prop · H40322 · 2016-10-25 00:00:00 — Kraven på insiderförteckning gäller dess- utom för auktionsplattformar samt auktionsförrättare och auktionsöver- vakare i fråga om auktioner av utsläppsrätter eller andra därpå baserade auktionsprodukter som anordnas i enlighet med auktioneringsförord- ningen. är den svenska auktionsförrättaren, medan auktionsövervakaren och den auktionsplattform som bland andra använder finns på EU-nivå. I samtliga dessa fall riktar sig skyldigheterna mot en fysisk eller juridisk person i dennes egenskap av deltagare, auktionsplattform, auktionsförrättare eller auktionsövervakare, och det är denna person som kan drabbas av sanktionen. Transaktioner som genomförs av personer i ledande ställning och deras närstående Skyldigheten att anmäla egna transaktioner åvilar enligt marknadsmiss- bruksförordningen vissa personer i ledande ställning och dem närstående personer (artikel 19). En person i ledande ställning är alltid en fysisk person. Detta följer av definitionen i förordningen (artikel 3.1.25), enligt vilken det är en person hos en emittent, en deltagare på marknaden för utsläppsrätter, eller företag som anges i artikel 19.10 (dvs. auktions- plattformar, auktionsförrättare eller auktionsövervakare som är involve- rade i auktioner som anordnas enligt auktioneringsförordningen), om denna person är medlem av det företagets administrations-, lednings- eller kontrollorgan samt vissa andra ledande befattningshavare. En när- stående person kan dock vara antingen en juridisk eller en fysisk person (se definitionen i artikel 3.1.26). Personer i ledande ställning och dem närstående är skyldiga att under- rätta emittenten, deltagaren på marknaden för utsläppsrätter eller de före- tag eller organ som avses i artikel 19.10 samt den behöriga myndigheten om transaktioner som genomförts för deras egen räkning (artikel 19.1 Personer i ledande ställning är också skyldiga att underrätta sina närstående om deras skyldigheter (artikel 19.5 andra stycket). För personer i ledande ställning hos en emittent gäller också ett förbud mot att före offentliggörandet av vissa finansiella rapport- er, direkt eller indirekt, genomföra transaktioner för egen eller för tredje mans räkning avseende aktier eller skuldinstrument som emitterats av emittenten, eller derivat eller andra finansiella instrument som är kopp- lade till dessa (artikel 19.11). En emittent får tillåta undantag från för- budet i vissa fall, t.ex. vid exceptionella omständigheter som kräver omedelbar försäljning av aktier (artikel 19.12). Förordningen innehåller även skyldigheter som åvilar emittenter och deltagare på marknaden för utsläppsrätter. De är skyldiga dels att se till att den information om transaktioner, som anmäls av personer i ledande ställning och dem närstående personer, offentliggörs (artikel 19.3), dels att skriftligen underrätta personer i ledande ställning om deras skyldig- heter enligt artikeln i fråga (artikel 19.5). I avsnitt 17.2 föreslås att skyldigheten att offentligöra transaktioner även i fortsättningen i stället ska åvila . Emittenter och deltagare på marknaden för utsläppsrätter ska även utarbeta en förteckning över alla personer i ledande ställning och dem närstående personer. Skyldigheterna för personer i ledande ställning och dem närstående att underrätta emittenten, deltagaren på marknaden för utsläppsrätter eller de företag eller organ som avses i artikel 19.10 samt den behöriga myndig- heten om transaktioner som genomförts för deras egen räkning och skyl- digheterna för emittenter och deltagare på marknaden för utsläppsrätter att se till att den information om transaktioner, som anmäls av personer i ledande ställning och dem närstående personer, offentliggörs och att skriftligen underrätta personer i ledande ställning om deras skyldigheter (artikel 19.1–19.3 och 19.5 första stycket) och därmed sanktionsrisken i dessa fall, gäller således både fysiska och juridiska