prop · H303100d20 · 2016-01-01 00:00:00 — I känslighetsanalysen Förbättrad integration antas att arbetskraftsdeltagandet och sysselsättningsgraden bland utrikes födda närmar sig nivåerna för inrikes födda. Skillnaderna mellan inrikes och utrikes födda antas minska gradvis med en tredjedel . Därefter antas skillnaden bestå. Antalet arbetade timmar per person blir omkring högre än i scenariot Oförändrat beteende per person och år (se diagram 15). Det primära finansiella sparandet förbättras (se diagram 16) och S1 förbättras med 0,3 till -2,av BNP medan S2 stärks med 0,8 till -1,av BNP. Skillnaden mellan kvinnors och mäns arbetskraftsdeltagande är . I känslighetskalkyl antas att de skillnader som finns i arbetsmarknadsdeltagande mellan män och kvinnor minskas till hälften över från 2021-2040. De skillnader som därefter är kvar blir bestående. Det genomsnittliga antalet arbetade timmar i befolkningsgruppen blir högre än i scenariot Oförändrat beteende (se diagram 15). Givet en sådan utveckling förbättras det primära finansiella sparandet med av BNP (se diagram 16). S1 och S2 förbättras av denna förändring med 0,4 till - 2,1 respektive 1,4 till -2,av BNP. Historiskt har vi tillsammans med en ökad medellivslängd även sett en förbättrad hälsa hos befolkningen i äldre åldrar. Det är därför inte orimligt att hälsan hos äldre förbättras i takt med att medellivslängden ökar. Detta skulle betyda minskade offentliga konsumtionsutgifter när en lägre andel av befolkningen är i behov av äldreomsorg och sjukvård. I känslighetskalkylen Förbättrad hälsa antas både standarden och nyttjandegraden av äldreomsorg och sjukvård minska i samma takt som medellivslängden ökar. Om medellivslängden ökar med kommer en 61-årig kvinna att få samma vård som en 60-årig kvinna fick tidigare. Diagram 17: Offentlig konsumtion 2000-2100 Källor: och egna beräkningar Detta leder till att den offentliga konsumtionen och det offentliga sparandet minskar som andel av BNP över perioden. Den offentliga konsumtionen blir lägre som andel av BNP (se diagram 17), och det primära finansiella sparandet förbättras (se diagram 18). S1 och S2 minskar med -0,2 till -1,av BNP respektive -2,1 till -3,av BNP. Diagram 18: Primärt sparande 2000-2100 Källor: och egna beräkningar Högre produktivitet i offentlig sektor I scenariot Oförändrat beteende antas tillväxten i arbetsproduktivitet i offentlig sektor vara noll. Detta är ett försiktigt antagande, och arbetsproduktiviteten har sannolikt varit högre än så historiskt. Produktivitetsökningen är dock svårt att beräkna eftersom den offentliga konsumtionen inte säljs på marknader med fri prissättning. I känslighetsanalysen Högre produktivitet i offentlig sektor antas att arbetsproduktiviteten ökar för hela den offentliga sektorn. innebär detta att färre personer behöver vara sysselsatta inom offentlig sektor för att producera samma antal tjänster utan att kvaliteten försämras. Det förändrade antagandet innebär att den offentliga sektorns utgifter kontinuerligt blir lägre än i scenariot Oförändrat beteende och att det primära finansiella sparandet successivt förstärks (se diagram 19). S1 förbättras med 0,1 och S2 med -1,av BNP till -1,9 respektive -2,av BNP. Diagram 19: Primärt sparande 2000-2100 Källor: och egna beräkningar I denna känslighetsanalys antas jämviktsarbetslösheten vara en procent högre på grund av att sysselsättningen är en procentenhet lägre. Detta minskar antalet arbetade timmar per person och år, vilket illustreras i diagram 20. Diagram 20: Genomsnittligt antal arbetade timmar per person 2000-2100 Källor: och egna beräkningar Det primära finansiella sparandet försämras av BNP jämfört med scenariot Oförändrat beteende då både utgifterna stiger och inkomsterna minskar (se diagram 21). S1 försvagas med 0,2 till -1,av BNP och S2 med 0,4 till -0,av BNP. Diagram 21: Primärt sparande 2000-2100 Källor: och egna beräkningar I denna del definieras och beskrivs ett antal av de mer tekniska begrepp som berör offentligfinansiell