelser i bolånedirektivet om undantag från skyl- digheten att lämna förhandsinformation i viss form innan ett avtal ingås, får anses innebära att en näringsidkare alltid måste lämna förhandsinfor- mation i varaktig form innan ett avtal ingås. En sådan tolkning stöds också av skäl 21, i vilket det anges att möjligheten att lämna förhands- information efter att avtalet har ingåtts vore olämplig i fråga om bostads- krediter med tanke på konsumentens betydande ekonomiska förpliktel- ser. Ett genomförande av bolånedirektivet förutsätter alltså en ordning som innebär att det i praktiken inte är möjligt att ingå avtal om bostadskre- diter per telefon eller genom ett annat medel för distanskommunikation som inte medger att förhandsinformation lämnas i varaktig form innan avtalet ingås. En näringsidkare måste alltså även vid telefon- eller annan distansförsäljning av bostadskrediter, i rimlig tid före avtalsslutet, ge konsumenten förhandsinformation i en handling eller i någon annan läs- bar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Som nämnts innebär hittillsvarande reglering i konsumentkreditlagen att en sådan ordning i princip redan gäller för bostadskrediter. Införandet av denna särreglering för bostadskrediter föranledde inte några ändringar i lagen om distansavtal och avtal utanför affärslokaler. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att utredningens förslag om ändringar i den lagen är obehövliga och snarare riskerar att bli missvisande. Utredningens förslag bör alltså inte genomföras i denna del. De förslag som regeringen lämnar i fråga om förhandsinformationen får anses tillräckliga för att genomföra direktivet. Regleringen i artikel 14.10 i bolånedirektivet, om att en beskrivning av en finansiell tjänst vid telefonförsäljning ska omfatta åtminstone vissa uppgifter i det standardiserade , är av betydelse för de telefonkontakter som ändå kan förekomma som ett led i lämnandet av en bostadskredit, t.ex. marknadsföring per telefon. I så fall ska konsumenten per telefon få viss information om bostadskreditens viktigaste egen- skaper. Detta underlättar för konsumenten att förstå den förhands- information som han eller hon får i en handling eller i en annan varaktig form. En bestämmelse motsvarande artikel 14.10 i direktivet bör därför införas i konsumentkreditlagen. Förhandsinformation ska inte lämnas utifrån det standardiserade EU- faktabladet när det gäller vissa bostadskrediter En följd av att s.k. kapitalfrigöringskrediter inte omfattas av bolånedirek- tivets tillämpningsområde är att regleringen om lämnande av förhands- information genom det standardiserade inte är anpassad till dessa krediter. Som framgår av avsnitt 6.1 föreslår regeringen inte att sådana krediter generellt ska undantas från konsumentkreditlagens regle- ring i fråga om bostadskrediter. För att informationen till konsumenten inte ska bli missvisande är det därför, i enlighet med vad Svensk Hypo- tekspension AB föreslår, motiverat att bestämmelserna som genomför de delar av artikel 14 som gäller inte ska gälla för sådana bostadskrediter. Det är dock viktigt att konsumenten får god information även beträffande dessa krediter. Informationskravet bör, liksom för andra bostadskrediter, skärpas i förhållande till vad som gäller . För detta talar även konkurrensneutralitetsskäl. Regeringen föreslår därför att 8 § första stycket och 10 § konsumentkreditlagen ska gälla för bostads- krediter där kreditfordran ska betalas först i samband med att den egen- dom som utgör säkerhet överlåts med anledning av att låntagaren uppnår en viss ålder eller på grund av låntagarens sviktande hälsa eller död. Det innebär att huvudsakligen samma krav på förhandsinformation kommer att gälla för dessa bostadskrediter som för konsumentkrediter i allmänhet. Det innebär bl.a. att informationskravet inte längre bara ska omfatta upp- gifter om krediträntan, avgifter, den effektiva räntan, kreditbeloppet och avtalets löptid utan även andra relevanta uppgifter, t.ex. om villkoren för krediten. Däremot bör förhandsinformationen inte lämnas genom det