personer. Skyldig- heten för personer i ledande ställning att underrätta sina närstående om deras skyldigheter (artikel 19.5 andra stycket) och förbudet för personer i ledande ställning att före offentliggörandet av vissa finansiella rapporter inte genomföra vissa transaktioner (artikel 19.11) gäller däremot enbart för fysiska personer. Skyldigheten att anmäla transaktioner enligt marknadsmissbruks- förordningen skiljer sig från gällande svensk rätt på så sätt att anmäl- ningsskyldigheten i förordningen riktar sig direkt mot den närstående. Enligt svensk rätt är det insynspersonen, personen i ledande ställning med förordningens terminologi, som är anmälningsskyldig för sina när- ståendes innehav och transaktioner. Bestämmelserna i förordningen inne- bär att det är den närstående som ska bli föremål för en eventuell sank- tion när den närståendes anmälningsskyldighet inte fullgörs. Beträffande juridiska personer och myndiga närstående är detta knappast något problem. En närstående till en person i ledande ställning kan dock t.ex. vara ett barn som personen har vårdnaden om (artikel 3.1.26 b). Utredningen gör bedömningen att det i en sådan situation inte är barnet självt som har åstadkommit det aktieinnehav som leder till att en överträdelse kan bli aktuell och att eventuella sanktioner bör riktas mot den som företrätt barnet vid den relevanta transaktionen. Regeringen instämmer med utredningen att det inte är lämpligt att underåriga påförs sanktioner för överträdelser av den skyldighet att an- mäla egna transaktioner som följer av marknadsmissbruksförordningen. I de allra flesta fall torde sådana transaktioner ske med hjälp av vård- nadshavaren och denne kan i vart fall skaffa sig kunskap om transak- tionerna. Att rikta sanktionerna mot någon annan än den anmälnings- skyldige torde dock inte vara möjligt utan stöd i lag. Ett sätt att undvika att sanktioner påförs underåriga personer är att, som i promemorians förslag, föreskriva att anmälningsskyldigheten för under- åriga närståendes transaktioner ska fullgöras av personen i ledande ställ- ning för den underåriges räkning. En sådan ordning kan inte anses strida mot förordningens syften. Det behöver dock inte alltid vara så att det är personen i ledande ställning som är vårdnadshavare för en närstående som är underårig. Enligt marknadsmissbruksförordningen kan en närstå- ende nämligen också vara en släkting som bor tillsammans med personen i ledande ställning (artikel 3.1.26 c). Det är därför enligt regeringens mening lämpligt att anmälningsskyldigheten ska fullgöras av den under- åriges vårdnadshavare. Det innebär att det är den underåriges vårdnads- havare som ska påföras en sanktion om anmälningsplikten inte fullgörs. De bestämmelser i marknadsmissbruksförordningen som reglerar fram- tagandet och spridandet av investeringsrekommendationer och liknande information kan utifrån ordalydelsen omfatta såväl fysiska som juridiska personer (artikel 20.1). Som anges i avsnitt 5.2.5 finns ytterligare preciseringar i kommissionens delegerade förordning (EU) 2016/95. Det är den som utarbetar eller sprider rekommendationerna som ska följa bestämmelserna, och eventuella sanktioner ska riktas mot den juridiska eller fysiska person som ansvarar för framtagandet eller spridandet. Om framtagandet eller spridandet sker inom ramen för en juridisk persons verksamhet, är det således den juridiska personen som kan bli föremål för ett ingripande. Bestämmelserna om statistik som sprids av offentliga institutioner gäller inte fysiska personer (artikel 20.2). De bestämmelserna ingår inte heller i uppräkningen i förordningen av överträdelser som ska föranleda en sanktion (artikel 30.1 första stycket a samt jfr prop. 2004/05:142 s. 95 f. och den där gjorda hänvisningen till lagen [2001:99] om den officiella statistiken). Skyldigheter till följd av tillsyns- och utredningsbefogenheter Medlemsstaterna ska enligt marknadsmissbruksförordningen