prop · H4039 · 2016-09-15 00:00:00 — I promemorian föreslås att andelen ska bedömas efter skälighet med hänsyn till överträdarens andel av den marknad som omfattas av överträdelsen och omständigheterna i övrigt. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar inga synpunkter på förslaget. anger att det är osäkert om förslaget återspeglar den materiella innebörden av artiklarna 11.5 och 19.4 i direktivet. Enligt tingsrätten får marknadsandelen en mycket stor betydelse för bedömningen, vilket möjligen inte är avsett i direktivet. Kammarrätten i anser att bestämmelserna i artikel 19.4 uttryckligen bör anges i lag. vid framför att det uttryckligen bör nämnas att den överträdare som förlikts med en skadelidande inte kan framställa regressanspråk mot övriga överträdare. efterlyser ett klargörande av vilket ansvar en överträdare som gjort upp i godo har mot andra överträdare och skadelidande. Skälen för regeringens förslag Artikel 11.5 första meningen om regressrätt I artikel 11.5 första meningen i direktivet föreskrivs att en överträdare ska kunna återkräva ett bidrag från de andra överträdarna. Detta bidrag ska fastställas med hänsyn till överträdarnas relativa ansvar för den skada som överträdelsen av konkurrensrätten orsakat. Enligt skälen bör denna andel fastställas enligt tillämplig nationell rätt med utgångspunkt i relevanta kriterier såsom omsättning, marknadsandel eller roll i kartellen (skäl 37). Artikel 19.4 om fördelning av ansvar med hänsyn till uppgörelser i godo Artikel 19.4 innehåller bestämmelser om fördelning av ansvaret mellan flera överträdare när en av dem har gjort upp i godo med en eller flera skadelidande. Där föreskrivs att, när nationella domstolar fastställer hur mycket en överträdande part som varit delaktig i samma överträdelse kan återkräva från en annan delaktig part i enlighet med deras relativa ansvar för den skada som överträdelsen av konkurrensrätten har orsakat, ska de ta vederbörlig hänsyn till eventuella skadestånd som betalats enligt de tidigare uppgörelser i godo som den berörda överträdande parten har deltagit i. I svensk rätt saknas generellt tillämpliga lagregler om regressrätt mellan flera skadeståndsskyldiga. På vissa områden finns det särskilda regler. Ett exempel finns i där det föreskrivs att vad de solidariskt ansvariga har betalat i skadestånd ska, om inte annat har avtalats, fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan och omständigheterna i övrigt (32 kap. 8 § andra stycket). På konkurrensområdet finns det inga särskilda bestämmelser om regressrätt. I förarbetena till konkurrenslagen hänvisas till allmänna skadeståndsrättsliga principer (prop. 1992/93:56 s. 96). Av allmänna skadeståndsrättsliga principer får anses följa att regress är tillåten och att ansvaret ska fördelas efter skälighet. Rättspraxis är emellertid så sparsam att det ofta är oklart vad som får anses skäligt. Sannolikt är domstolarna benägna att i tveksamma fall dela ansvaret efter huvudtalet: är två ansvariga får de slutligen svara för halva skadan var (se och , Skadeståndslagen [. 2016, Zeteo], kommentaren till 6 kap. 4 §). I allmänhet saknas lagregler om hur ansvaret bör fördelas mellan flera skadeståndsskyldiga vid överträdelser av konkurrensrätten. Regler om regressrätt bör därför införas för att tillgodose de krav som ställs i direktivet. Det solidariska ansvaret i direktivet innebär som huvudregel att en överträdare kan åläggas att betala ersättning för alla skador som överträdelsen har orsakat. Ansvaret ska sedan enligt artikel 11.5 första meningen slutligt fördelas mellan överträdarna med hänsyn tagen till deras relativa ansvar för skadan. När andelarna bestäms bör hänsyn tas till omsättning, marknadsandel eller roll i kartellen (skäl 37). I promemorian föreslås att en överträdares andel av skadan ska bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till överträdarens andel av den marknad som omfattas av överträdelsen