standardformulär som gäller enligt konsumentkreditdirektivet eftersom inte heller det formuläret är anpassat efter aktuella bostadskrediter. Det innebär vidare att särskilda bestämmelser om information som ska lämnas vid telefonförsäljning kommer att gälla även för dessa krediter. Kreditförmedlare ska lämna särskild information om sin verksamhet Artikel 15 i bolånedirektivet innehåller bestämmelser om den infor- mation en kreditförmedlare eller en utsedd representant ska lämna till en konsument. Enligt artikeln ska dessa bl.a. lämna information om sin identitet, registrering i offentligt register, huruvida han eller hon erbjuder rådgivningstjänster samt huruvida kreditförmedlaren är anknuten till eller arbetar uteslutande för en eller vissa kreditgivare. Kreditförmedlaren ska även upplysa om den avgift som konsumenten ska betala till kreditför- medlaren eller – om det inte är möjligt – metoden för att beräkna av- giften. Vidare ska information också lämnas om den ersättning som kreditförmedlaren kan få från t.ex. kreditgivaren. En utsedd representant är någon som utövar kreditförmedlingsverk- samhet som ombud för, och under ansvar av, en kreditförmedlare. Med- lemsstaterna har möjlighet att välja om de ska acceptera sådana utsedda representanter. Regeringen föreslår i avsnitt 9.2 att denna typ av aktör inte ska accepteras i . Det behöver därför inte införas några sär- skilda bestämmelser om informationskrav för utsedda representanter. Däremot kan det naturligtvis förekomma att en kreditförmedlare i prak- tiken endast arbetar gentemot ett begränsat antal kreditgivare. Det är då viktigt att konsumenten får information om detta för att kunna ta ställ- 2015/16:197 ning till de bostadskreditavtal som erbjuds. Regeringen föreslår därför ett sådant informationskrav för kreditförmedlare av bostadskrediter. Detta överensstämmer med kraven i artikel 15.1 c. framhåller att ett sådant informationskrav bör införas för alla konsumentkrediter. Behovet och konsekvenserna av en sådan reglering har emellertid inte utretts i detta ärende. Frågan kan därför inte övervägas inom ramen för detta lagstiftningsärende. Regeringen föreslår i övrigt ett genomförande av direktivets informa- tionskrav på kreditförmedlare av bostadskrediter som nära följer direk- tivets bestämmelser (artikel 15.1 a, b, e och f). Förslagen innebär bl.a. att en kreditförmedlare ska lämna information till konsumenten om kredit- förmedlarens identitet och kontaktuppgifter samt om det register där för- medlaren är registrerad och om hur konsumenten ska göra för att fram- ställa klagomål mot kreditförmedlaren eller få en tvist prövad utanför domstol. Vidare ska konsumenten upplysas om de avgifter som han eller hon ska betala till kreditförmedlaren för dennes tjänster eller, om avgift- erna inte kan fastställas i förväg, metoden för att beräkna avgifterna. Enligt artikel 15.4 ska kreditförmedlaren underrätta kreditgivaren om eventuella avgifter som konsumenten ska betala till kreditförmedlaren. Detta krävs för att kreditgivaren ska kunna beräkna den effektiva räntan. En bestämmelse av den innebörden finns dock redan i 48 § konsument- kreditlagen, varför artikeln inte kräver något särskilt genomförande. Ett ytterligare krav enligt bolånedirektivet är att kreditförmedlare, i tillämpliga fall, ska informera om förekomsten av provisioner eller andra incitament som någon betalar kreditförmedlaren (artikel ). Enligt artikel 15.2 ska en kreditförmedlare dessutom, på konsumentens begäran, uppge om provisionerna som olika kreditgivare betalar varierar. Utred- ningens förslag i den delen går längre än vad direktivet kräver och inne- bär att kreditförmedlare dessutom ska lämna information om hur nivå- erna på ersättningen varierar, om konsumenten begär det. Konsument- verket anser att näringsidkaren alltid ska lämna information om hur ersättningsnivåerna varierar, eftersom verket bedömer att konsumenter endast i undantagsfall skulle be om denna information. Med hänsyn till den omfattande informationsskyldighet som föreslås i övrigt delar rege- ringen utredningens bedömning att det