se till att det kan vidtas lämpliga sanktioner och åtgärder i de fall då det föreligger en skyldighet för personer att samarbeta med den behöriga myndigheten och att uppfylla sina skyldigheter i samband med en undersökning eller begäran som avses i bestämmelserna om tillsyns- och utredningsbefogen- heter (artikel 30.1 första stycket b). Den behöriga myndighetens tillsyns- och utredningsbefogenheter ska enligt förordningen inbegripa bl.a. att hålla förhör, utföra platsundersökningar och inhämta dokument (artikel 23.2). De angivna befogenheterna innebär en skyldighet att medverka och samarbeta som är riktad mot envar, dvs. under tillsyn liksom fysiska eller juridiska personer som inte står under tillsyn. Den uppräkning av administrativa sanktioner och åtgärder som finns i förordningen omfattar dock inte överträdelser som avser skyldigheten att samarbeta med den behöriga myndigheten (artikel 30.2). staterna har därför möjlighet att själva avgöra vilka åtgärder som ska få vidtas i sådana fall. I avsnitt 10 föreslås sådana åtgärder i form av en möjlighet för att i vissa fall förelägga vite eller begära handräckning hos . De överträdelser som kan föranleda sanktioner anges i lagen I artikel 30.1 i marknadsmissbruksförordningen anges att medlems- staterna ska se till att de behöriga myndigheterna har befogenhet att vidta lämpliga administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder avseende vissa uppräknade överträdelser. Avseende de överträdelser som räknas upp i artikel 30.1 första stycket a anges specifika åtgärder och sanktioner som ska finnas i artikel 30.2. För att det ska vara tydligt när någon kan bli föremål för en sanktion bör det framgå av kompletterings- lagen att ska ingripa vid vissa närmare angivna över- trädelser av bestämmelserna i marknadsmissbruksförordningen. ningen bör överensstämma med den uppräkning av överträdelser som finns i artikeln i förordningen. De sanktioner som ska kunna påföras kan sedan anknyta till överträdelserna. Sanktionsavgifterna kommer t.ex. att skilja sig åt beroende på vilken typ av överträdelse det är fråga om (se I avsnitt 12.4 lämnas dock förslag om en möjlighet för att förelägga någon att göra rättelse när det gäller åsidosättanden av kompletteringslagen eller andra åsidosättanden av marknadsmissbruksförordningen än de som särskilt anges i lagen. Regeringens bedömning: Kravet i marknadsmissbruksförordningen på att den behöriga myndigheten ska kunna återkalla tillståndet för ett värdepappersinstitut om det överträder marknadsmissbruksförord- ningen är uppfyllt genom gällande svensk rätt. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. saknas uttryckliga bestämmelser om hur inspektionens nuvarande möjlig- heter att ingripa enligt rörelselagstiftningen förhåller sig till de som finns i den föreslagna kompletteringslagen. Inspektionen uppfattar det dock som att den föreslagna lagen inte avser att inskränka nuvarande ingrip- andemöjligheter även om det inte framstår som helt tydligt i utredningens Eftersom det finns möjlighet att ingripa enligt andra lagar, kan det behövas vägledning för hur parallella ingripandemöjligheter ska anser att det bör klargöras att inte kan ingripa med stöd av rörelselagstiftningen mot ett förfarande som redan varit föremål för ingripande enligt förslaget till ny lag och tvärtom. Skälen för regeringens bedömning: Enligt sanktionskatalogen i marknadsmissbruksförordningen ska den behöriga myndigheten ha möjlighet att återkalla ett värdepappersföretags auktorisation. Med värde- pappersföretag avses i marknadsmissbruksförordningen detsamma som i MiFID II (artikel 3.1.2 i förordningen och artikel 4.1.1 i MiFID II). De företag som avses är sådana som i svensk rätt benämns värdepappers- bolag om de är svenska (1 kap. 5 § 26 lagen om värdepappersmark- naden). Enligt både MiFID II och svensk rätt kan dock även ett kredit- institut få tillstånd att driva värdepappersrörelse, och