hållbarhet. Ett nödvändigt villkor för att finanspolitiken ska vara finansiellt hållbar är att den offentliga budgeten balanserar . Att detta villkor är uppfyllt bedöms via den offentliga sektorns s.k. intertemporala budgetvillkor. Villkoret innebär att den initiala nettoförmögenheten, tillsammans med nuvarande och framtida skatteintäkter samt övriga inkomster, ska vara tillräckligt stora för att finansiera framtida offentliga utgifter. Om det intertemporala budgetvillkoret är uppfyllt är finanspolitiken finansiellt hållbar. Den offentliga sektorns intertemporala budgetvillkor kan uttryckas som: (1 + )0 är den initiala nettoskulden som andel av BNP, primära sparandet och är diskonteringsfaktorn, skillnaden mellan den nominella räntan och den nominella tillväxten. Av detta uttryck framgår att den initiala nettoskulden inte får vara större än att den kan betalas tillbaka genom nuvärdet av framtidens primära finansiella sparande. Indikatorer på finansiell hållbarhet Offentligfinansiella hållbarhetsindikatorer är avsedda att kvantifiera hur mycket det offentliga sparandet måste justeras för att den offentliga sektorns intertemporala budgetrestriktion ska vara uppfylld, så att finansiell hållbarhet kan nås. De indikatorer som används i denna proposition är S1 och S2, båda framtagna av Europeiska kommissionen. Europeiska kommissionen har tagit fram ytterligare en indikator, S0, för att bredda hållbarhetsanalysen än mer. S0 anger om det finns risk för att finanspolitiken måste läggas om . Eftersom syftet med detta avsnitt är att analysera finanspolitikens hållbarhet på lång sikt kommer den sistnämnda inte att behandlas vidare.6 S1-indikatorn utgår från den offentliga sektorns intertemporala budgetrestriktion, men är definierad fram till ett visst slutår där skulden som andel av BNP ska uppgå till ett visst värde. Till exempel har Europeiska kommissionen i sina beräkningar valt att definiera S1 så att bruttoskulden, i detta fall Maastrichtskulden, är av BNP 2030. S1 anger hur stor förstärkning eller försvagning av sparandet som behövs för att skulden ska uppgå till den valda nivån vid periodens slut. Om 2030 sätts som slutår och slutskulden sätts till innebär t.ex. ett S1 lika med 1 att det offentliga primära sparandet, permanent och omgående, måste förstärkas av BNP för att skulden som andel av BNP ska uppgå till av BNP 2030. S1 definieras i denna proposition enligt följande: (1 + ) 0 (1 + ) (1 + ) 0 där är slutåret i beräkningen (2030) och är Maastrichtskulden ochär skillnaden i finansiellt mellan år och år 0. Om de tre komponenterna i uttrycket ovan nämnds med A, B och C så kan S1 skrivas om till 1 = + + . Den första komponenten, A, anger hur mycket budgeten måste justeras för att täcka ränteutgifterna för den Maastrichtskuld som gäller under startåret. Den andra komponenten, B, beskriver hur mycket budgeten måste justeras för att skulden ska anpassas till den valda nivån slutåret. Den tredje komponenten, C, visar hur mycket budgeten måste justeras för att täcka de eventuella obalanser som uppkommer i det finansiella sparandet fram till I beräkningarna av S1 i denna proposition antas att Maastrichtskulden ska vara av BNP . 6 Hur S1 och S2-indikatorerna härleds från det intertemporala budgetvillkoret går att läsa om i Sustainability report 2009, European Economy 9 (Europeiska kommissionen 2009). På samma sätt som S1-indikatorn utgår även S2-indikatorn från den offentliga sektorns intertemporala budgetrestriktion. Till skillnad från S1 har S2-indikatorn inget slutår och inget slutvärde på skulden, utan definieras för en oändlig tid framöver. S2 anger hur stor budgetförstärkning eller budgetförsvagning som behövs för att det intertemporala budgetvillkoret ska vara uppfyllt. Om S2 är 1 betyder detta att det offentliga sparandet, permanent och omgående, måste förstärkas av BNP för att den offentliga sektorns intertemporala budget ska vara i balans. S2 definieras i denna proposition enligt följande: 2 = + ( (1 + ) (1 + ) där är slutåret