framstår som en god balans att kreditförmedlaren alltid ska ge konsumenten information om att ersätt- ningsnivåerna varierar mellan olika kreditgivare. Om konsumenten vill veta mer om detta, ska näringsidkaren lämna mer detaljerad information. Regeringen lämnar därför ett förslag med denna innebörd. Regeringen föreslår vidare att konsumenten ska informeras om huru- vida en eventuell ersättning som kreditförmedlaren får från någon annan ska avräknas på avgiften, för det fall konsumenten själv betalar en avgift till kreditförmedlaren. Detta motsvarar kraven i artikel 15.3. Slutligen anges det i artikel 15.1 d att kreditförmedlaren ska upplysa konsumenten om huruvida rådgivningstjänster erbjuds eller inte. Denna informationsskyldighet får uppfattas som en skyldighet att lämna allmän information om huruvida rådgivning ingår bland de tjänster som kredit- förmedlaren tillhandahåller. I avsnitt 6.12 föreslås därutöver att det införs en särskild skyldighet för alla näringsidkare att informera den enskilda kunden om huruvida han eller hon kan erbjudas rådgivning. Om informationsskyldigheten inte uppfylls, ska marknadsrättsliga Enligt konsumentkreditlagen kan marknadsrättsliga åtgärder vidtas, om en näringsidkare inte uppfyller sin informationsskyldighet enligt lagen (11 §). Näringsidkaren kan t.ex. bli skyldig att vid vite lämna viss infor- mation (24 och 26 §§ marknadsföringslagen [2008:486]). även om en näringsidkare inte uppfyller informationsskyldigheten enligt de bestämmelser som föreslås. Frågor om tillsyn behandlas vidare i Att en näringsidkare inte uppfyller sin informationsskyldighet enligt lagen har, vilket berör, inga direkta civilrättsliga verk- Däremot kan felaktig eller bristfällig information vara en faktor av betydelse vid tolkningen av avtalsinnehållet eller vid tillämpning av 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögen- Regeringens förslag: Näringsidkaren ska ge konsumenten tillräckliga förklaringar om eventuella tjänster som erbjuds till konsumenten till- sammans med bostadskrediten. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens. ningen lämnar inget förslag om att näringsidkaren ska ge konsumenten tillräckliga förklaringar om eventuella tjänster som erbjuds till konsu- menten tillsammans med bostadskrediten. en bestämmelse om att kreditförmedlare ska följa god kreditgivningssed. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Artikel 16 i bolånedirektivet inne- håller en skyldighet för kreditgivare och kreditförmedlare att ge konsu- menten tillräckliga förklaringar om erbjudna kreditavtal och eventuella Syftet är att konsumenten ska kunna bedöma om dessa läm- par sig för honom eller henne. Det klargörs i artikeln att förklaringarna bl.a. ska avse de föreslagna produkternas huvudsakliga egenskaper, de effekter de kan ha för konsumenten samt om avtal om eventuella sido- tjänster kan ingås separat. Slutligen framgår det att medlemsstaterna får avgöra hur, i vilken omfattning och av vem förklaringarna ska ges. Artikeln överensstämmer i stora delar med en artikel i konsument- kreditdirektivet (artikel 5.6). Vid genomförandet av det direktivet be- dömdes att den förklaringsskyldighet som följer av direktivet i princip redan följde av den dåvarande konsumentkreditlagens krav på god kredit- Det konstaterades att den informations- och förklaringsplikt som följer av god kreditgivningssed går utöver de särskilda informations- kraven i lagen. God kreditgivningssed innebär också att det finns en skyl- dighet för kreditgivaren att anstränga sig för att kontrollera att konsu- menten har förstått viktiga delar av avtalet. För att ytterligare framhålla betydelsen av att näringsidkaren lämnar tillräckliga förklaringar gjordes dock ett tillägg i konsumentkreditlagen om att näringsidkaren ska ge kon- 2015/16:197 sumenten de förklaringar som han eller hon behöver (prop. s.52 f.). Mot denna bakgrund delar regeringen utredningens bedömning att det i näringsidkarens skyldighet att följa god kreditgivningssed också ligger en skyldighet att följa bolånedirektivets krav på att ge konsumenten