då gäller samma regler för den verksamheten som för värdepappersbolag. definieras i svensk rätt som värdepappersbolag, svenska kredit- institut som har fått tillstånd att driva värdepappersrörelse och utländska företag som driver värdepappersrörelse från filial i (1 kap. 5 § 27 lagen om värdepappersmarknaden). får återkalla ett svenskt värdepappersinstituts tillstånd att driva värdepappersrörelse om det genom allvarlig överträdelse har åsidosatt sina skyldigheter enligt lagen om värdepappersmarknaden eller andra författningar som reglerar institutets verksamhet (25 kap. 1 § lagen om värdepappersmarknaden). Regeringen anser i likhet med utredningen att rörelselagstiftningen ger möjlighet att återkalla ett tillstånd vid överträdelser av marknadsmiss- bruksförordningen och att det därför inte krävs någon särskild bestäm- melse om återkallelse i kompletteringslagen. bör kunna ingripa mot ett värdepappersinstitut med stöd av lagen om värde- pappersmarknaden, om institutet åsidosätter bestämmelser i marknads- missbruksförordningen som gäller för institutets verksamhet (25 kap. 1 § första stycket). Vidare kan ett värdepappersinstitut som överträtt exem- pelvis förbudet mot marknadsmanipulation ha åsidosatt den grundläggande bestämmelsen i lagen om värdepappersmarknaden om att ett värdepappersinstitut ska handla hederligt, rättvist och professionellt (8 kap. 1 §) och därigenom bli föremål för ett ingripande. anser att det kan behövas vägledning för hur in- spektionen ska hantera parallella ingripandemöjligheter. Enligt regering- ens uppfattning är det inte olämpligt att i en situation då ett förfarande kan anses strida mot flera lagar kan välja mellan de ingripandemöjligheter som finns, och då välja det förfarande som fram- står som mest effektivt i den aktuella situationen. Som nämns i avsnitt 11.2 kan en liknande situation uppstå när ett värdepappersinstitut inte har den marknadsövervakning som krävs enligt marknadsmissbruksförord- ningen (artikel 16), som motsvarande krav ställs upp i MiFID II. anser att det bör klargöras att Finansinspek- tionen inte kan ingripa med stöd av rörelselagstiftningen mot ett för- farande som redan varit föremål för ingripande enligt kompletterings- lagen och tvärtom. Regeringen konstaterar att dubbelprövningsförbudet kan hindra att ingriper vid två olika tillfällen mot ett beteende, om det beteende som ett nytt ingripande avser grundas på samma faktiska omständigheter som ett redan beslutat ingripande. En förutsättning är att båda ingripandena utgör straff i När det gäller de ingripanden mot tillståndspliktiga företag som kan göras enligt lagen om värdepappersmarknaden finns det, utifrån de kriterier som fastställts i praxis (se avsnitt 6), anled- ning att anse att de inte utgör straff i konventionens mening. serna i lagen om värdepappersmarknaden riktar sig till en avgränsad krets företag som står under tillsyn till följd av en ansökan om tillstånd att driva viss verksamhet. siella företag enligt lagen om värdepappersmarknaden, i synnerhet åter- kallelse av tillstånd att driva värdepappersrörelse, har inte ett bestraff- ande syfte utan syftar, liksom övriga näringsrättsliga bestämmelser i lagen, till att skydda investerare och upprätthålla förtroendet för värde- Det bör därför enligt regeringens mening inte finnas något hinder för att återkalla ett värdepappersinstituts tillstånd även när det har konstaterats i ett annat förfarande (t.ex. vid , se förslag till beslutsordning i avsnitt 14) att en överträdelse av marknadsmissbruksförordningen har skett. skäl, och av hänsyn till det berörda företaget, är det dock lämpligt att ingripandena samordnas när det är möjligt. Föreläggande att vidta rättelse Regeringens förslag: får förelägga den som har åsidosatt sina skyldigheter enligt marknadsmissbruksförordningen på sätt som räknas upp i kompletteringslagen att vidta en viss åtgärd för att komma till rätta med situationen eller upphöra med ett visst agerande. får även förelägga den som har åsidosatt sina skyldigheter enligt kompletteringslagen eller sådana skyldigheter enligt marknadsmissbruksförordningen som inte räknas upp i den lagen att vidta rättelse. Ett föreläggande får förenas med vite. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att utred- ningens förslag inte innehåller någon möjlighet för att förelägga den som har åsidosatt sina skyldigheter enligt komplette- ringslagen eller sådana skyldigheter enligt marknadsmissbruksförord- ningen som inte räknas upp i den lagen att vidta rättelse, utöver möjlig- heten att förelägga en person att vidta rättelse för överträdelser av uttryckliga skyldigheter i förordningen. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt sanktionskatalogen i mark- nadsmissbruksförordningen ska en behörig myndighet, när det gäller de överträdelser som räknas upp i artikel 30.1 första stycket a, kunna kräva att en person som bär ansvaret för en överträdelse upphör med sitt agerande och inte upprepar det (artikel 30.2 första stycket a). Eftersom en överträdelse även kan bestå i underlåtenhet att uppfylla vissa krav, är det rimligt att den behöriga myndigheten även kan ålägga den ansvarige att vidta en positiv åtgärd för att uppfylla kraven i förord- ningen, snarare än att avhålla sig från att göra något som inte är tillåtet. Det kan exempelvis röra sig om ett föreläggande att vidta åtgärder för att uppfylla skyldigheten att ha en effektiv marknadsövervakning (artikel 16). Mot bakgrund av marknadsmissbruksförordningens krav bör det in- föras en bestämmelse i kompletteringslagen som ger möjlighet att förelägga den som har överträtt reglerna i förordningen att vidta en viss åtgärd för att komma till rätta med situationen eller att upphöra med ett visst agerande. Bestämmelsen bör utformas efter förebild av motsvarande bestämmelser i liknande lagstiftning som kompletterar EU-förordningar, nämligen 4 § lagen (2012:735) med kompletterande bestämmelser till EU:s blankningsförordning och 4 kap. 2 § lagen (2013:287) med kompletterande bestämmelser till EU:s förord- ning om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister. I lik- het med det som gäller enligt dessa båda lagar bör även ett föreläggande enligt den nya lagen få förenas med vite. På motsvarande sätt som när det gäller de övriga åtgärder och sank- tioner som ska kunna använda sig av bör inspek- tionen även få förelägga den som har överträtt marknadsmissbruksför- ordningen på sätt som anges i artikel 30.1 första stycket a i förordningen att vidta rättelse. Ett beslut om ett sådant ingripande bör därmed följa den beslutsprocess som ska gälla för överträdelsen i fråga (se avsnitt 13). Det är dock inte alla möjliga överträdelser som räknas upp i den artikeln. Exempelvis omfattas inte ett åsidosättande av skyldigheten att ha system och rutiner för att ett företags anställda ska kunna rapportera misstänkta överträdelser (artikel 32.3, se avsnitt 15.5). Skyldigheten att ha sådana system ska genomföras i medlemsstaterna (artikel 39.3). Utredningen föreslår att ett åsidosättande av den skyldigheten, som enligt förslaget framgår i kompletteringslagen, ska räknas upp bland de överträdelser som kan föranleda ingripande enligt kompletteringslagen. Utredningen föreslår att ett åsidosättande av skyldigheten ska kunna medföra en sanktionsavgift motsvarande högst . Det är samma avgift som enligt förordningen ska gälla för t.ex. åsidosättande av skyldigheten att offentliggöra insiderinformation och skyldigheten för personer i ledande ställning att anmäla transaktioner. När det gäller skyldigheten att ha system för intern rapportering finns det dock ingripandemöjligheter i andra lagar beträffande de företag för vilka det redan gäller en sådan skyldighet (se t.ex. 8 kap. 4 a § och 25 kap. 1 § lagen om värdepappers- marknaden). Regeringen anser att det är lämpligt att begränsa uppräk- ningen av