och omständigheterna i övrigt. Till omständigheterna i övrigt hör t.ex. vilken roll överträdaren haft i överträdelsen (se promemorian s. 131). anser att marknadsandelen kan få för stor betydelse för bedömningen. Regeringen delar tingsrättens uppfattning. Marknadsandelen är bara en av flera omständigheter som bör beaktas när ansvaret för skadan fördelas mellan överträdarna. Att uttryckligen ange marknadsandelen kan leda till en rättstillämpning som inte är förenlig med direktivet. Regeringen föreslår därför att en överträdares andel av skadan ska bestämmas efter överträdarnas relativa ansvar för den skada som överträdelsen orsakat. Artikel 19.4 syftar till att säkerställa att den överträdare som gör upp i godo inte ska behöva stå för mer än sin andel av den sammanlagda ska- 2016/17:9 dan än de företag som inte gör upp i godo. I promemorians förslag anges att den ersättning som regressvis kan krävas från en överträdare högst får uppgå till ett belopp som motsvarar den överträdarens andel av skadan. Andelen är alltså ett tak för hur stor ersättningsskyldigheten får vara. Uttrycket högst innebär att det finns utrymme att i enlighet med artikeln ta hänsyn till skadestånd som betalats genom en uppgörelse i godo. Det finns också möjlighet att ta hänsyn till skadestånd som betalats till följd av en lagakraftvunnen dom. Mot den bakgrunden överensstämmer regeringens förslag med promemorians, men med en annan motivering. Nå- gon ytterligare lagreglering såsom Kammarrätten i föreslår behövs inte för att uppfylla direktivet i den här delen. vid väcker frågor om vilka möjligheter en överträdare som förlikts har att framställa regressanspråk mot övriga överträdare och vilket ansvar en överträdare som gjort upp i godo har mot andra överträdare och skadelidande. Artikel 19.4 handlar om regressanspråk som riktas mot en överträdare som gjort upp i godo. Direktivet hindrar inte att en överträdare som gjort upp i godo framställer regressanspråk mot övriga överträdare för utbetalad ersättning som överstiger andelen av skadan (jfr artikel 11.5), vilket följer av regeringens förslag. Inte heller hindrar direktivet att andra skadelidande än den som gjort upp i godo framställer ersättningsanspråk mot överträdaren (jfr artikel 11.1–11.4). Detta följer också av regeringens förslag om solidariskt ansvar (se avsnitt 6.4.2). Regeringens förslag: Rätten till ersättning från ett företag som har beviljats sanktionsavgiftsbefrielse är begränsad till ett belopp som högst får uppgå till den skada företaget vållat sina direkta eller indirekta köpare eller leverantörer. För ersättning för en skada som orsakats andra skadelidande parter än överträdarnas direkta eller indirekta köpare eller leverantörer svarar företaget med ett belopp som högst får uppgå till företagets andel av denna skada. Rätten till ersättning från en överträdare som träffat en uppgörelse i godo med en skadelidande är begränsad till att omfatta ersättning som lämnats till någon annan skadelidande. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar inga synpunkter på för- anger att det i lagtexten bör förtydligas att regressrätten är begränsad gentemot den som gjort upp i godo med en skadelidande. Skälen för regeringens förslag: Begränsningar i den regressrätt som föreskrivs i artikel 11.5 första meningen finns i artikel 11.5 andra meningen och i artikel 19.2 andra meningen. Den förstnämnda begränsningen gäller företag som beviljats sanktionsavgiftsbefrielse, den andra gäller företag som gjort upp i godo. Enligt artikel 11.5 andra meningen är regressrätten begränsad till ett belopp som inte får överskrida den skada som företaget vållat sina egna direkta eller indirekta köpare eller leverantörer, dvs. parter som finns i köparledet eller leverantörsledet. Begränsningen i andra meningen gäller Prop. 2016/17:9 enligt artikel 11.6 inte krav på ersättning från eftergiftsföretaget för er- sättning som lämnats till andra skadelidande än