för framskrivningen. Om de tre komponenterna i uttryckets högerled ovan benämns D, E1 och E2 så kan S2 skrivas om till 2 = + 1 + 2. Den första komponenten, D, anger hur mycket budgeten måste justeras för att täcka ränteutgifterna för den nettoskuld som gäller under startåret. Den andra och tredje komponenten visar hur mycket budgeten måste justeras för att täcka de eventuella obalanser som uppkommer i det finansiella sparandet. Den andra komponenten, E1, avser perioden fram och den tredje komponenten, E2, tiden därefter. I den tredje komponenten antas det primära sparandet ligga kvar nivå i alla efterkommande perioder. Beroende på hur stort det primära sparandet är 2100 kan den tredje komponenten få stor vikt för värdet på S2. Den andra och den tredje komponenten diskonteras med räntan. Om räntan höjs värderas dagens balanser relativt morgondagens högre . Därför påverkas dessa komponenter även av ränteantagandet. Tolkning, fördelar och nackdelar med S1 och S2 S1 och S2 har olika fördelar och nackdelar och kompletterar därför varandra i bedömningen av den finansiella hållbarheten. Båda är mått på den offentligfinansiella obalansen och mäter hur mycket den årliga budgeten måste ändras för att uppnå ett visst hållbarhetsvillkor. Indikatorerna visar dock inte hur anpassningen ska ske, t.ex. genom förändringar av skatterna alternativt utgifterna eller både och. Ett sätt att se på S1 och S2 är som ett saldogap som måste slutas. Måtten visar då hur mycket skatten eller utgifterna måste höjas eller sänkas, i procent av BNP, för att finanspolitiken ska vara finansiellt hållbar. En sådan tolkning är dock rent statisk och omfattar inte eventuella beteendeförändringar till följd av förändringarna i skatter eller utgifter. En höjning av skatten kan t.ex. medföra att arbetsutbudet faller och att det därför krävs en större skattehöjning än vad måtten anger för att nå finansiell hållbarhet. Negativa värden på S1 och S2 ska inte tolkas som ett mått på budgetutrymme. Vidare betyder inte en avvikelse från noll nödvändigtvis att budgeten måste förstärkas eller försvagas permanent och omgående. Tolkningen är snarare att det potentiellt finns en finansiell obalans som kräver en utvidgad analys för att bedöma när och varför obalansen uppkommer, men även när obalansen behöver justeras. S2 ger en bild av den finansiella hållbarheten i ett oändligt tidsperspektiv. Den oändliga tidshorisonten skapar dock stor osäkerhet i beräkningarna, då bilden naturligtvis är mer osäker ju längre fram i tiden man blickar. S1 är en ändlig version av S2 där en viss skuld ska nås . Syftet med S1 är att skapa en tydlig referenspunkt för finanspolitiken som kan utvärderas utifrån om och hur referenspunkten kan nås. Genom att välja olika tidpunkter då en viss skuldnivå ska nås ställs olika krav på finanspolitiken. Om tidpunkten ligger blir kraven högre eftersom anpassningen av det offentliga sparandet måste ske under en mer begränsad period. bortser man då från de utmaningar och möjligheter för finanspolitiken som uppkommer bortom slutåret t.ex. framtida tillväxt och demografisk utveckling. Med en högt satt skuldnivå finns en risk att hållbarheten efter referensåret kan ifrågasättas då en högre skuld vältrar över ett större åtagande till kommande generationer. Omvänt kan en lågt satt skuldnivå belasta nuvarande generationer på ett orimligt hårt sätt jämfört med kommande generationer. Den referensskuld som används i beräkningen av S1 bör därför inte tolkas som en ur alla synvinklar önskvärd skuldnivå, utan är ofta bara satt för att underlätta jämförelser mellan alternativa beräkningar. Exempelvis beräknas S1 utifrån att Maastrichtskulden ska motsvara av BNP i både regeringens och hållbarhetsanalyser. – En ekonomteoretisk kvantitativ makroekonomisk modell MIMER7 är en makroekonomisk modell som ekonomiska vårproposition används för att beräkna den privata konsumtionen på lång sikt. Vidare används modellen för att beräkna intergenerationella räkenskaper som redovisas i