överträdelser som kan föranleda sanktionsavgifter till de som anges i marknadsmissbruksförordningen. Det finns även andra typer av åsidosättanden som bör kunna ingripa mot än skyldigheten att upprätta system för intern rapportering av misstänkta överträdelser. bör exempelvis kunna övervaka att emittenter medger undantag från förbudet att handla med finansiella instrument före offentliggörandet av vissa finansiella rapporter på ett sätt som är förenligt med marknadsmissbruksförordningen (artikel 19.12) och kommissionens delegerade förordning (EU) 2016/522 (artiklarna 7–9) som kompletterar bestämmelsen i fråga. För denna typ av åsidosättanden av marknadsmissbruksförordningen eller komplet- teringslagen är det enligt regeringens mening lämpligt, och tillräckligt, att kan förelägga den som har åsidosatt sina skyldigheter att vidta rättelse. Ett sådant föreläggande bör få förenas med Vitets storlek kan anpassas efter vilken typ av åsidosättande det är fråga om så att det kan utgöra ett tillräckligt påtryckningsmedel mot företaget i fråga. I lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument finns en liknande bestämmelse (6 kap. 2 §) som ger rätt att förelägga den som deltar i handel med ett finansiellt instrument att upp- höra med verksamheten, om handeln strider mot den s.k. sundhetsregeln i samma lag (1 kap. 2 §). Enligt förarbetena utgör sundhetsregeln i första hand en måttstock för utformningen av de finansiella instrument som får förekomma på marknaden (prop. 1990/91:142 s. 144 f.). grund för verksamhet i syfte att övervaka att handeln överensstämmer med god sed på värdepappersmarknaden. bestämmelse som föreslås i kompletteringslagen innebär inte något hind- er för att ingripa mot överträdelser med stöd av lagen om handel med finansiella instrument exempelvis om någon systematiskt deltar i handel som inspektionen bedömer är marknadsmanipulation om det också innebär ett åsidosättande av nämnda sundhetsregel. inspektionen kan i en sådan situation behöva välja med stöd av vilken lag som ett ingripande ska ske. Regeringens förslag: får besluta om anmärkning mot den som har åsidosatt sina skyldigheter enligt marknadsmiss- Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att utredningen benämner sanktionen varning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. önskar att det för- tydligas hur varning i kompletteringslagen förhåller sig till sanktionen varning enligt annan lagstiftning. Skälen för regeringens förslag: Enligt sanktionskatalogen ska den behöriga myndigheten kunna besluta om en varning mot den som har överträtt marknadsmissbruksförordningen (artikel 30.2 första stycket c). I rörelselagstiftningen är varning en ingripandeåtgärd som används för allvarliga överträdelser, som alternativ till återkallelse av tillstånd när förutsättningar för återkallelse i och för sig finns men varning i det sär- skilda fallet framstår som en tillräcklig åtgärd (se t.ex. 15 kap. 1 § lagen om bank- och finansieringsrörelse och 25 kap. 1 § lagen om värdepap- önskar att det förtydligas hur var- ning i utredningens förslag förhåller sig till sanktionen varning enligt annan lagstiftning på finansmarknadsområdet. Regeringen anser att det finns anledning att göra en tydligare åtskillnad mellan dessa ingripande- Sanktionen varning enligt marknadsmissbruksförordningen är för det första en åtgärd som ska kunna tillgripas mot vem som helst, inte bara tillståndspliktiga företag. Den kan därför inte konstrueras som ett alternativ till återkallelse av tillstånd, som i rörelselagstiftningen. För det andra bör det inte krävas att överträdelsen – om det skulle vara Prop. 2016/17:22 fråga om ett tillståndspliktigt företag – är så allvarlig att det finns förut- sättningar för att återkalla tillståndet. Enligt regeringens uppfattning är det därför lämpligt att i kompletteringslagen benämna ingripande- åtgärden anmärkning. Även anmärkning finns i rörelselagstiftningen.