överträdarnas direkta eller indirekta köpare eller leverantörer. Här är det alltså fråga om skadelidande som ingen av överträdarna står i direkt eller indirekt avtalsförhållande till, t.ex. konkurrerande företag som drabbats av överträdelsen. I ett sådant fall tillämpas huvudregeln enligt artikel 11.5 första meningen, nämligen att beloppet fastställs med hänsyn till överträdarnas relativa ansvar för den skada som andra skadelidande än överträdarnas direkta eller indirekta köpare eller leverantörer lidit. Regler av det slag som föreskrivs i artikel 11.5, andra meningen, och 11.6 saknas i svensk rätt och bör därför införas för att uppfylla de krav direktivet ställer. Ad- vokatsamfundets synpunkt bör beaktas när lagförslaget utformas. I detta avsnitt behandlas inledningsvis frågor om behörig domstol, tillämplig lag och grupptalan samt den regel om vilandeförklaring som finns i artikel 18.2. Därefter görs en genomgång av direktivets bestämmelser om bevisning i artiklarna 5–8. Dessa artiklar innehåller allmänna bestämmelser om utlämnande av bevis, särskilda regler om utlämnande av bevis som finns i en konkurrensmyndighets ärendeakt, bestämmelser om begränsningar av användningen av bevis som erhållits enbart genom tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt och sanktioner kopplade till utlämnande och användning av bevis. I artikel 9 finns föreskrifter om verkan av nationella beslut i efterföljande domstolsprocesser. I detta avsnitt redovisas vilka genomförandeåtgärder som dessa delar av direktivet föranleder. Regeringens förslag: En talan om skadestånd och en talan om regresskrav väcks vid Patent- och . En talan om skadestånd får föras som grupptalan enligt lagen om grupprättegång. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. I promemorian föreslås därutöver att bestämmelserna i om tvistemål där förlikning om saken är tillåten ska tillämpas. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar inga synpunkter på förslaget. Hovrätten över och efterlyser en analys bakom förslaget att göra Patent- och exklusivt behörig att handlägga mål om skadestånd och regresskrav. Eftersom Patent- och inte föreslås vara behörig att avgöra frågor om avtals ogiltighet och innehåll, återbäring (restitution) m.m. som överlappar eller anknyter till frågor om konkurrensskadestånd, anser vid att det finns en risk för parallella förfaranden med motstrida avgöranden och en risk för illojal processföring. 2016/17:9 Skälen för regeringens förslag Direktivet innehåller regler som styr skadeståndstalan enligt nationell rätt för överträdelser av medlemsstaternas och EU:s konkurrensrättsliga bestämmelser. Med skadeståndstalan avses enligt artikel 2.4 en talan genom vilken ett yrkande om skadestånd framställs vid en nationell domstol av en part som påstår sig ha lidit skada, av någon som handlar på vägnar av en eller flera parter som påstår sig ha lidit skada, om unionsrätten eller den nationella rätten ger den möjligheten, eller av en fysisk eller juridisk person som tagit över rättigheten för den part som påstår sig ha lidit skada, inbegripet den person som förvärvat anspråket. En nationell domstol är enligt artikel 2.9 en domstol i en medlemsstat i den mening som avses i artikel 267 i EUF-fördraget. En talan om skadestånd enligt konkurrenslagen handläggs av Patent- och enligt lagen (2016:188) om patent- och marknadsdomstolar (1 kap. 4 § 3). En sådan talan får också handläggas av allmän domstol (8 kap. 1 § andra stycket konkurrenslagen). En talan om skadestånd handläggs enligt bestämmelser om tvistemål där förlikning om saken är tillåten, dvs. En talan om skadestånd kan också föras som grupptalan enligt lagen (2002:599) om grupprättegång. En sådan talan får bl.a. väckas av (5 § förordningen [2009:607] med instruktion för ). Bestämmelser om vilken domstol som är behörig finns i förordningen (2002:814) om behörighet för tingsrätter att handlägga mål enligt lagen (2002:599) om