denna promemoria. För en mer teknisk beskrivning av hänvisas läsaren till promemorian En teknisk beskrivning av modellen . är en generationsbaserad allmän-jämviktsmodell. Med hjälp av beräknas scenarier för 7 Modell för Intergenerationella MakroEkonomiska Räkenskaper hushållen, företagen, den offentliga sektorn samt utlandssektorn för perioden –2100. I är svensk ekonomi modellerad som en liten öppen ekonomi där varor handlas på en internationellt konkurrensutsatt marknad med givna världsmarknadspriser. Vidare antas det att kapital är fullständigt mobilt internationellt och att ekonomin inte är tillräckligt stor för att påverka räntan på de internationella kapitalmarknaderna. Räntan i ekonomin är därmed exogent given av världsmarknadsräntan. Modellen bortser från monetära förhållanden och det är därmed endast relativa priser och kvantiteter som påverkar ekonomin. Dessutom antas det att lönerna sätts under fri konkurrens och att det är full sysselsättning. Det finns inga konjunkturella variationer i modellen. Ekonomin består av företag, hushåll, en offentlig sektor samt ett premiepensionssystem. En central egenskap i är att hushållens och företagens beteende baseras på rationella och medvetna val. Beteendet är därmed inte baserat på exogena antaganden, utan är istället härlett från en given målfunktion samt ett antal restriktioner som företag och hushåll står inför. Dessutom är beteendet framåtblickande eftersom både restriktioner och målfunktioner innehåller framtida ekonomiska variabler. Företagens och hushållens förväntningar om framtida variabler spelar därmed en central roll för deras beslut. Det antas att företagens och hushållens förväntningar är rationella. I syfte att förenkla modellen antas det att det inte finns någon osäkerhet om den framtida ekonomiska utvecklingen. Detta innebär att företag och hushåll kan förutsäga exakt hur framtida variabler kommer att utvecklas (s.k. perfect foresight). Modellens resultat beror därmed inte på slumpmässiga avvikelser eller misstag i företagens eller hushållens förväntningar om framtiden. Trots detta antagande om perfect foresight finns det dock ett inslag av kortsiktighet i hushållens beteende. Anledningen är att det finns en osäkerhet om hur länge individerna kommer att leva, vilket innebär att hushållen i viss mån värderar nutiden högre än framtiden. Nedan beskrivs produktionssektorn, hushållen, den offentliga sektorn, premiepensionssystemet och utlandssektorn översiktligt. Slutligen beskrivs hur de generationsräkenskaperna beräknas. Det produceras två typer av varor i ekonomin: privata konsumtionsvaror och offentliga konsumtionsvaror. De privata konsumtionsvarorna tillverkas av ett stort antal företag på en marknad med fri konkurrens. Det antas att företagen inom sektorn är identiska, vilket betyder att produktionen kan antas bedrivas av ett representativt företag. Produktionen av offentliga konsumtionsvaror är däremot bestämd från politiskt håll. I produktionen av de olika varorna används kapital och arbetskraft som insatsvaror. Produktionen påverkas dock även av att de olika sektorerna tillåts ha olika produktivitet. Det antas att den offentliga sektorns produktivitetsökning är lägre än den privata sektorns. är priset på insatsvarorna samma i båda sektorerna, vilket betyder att priset på offentlig konsumtion relativt privat konsumtion ökar . Detta innebär också att om det demografiska trycket på den offentliga konsumtionen är tillräckligt starkt kan det leda till sämre BNP-tillväxt, då arbetskraft flödar från en sektor med högre produktivitet till en sektor med lägre produktivitet. Företag i den privata produktionssektorn verkar på en marknad med perfekt konkurrens och vinstmaximerar. Arbetskraften som används till att producera privata produktionsvaror ges av det totala arbetsutbudet minus de timmar som behövs för att producera den offentliga produktionen. Denna sektor är lönedrivande, och lönerna ökar i samma takt som produktionen per arbetad timme. Den offentliga