till- räckliga förklaringar om krediten. Ytterligare åtgärder för att genomföra bolånedirektivets krav behövs alltså inte i denna del. Till skillnad från vad som gäller enligt konsumentkreditdirektivet an- ges emellertid uttryckligen i bolånedirektivet att förklaringsskyldigheten också omfattar eventuella sidotjänster. Det finns skäl att klargöra detta i lagtexten. Regeringen föreslår därför att förklaringsskyldigheten också ska omfatta andra tjänster som erbjuds tillsammans med bostadskrediten. I praktiken torde bestämmelsen i huvudsak bli aktuell vid erbjudanden om andra finansiella tjänster eftersom sådana tjänster ofta kan vara svåra för konsumenten att förstå. I detta sammanhang kan det nämnas att reger- ingen i avsnitt 7 också föreslår en särskild förklaringsskyldighet om hur vissa sidotjänster har påverkat den erbjudna räntan. Skyldigheten att följa god kreditgivningssed och att lämna tillräckliga förklaringar åligger näringsidkaren. Som framgår av avsnitt 6.1 är utred- ningen av uppfattningen att begreppet näringsidkare bara omfattar de kreditförmedlare som är ombud för en kreditgivare. Utredningen föreslår därför att det ska införas en särskild bestämmelse om att kreditförmed- lare ska iaktta god kreditgivningssed, vilket välkomnar. Begreppet näringsidkare omfattar dock kreditförmedlare som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten, om det är fråga om en kredit som lämnas av en näringsidkare eller, om så inte är fallet, om kreditförmedlaren är en näringsidkare som uppträder som ombud för en kreditgivare. Det är därför inte nödvändigt att införa någon sådan särskild bestämmelse som utredningen föreslår. Regeringens förslag: Näringsidkaren ska inte kunna kräva att konsu- menten, för att få en bostadskredit, också måste köpa andra finansiella produkter eller tjänster. Näringsidkaren ska dock kunna kräva att kon- sumenten tillsammans med bostadskrediten öppnar ett konto eller ansluter sig till en tjänst som möjliggör betalningar av krediten. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslagen. och Fastighetsmäklarför- bundet framhåller att förbudet även bör omfatta kopplade produkter som säljs av någon annan än kreditgivaren, t.ex. krav från en kreditgivare att konsumenten anlitar en viss mäklare. anser att även försäljning av paketlösningar kan vara problematisk för konsumenterna. Även framhåller att paketlösningar kan kom- ma att prissättas på ett sådant sätt att lagstiftningen blir verkningslös. PTK, TCO och betonar att ett förbud mot kopplingsförbehåll bl.a. minskar risken för att konsumenter förmås att flytta ett förmånligt pen- sionssparande till fonder med höga avgifter. Skälen för regeringens förslag: I artikel 12 ställer bolånedirektivet upp ett förbud mot s.k. kopplingsförbehåll eller bindningsförfaranden. Det är förbjudet att kräva att konsumenten måste köpa även andra finans- iella produkter eller tjänster för att få teckna ett kreditavtal. Det är där- emot tillåtet att erbjuda paketlösningar, så länge kreditavtalet också finns tillgängligt utan sidoavtal eller sidotjänster. Trots huvudregeln om förbud mot kopplingsförbehåll har medlemsstaterna möjlighet att tillåta kredit- givare att erbjuda kreditavtal endast tillsammas med vissa sidotjänster. De sidotjänster som kan komma i fråga för sådana undantag är, något förenklat, följande. Krav på att kredittagaren – eller någon till denne närstående – har ett separat kreditavtal i samband med ett värderelaterat kreditavtal, ett betal- eller sparkonto, en investeringsprodukt eller privat pensionsprodukt som ger en inkomst under pensionen eller en försäkring med anknytning till kreditavtalet. Om det uppställs krav på försäkring, måste kreditgivaren acceptera alla försäkringsgivare som ger en motsvar- ande garantinivå jämfört med den som kreditgivaren föreslår. Det bör alltså inte vara förbjudet att kräva att säkerheten hålls försäkrad. Däremot är det förbjudet att kräva att konsumenten ingår ett specifikt försäkrings- avtal. De flesta förbehållen får bara uppställas om syftet är att ge kredit- givaren ytterligare säkerhet för krediten.