grupprättegång, m.m. Patent- och är inte behörig att handlägga en grupptalan. En talan om regresskrav avseende ersättning som betalats till följd av solidariskt ansvar handläggs av allmän domstol enligt bestämmelser om tvistemål där förlikning om saken är tillåten. Detsamma gäller en talan om ogiltighet enligt 2 kap. 6 § konkurrenslagen. Om Patent- och anser det lämpligt, kan ett mål om konkurrensskadeavgift handläggas gemensamt med ett mål om skadestånd (3 kap. 6 § lagen om patent- och marknadsdomstolar). Det är även möjligt för domstolen att förena ett ärende om ett överklagat åläggande enligt 3 kap. 1 § konkurrenslagen med ett mål om skadestånd. Därutöver finns det vissa möjligheter till gemensam handläggning av ett mål om konkurrensskadeavgift med ett mål om ogiltighet på konkurrensrättslig grund (1 kap. 5 § lagen om patent- och marknadsdomstolar och prop. 2015/16:57 s. 292). Det krav som direktivet ställer vad gäller en skadeståndstalan är att prövningen sker i en nationell domstol i den mening som avses i artikel 267 i EUF-fördraget. En talan om skadestånd enligt konkurrenslagen handläggs av Patent- och och av allmän domstol, vilka utgör nationella domstolar i fördragets mening (se t.ex. prop. 2005/06:157 s. 9 f.). Mål om regresskrav kan på samma sätt som skadeståndsmålen in- Prop. 2016/17:9 rymma bedömningar av konkurrensrättsligt slag, t.ex. i fråga om att be- stämma överträdarnas respektive andelar av en överträdelse (se avsnitt 6.6.1). Patent- och bör därför också vara behörig att handlägga mål om regresskrav. Regeringen bedömer att det inte finns behov av att kunna handlägga sådana mål enligt lagen om grupprättegång. Den nuvarande regleringen innebär att en skadeståndstalan på grund av en överträdelse av konkurrensrätten får väckas i Patent- och eller i allmän domstol enligt allmänna forumregler. Patent- och är emellertid inte behörig att handlägga ett mål om ogiltighet på grund av en överträdelse av konkurrensrätten. Skälet för det är enligt förarbetena till lagen om patent- och marknadsdomstolar att även andra civilrättsliga ogiltighetsgrunder än sådana som är av rent konkurrensrättslig natur kan göras gällande i målet (prop. s. 145). I promemorian föreslås att en talan enligt den nya lagen enbart ska kunna väckas i Patent- och . Vissa möjligheter finns förvisso till gemensam handläggning med ett mål om skadestånd (1 kap. 5 § lagen om patent- och marknadsdomstolar), men i huvudsak innebär förslaget att mål om ogiltighet på grund av överträdelser av konkurrensrätten ska väckas i den tingsrätt som är behörig enligt allmänna forumregler. vid anger att förslaget kan ge upphov till motstridiga avgöranden och illojal processföring. Även om det i teorin kan finnas vissa risker med promemorians förslag, bedömer regeringen att dessa risker är små. Att fortsättningsvis låta även allmänna forumregler vara tillämpliga för att väcka talan enligt den nya lagen skulle tvärtom bidra till en splittrad praxisbildning och ett ineffektivt utnyttjande av den specialistkompetens som finns i Patent- och . Domstolen bör därför vara exklusivt behörig att handlägga mål enligt den nya lagen. En skadeståndstalan enligt konkurrenslagen handläggs enligt bestämmelserna i om dispositiva tvistemål. En skadeståndstalan enligt den nya lagen grund bör handläggas på motsvarande sätt i Patent- och . Detta bör också gälla ett mål om regresskrav. Det följer av 3 kap. 1 § lagen om patent- och marknadsdomstolar att bestämmelserna om tvistemål där förlikning om saken är tillåten ska tillämpas. Detta behöver inte regleras särskilt i den nya lagen. Regeringens förslag: Rätten ska få förklara ett mål vilande om två eller flera parter inlett en tvistlösning i godo av ett anspråk som omfattas av talan i målet. Målet ska återupptas senast från beslutet om vilandeförklaring. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar inte några synpunkter på 2016/17:9 Skälen för regeringens förslag Artikel 18.2 om tillfälligt avbrytande av förfaranden Av artikel 18.2 framgår att medlemsstaterna ska säkerställa att nationella domstolar ska kunna avbryta sina förfaranden tillfälligt under högst om parterna i förfarandet deltar i en tvistlösning i godo som avser det anspråk som omfattas av en skadeståndstalan. innehåller vissa bestämmelser om vilandeförklaring av mål. Dessa bestämmelser är tillämpliga när rätten meddelar mellandom (17 kap. 5 § tredje stycket), när det är viktigt för målet att prövning av en fråga i en annan rättegång avgörs eller när det i övrigt finns annat hinder av längre varaktighet (32 kap. 5 §) eller för det fall att rätten meddelar beslut under rättegången som ska överklagas särskilt (49 kap. 11 §). Av litteraturen framgår att bestämmelserna i 32 kap. 5 § kan vara tillämpliga för att förklara ett mål vilande med hänvisning till pågående förlikningsförhandlingar. Som huvudprincip anses dock gälla att rätten har att se till att målet inte skjuts upp i onödan och att uppskoven inte blir längre än nödvändigt (Fitger m.fl., , s. 32:5, med hänvisningar). gäller enligt 42 kap. 17 § att rätten ska verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter. Vidare gäller som allmän princip att rätten har en skyldighet att verka för att målet avgörs inom skälig tid. Någon uttrycklig bestämmelse som innebär att rätten får förklara ett mål vilande på den grunden att parterna försöker komma överens finns inte i . En möjlighet till vilandeförklaring i en sådan situation följer dock av 32 kap. 5 § . Förutom att det enligt direktivet ska finnas en möjlighet till vilandeförklaring, ska det föreskrivas en tidsgräns för när handläggningen av målet ska återupptas på nytt. Någon sådan tidsgräns följer inte av bestämmelser. Mot denna bakgrund bör frågan om vilandeförklaring regleras. I promemorians föreslås att domstolen får förklara ett mål om skadestånd vilande om parterna inlett en tvistlösning i godo av de anspråk som omfattas av talan i målet och att målet ska återupptas senast från beslutet. Med hänsyn till att det kan finnas fler än två parter i skadeståndsmålet och att det inte bör krävas att samtliga parter inleder förlikningsförhandlingar för att vilandeförklaring ska kunna ske, bör förslaget förtydligas. Förslaget innebär att rätten inte bör vara skyldig att vilandeförklara målet så snart någon part begär det. Det bör noteras att en part saknar rätt att överklaga ett beslut som innebär att vilandeförklaring inte meddelas. Ett beslut om vilandeförklaring kan emellertid överklagas som onödigt uppehållande (49 kap. 7 § ). Skyldighet att lämna ut bevis Regeringens bedömning: Bestämmelserna i 38 kap. är tillräckliga för att uppfylla direktivets krav att domstol, på angivna villkor, ska kunna besluta om utlämnande av bevis och att den som en sådan begäran avser ska ges tillfälle att yttra sig innan beslut fattas. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar inga synpunkter på promemorians bedömning. vid uttalar att det inte verkar uppenbart att det av Högsta domstolens praxis som redovisas i promemorian följer att gällande rätt uppfyller direktivets krav avseende utlämnande av kategorier av bevis. Skälen för regeringens bedömning Artikel 5.1 och 5.2 om utlämnande av bevis samt 5.7 om möjlighet att yttra sig I artikel 5 finns bestämmelser om utlämnande av bevis. I 5.1 föreskrivs att medlemsstaterna ska se till att nationella domstolar i förfaranden som rör skadeståndstalan, på begäran av en kärande som lagt fram en utförlig motivering med rimligen tillgängliga fakta och bevis som är tillräckliga för att styrka rimligheten i hans eller hennes skadeståndsanspråk, ska kunna förelägga svaranden eller tredje part att lämna ut relevanta bevis som de förfogar över. Medlemsstaterna ska vidare se till att nationella domstolar, på svarandens begäran, kan förelägga käranden eller tredje part att lämna ut relevanta bevis. I artikel 5.2 sägs att medlemsstaterna