verksamheten sker inom sektorn för offentlig produktion. Mängden varor som ska produceras (och därmed konsumeras) bestäms politiskt. Sektorn minimerar kostnaderna för att producera den givna mängden varor. Trots att mängden produktion är ett exogent givet politiskt beslut så konkurrerar man med den privata produktionssektorn om de insatsvaror (arbete och kapital) som används. Därigenom påverkar den offentliga sektorn indirekt hur mycket som ska produceras i den privata sektorn. Hushållssektorn består av män och kvinnor som konsumerar, sparar och arbetar. De får nytta av konsumtion, av fritid, och av att lämna arv. Hushållens beslut om att konsumera, spara och arbeta är framåtblickande och beaktar deras framtida nytta, deras intertemporala budgetrestriktion, deras tidspreferenser och deras förväntade medellivslängd. Maximalt lever individerna till och med att de är . Det betyder att det finns 106 levande kohorter i modellen , där alla agerar olika beroende på var i livet de befinner sig. På individnivå finns det dock en osäkerhet om hur länge de kommer att leva. Detta innebär att det finns en viss kortsiktighet i individernas beteende trots att de har rationella förväntningar. Individernas inkomster består av löner, transfereringar från den offentliga sektorn, kapitalavkastning samt arv. Löneinkomsterna, transfereringarna och kapitalavkastningen beskattas. Pensionsåldern är exogent fastställd, och hushållen arbetar fram till dess att de fyller 65. Därefter får de, utöver andra transfereringar från den offentliga sektorn, ålders- och premiepension. För att dryga ut pensionsinkomsterna sparar hushållen till pensionen, och bygger därmed upp en förmögenhet under den första halvan av livet, som sjunker när de blir äldre. Eftersom hushållen får nytta av att lämna arv till sina efterlevande sjunker förmögenheten dock aldrig till noll. Hur mycket tid som läggs på arbete påverkas av lönen, av hur mycket tid som läggs på studier, av hur stor familjen är samt av individens hälsa. En högre lön påverkar, allt annat lika, arbetsutbudet positivt, eftersom lönen speglar priset på fritid, som därmed ökar. Eftersom produktiviteten, och därmed lönen, ökar över livet så kommer konsumtionen och antalet arbetade timmar att öka i början av livet. En ökad familjestorlek på grund av barn ökar hushållets nytta av konsumtion eftersom barnens konsumtion räknas som en del av föräldrarnas konsumtion, medan en ökad familjestorlek på grund av att ett par blir sambos minskar nyttan av konsumtion, eftersom flera av hushållens konsumtionsvaror nyttjas gemensamt. En sämre hälsa påverkar nyttan av konsumtion negativt relativt nyttan av fritid. Hushållens konsumtion, sparande och arbete aggregeras över alla hushåll för att ge utvecklingen i den totala konsumtionen, sparandet och arbetsutbudet i ekonomin. Den offentliga sektorn består av två delsektorer: stat- och kommunsektorn samt ålderspensionssystemet. Dessa delsektorer bildar tillsammans den konsoliderade offentliga sektorn. Stat- och kommunsektorn levererar välfärdstjänster och sköter andra offentliga verksamheter som till exempel polis och rättsväsende. Transfereringar betalas ut till hushåll, till utlandet och investeringar görs. Utöver detta betalas även räntor på sektorns skulder. Den offentliga konsumtionen per individ kan delas upp i välfärdstjänster och övrig offentlig konsumtion. Välfärdstjänsterna antas följa utvecklingen i BNP per capita, medan övrig offentlig konsumtion utveckas med total BNP. Transfereringarna till hushållen utvecklas i samma takt som löneutvecklingen i ekonomin, medan transfereringarna till utlandet utvecklas i takt med BNP. Även investeringarna utvecklas i takt med BNP. Majoriteten av stat- och kommunsektorns inkomster kommer från skatter. Hushållen betalar skatt på arbets-, transfererings- och pensionsinkomster, på kapitalinkomster och på konsumtion. Från produktionssidan kommer skatteinkomster från företagens vinster. Ålderspensionssystemet är modellerat enligt inkomstpensionssystemets