ska se till att nationella domstolar kan förordna om utlämnande av närmare angiven bevisning, eller relevanta beviskategorier, som ska avgränsas så exakt och snävt som möjligt på grundval av rimligen tillgängliga uppgifter i den utförliga motiveringen. I artikel 5.7 sägs att medlemsstaterna ska se till att den som utlämnande begärs från ges möjlighet att yttra sig innan en nationell domstol förelägger om utlämnande av bevis. Bestämmelser om skriftligt bevis finns i 38 kap. . Där sägs, i 2 § första stycket, att om någon innehar en skriftlig handling som kan antas äga betydelse som bevis så är han eller hon skyldig att förete den. I 2 § andra och tredje stycket föreskrivs vissa undantag från denna skyldighet, av vilka det som gäller vad som kan kallas advokatsekretess är av särskilt intresse i detta sammanhang och som behandlas i avsnitt 6.7.4 nedan. I 8 § andra stycket föreskrivs vissa undantag för allmänna handlingar. I 4 § sägs att om någon är skyldig att förete skriftlig handling som bevis, så får rätten förelägga honom att förete den. Där sägs vidare att den som föreläggandet skulle avse ska ges tillfälle att yttra sig. Inledningsvis kan det konstateras att bestämmelserna i 38 kap. 2 § första stycket samt 4 och 8 §§ uppfyller direktivets krav vad avser att nationell domstol ska kunna förordna om utlämnande av bevis. Genom 38 kap. 4 § uppfylls även direktivets krav att den som begäran om utlämnande avser ska ges tillfälle att yttra sig innan utlämnande bes- Vad gäller direktivets närmare villkor i dessa hänseenden görs I artikel 5.1 ställs krav på vad en ansökan om edition ska innehålla, nämligen en utförlig motivering med rimligen tillgängliga fakta och bevis som är tillräckliga för att styrka rimligheten i det framställda ska- I artikel 5.2 föreskrivs att ett utlämnande ska kunna avse dels närmare angiven bevisning, dels relevanta beviskategorier. Några uttryckliga regler av dessa slag finns inte i 38 kap. rättegångs- I praxis och doktrin har det emellertid utvecklats principer som är av relevans för de krav direktivet ställer. För en utförlig redovisning av detta kan hänvisas till Fitger m.fl. , band 3, avsnitt 38. Där framgår bl.a. följande. Den som framställer ett editionsyrkande ska ange vad han eller hon vill styrka med beviset och också ange den eller de handlingar som yrkandet Bevis är knutna till bevisteman och beviset måste därmed kunna antas ha betydelse för ett visst i målet aktualiserat bevistema. alltså finnas vad som kan kallas bevisrelevans. Om en handling inte ex- akt kan identifieras kan det enligt NJA 1998 s. 590 (I) räcka att parten anger att yrkandet om editionsföreläggande avser en viss kategori av handlingar eller alla handlingar som är av betydelse för ett noga beskrivet I fallet förelade HD en bank att lämna ut ”handlingarna i kärandens kreditakt”. I rättsfallet NJA 1998 s 590 (II) riktade svaranden ett editionsföreläggande mot käranden avseende all skriftlig doku- mentation om vissa i målet aktuella krediter. HD fann att de handlingar som avsågs med editionsyrkandet ”varken i erforderlig mån var speci- ficerade eller var tillräckligt identifierade genom bevisteman.” Direktivet uppställer som sagts krav på att den som begär edition ska lägga fram en utförlig motivering med rimligen tillgängliga fakta och bevis som är tillräckliga för att styrka rimligheten i hans eller hennes Vidare sägs att domstolen ska kunna förelägga en part eller någon annan att lämna ut relevanta bevis. Enligt 42 kap. 1 § ska en ansökan om stämning inne- hålla bl.a. ett bestämt yrkande, en utförlig redogörelse för de omständig- heter som åberopas till grund för yrkandet och uppgift om de bevis som åberopas liksom vad som ska styrkas med varje bevis. dessa krav på vad en stämningsansökan ska innehålla får det anses att svensk rätt uppfyller vad direktivet föreskriver om en utförlig motivering med rimligen tillgängliga fakta. Att endast relevanta bevis ska kunna bli