gällande regelverk. Under arbetslivet intjänar hushållen pensionsbehållningar som omvandlas till pensioner när pensionsåldern är uppnådd. Pensionsbehållningarna divideras då med ett delningstal som är beräknat utifrån den återstående medellivslängden för att få den pension som ges ut . Detta belopp skrivs sedan fram med den genomsnittliga inkomstökningen i ekonomin minus . Pensionsbehållningarna i inkomstpensionssystemet indexeras till löneutvecklingen i ekonomin. Premiepensionssystemet är ett fullt fonderat system och modelleras enligt gällande regelverk. Hushållen sparar under sitt arbetsliv och får därmed pensionsbehållningar som omvandlas till pensioner när pensionsåldern är uppnådd. Som i inkomstpensionssystemet beräknas premiepensionen genom att dividera premiepensionsbehållningarna med ett delningstal som beror på kohortens förväntade framtida livslängd vid pensionering. En viktig skillnad gentemot inkomstpensionssystemet är att avkastningen på premiepensionsbehållningarna följer räntan i ekonomin istället för löneutvecklingen. Eftersom ekonomin är öppen mot omvärlden behöver den inhemska efterfrågan på varor och kapital inte nödvändigtvis överensstämma med det inhemska utbudet. Om inhemska obalanser uppstår mellan utbud och efterfrågan täcks dessa upp genom utlandssektorn, där varorna exporteras och importeras och kapitalet flödar ut ur och in i landet. Nettoexporten reglerar flödet av varor och ser till att den totala efterfrågan möter det totala utbudet. De övriga delarna av bytesbalansen reglerar de finansiella flödena, så att företagen och den offentliga sektorn alltid har tillgång till kapital givet den världsmarknadsbestämda räntan. Om hushållen exempelvis vill spara mer än företagen och den offentliga sektorn vill låna så köper hushållen istället utländska tillgångar för det sparande som lånas ut till företagen och den offentliga sektorn. Detta leder till att kapitalet flödar till utlandet. Generationsräkenskaperna är ett sätt att beräkna hur nuvarande generationer, det vill säga alla nu levande individer, påverkar den offentliga sektorns balans, och därigenom hur mycket ännu ofödda generationer måste betala tillbaka för att den offentliga sektorn ska vara i balans, det vill säga att nuvärdet av dess finansiella nettoskuld på lång sikt ska vara noll. För att beräkna detta beräknar man först varje individs nettobidrag , det vill säga dess skatte- och avgiftsinbetalningar samt individens andel av övriga primära inkomster minus de åldersbaserade transfereringarna och offentliga tjänsterna samt individens andel av övriga offentliga utgifter (däri ligger bland annat kollektiv offentlig konsumtion, till exempel försvar, samt offentliga investeringar). Sedan nuvärdesberäknas, för varje ålder, summan av individens alla framtida nettobidrag. Vi kallar denna summa för individens ställning gentemot den offentliga sektorn. Denna summa multipliceras sedan med antalet individer i varje kohort. Matematiskt kan nettobidragen t för en individ född år i uttryckas som där är alla skatter och avgifter som hushållen betalar plus mängden skatter och avgifter som betalas av andra sektorer än hushållssektorn genom totalbefolkningen, är den individbaserade offentliga konsumtionen plus den kollektiva offentliga konsumtionen genom totalbefolkningen, är de offentliga investeringar genom totalbefolkningen och är transfereringar till hushållen plus offentliga transfereringar till övriga sektorer genom den totala befolkningen. För att få generation i:s ställning gentemot den offentliga sektorn vid en viss ålder j nuvärdesberäknas alla framtida bidrag enligt ekvationen nedan. där R är räntan (brutto) i ekonomin. Om en generation, det vill säga alla personer födda ett visst år, är neutral gentemot den offentliga sektorn ska denna ställning vid födseln vara noll. Om alla tidigare generationer varit neutrala bör den offentliga sektorns nettotillgångar plus alla nu levande individers summerade framtida nettobidrag tillsammans bli noll.