prop · H303186 · 2016-06-07 00:00:00 — Begreppet skäligt är vedertaget inom svensk rätt, bl.a. i de få exempel på prisregleringar som trots allt finns, dvs. ellagen (1997:857) och lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, och det hade också mycket väl kunnat användas i den svenska språkversionen av direktivet, jfr t.ex. den engelska språkversionen som använder termen reasonable. Regeringen föreslår således att det i lagen förs in ett krav att avgifter för laddning av elfordon ska vara skäliga. Regeringen föreslår vidare att det i den föreslagna paragrafen tas in direktivets definition i artikel 2.3 av begreppet laddningspunkt och att det anges vad som krävs för att en laddningspunkt ska anses vara tillgänglig för allmänheten i enlighet med vad som följer av artikel 2.7 i direktivet. När det gäller frågan om när en laddningspunkt ska anses vara tillgänglig för allmänheten kan det, med anledning av vad Tesla anför, nämnas att den föreslagna definitionen innebär att den som tillhandahåller en laddningspunkt genom att begränsa åtkomsten kan bestämma själv huruvida laddningspunkten ska göras tillgänglig för allmänheten. Om laddningspunkten endast får användas av t.ex. dem som har ett avtal med anläggningsinnehavaren, torde detta innebära att åtkomsten är att anse som diskriminerande, vilket i sin tur innebär att laddningspunkten inte är att anse som tillgänglig för allmänheten. 5.5.1Information om möjligheten att förse motorfordon med alternativa drivmedel Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om skyldighet att lämna information om vilka motorfordon som regelbundet kan tankas med enskilda drivmedel på marknaden eller laddas vid laddningspunkter. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Energigas välkomnar förslaget men upp- ger att det kan vara svårt att tillgängliggöra information om motorfordon vid själva tankstället. Trafikanalys anser att bemyndigandet måste utfor- mas så att regeringen eller myndigheter är skyldiga att meddela före- skrifter, inte enbart att de får meddela föreskrifter. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 7.1 ska, utan att det på- verkar tillämpningen av direktiv /30/EG, medlemsstaterna se till att relevant, enhetlig och tydlig information görs tillgänglig om vilka motor- fordon som regelbundet kan tankas med enskilda bränslen på marknaden eller laddas vid laddningspunkter. Sådan information ska göras tillgäng- lig i fordonsmanualer, vid tankstationer och laddningspunkter, på motor- fordon och hos motorfordonsförsäljare inom medlemsstaternas territo- Detta krav ska enligt samma artikel gälla alla motorfordon, och deras motorfordonsmanualer, som släpps ut på marknaden efter den Tillhandahållandet av informationen ska enligt arti- 2015/16:186 kel 7.2 baseras på standarder från de europeiska standardiseringsorganisationerna. Enligt punkt 4 i samma artikel finns det bl.a. en möjlighet för kommissionen att anta genomförandeakter rörande vissa delar av informationen. Vilken information som ska lämnas bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om. Bemyndigandet bör lämna det fritt till den som meddelar föreskrifterna att avgöra t.ex. i vilken form och var informationen ska lämnas. Uppräkningen i direktivet av var informationen ska lämnas kan inte tolkas som att all information ska göras tillgänglig på samtliga dessa ställen, utan får anses utgöra exempel. Som Energigas påpekar är det inte alltid möjligt eller nödvändigt att all sådan information ska vara tillgänglig t.ex. vid själva laddnings- eller tankstället. Den som får meddela föreskrifter kan då följa ett eventuellt arbete i standardiseringsorganisationerna eller kommissionen och beakta resultatet av detta arbete vid framtagandet av föreskrifterna. Med anledning av vad Trafikanalys anför bör det understrykas att bemyndigandena är avsedda att användas i den utsträckning som krävs för att genomföra direktivet. Bestämmelserna bör utformas enligt anvisningarna för författningsskrivning. 5.5.2Prisinformation om andra jämförliga bränsletyper Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om skyldighet att vid tankstationer tillhandahålla information om enhetspriser för andra relevanta drivmedel. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: och Energigas välkomnar förslaget, men anser också att det är svårt att ta ställning till vilken information som är relevant. Även () anser att prisinformationen kan bli svårjämförbar och bör utredas vidare. Strateco anser att det vore lovvärt att samordna terminologin för att underlätta för slutanvändarna. , Bil och 2030-sekretariatet anser att regeringen borde överväga att införa krav på märkning av drivmedlets miljöegenskaper och potential att minska växthusgasutsläpp. Trafikanalys anser att bemyndigandet måste utformas så att regeringen eller myndigheter är skyldiga att meddela föreskrifter, inte enbart att de får meddela föreskrifter. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 7.3 första stycket ska, när bränslepriser visas vid en tankstation, i tillämpliga fall och särskilt när det gäller naturgas och väte, en jämförelse mellan relevanta enhetspriser visas i informationssyfte. Presentationen får enligt artikeln inte vara vilseledande eller förvirrande för användarna. Av skäl 51 i direktivet framgår att det är en jämförelse mellan olika typer av bränsle som avses. T.ex. anges i skäl 51 att ”[d]ärför bör det när man på en bensinstation visar bränslepriser, i synnerhet för naturgas och väte, vara möjligt att i informationssyfte jämföra priset med enhetspriset för konventionella bränslen, exempelvis ”motsvarande bensin”. andra stycket ska, för att öka konsumenternas kunskap och skapa insyn i bränslepriserna på ett sätt som är enhetligt i hela unionen, kommissionen ges befogenhet att genom genomförandeakter anta en gemensam metod för jämförelse av enhetspriser för alternativa bränslen. I prisinformationslagen (2004:347) finns bestämmelser om prisinformation till konsumenter. Det jämförpris som ska anges enligt 7 § den lagen är dock en jämförelse med priset för samma vara, per kilogram, liter, meter eller annat vanligen använt mått för produkten, uttryckt i kronor. Någon skyldighet enligt prisinformationslagen att ange priset för mängden av en annan vara finns inte. Lagen ger inte heller någon uttrycklig möjlighet att meddela sådana föreskrifter. Av förarbetena till prisinformationslagen framgår förvisso att avsikten med bemyndigandet i 11 § är att möjliggöra även föreskrifter som inte utgör verkställighetsföreskrifter (jfr prop. 2003/04:38 s. 20–21). Varken 11 § eller förarbetena till prisinformationslagen ger dock tillräckligt stöd för att meddela sådana föreskrifter om jämförpris som avses i artikel 7.3 i direktivet. Däremot anges i 5 § prisinformationslagen att om det i lag eller annan författning finns särskilda bestämmelser om prisinformation till konsumenter, ska de bestämmelserna gälla i stället. Sådana särskilda regler om prisinformation finns t.ex. i fjärrvärmelagen (2008:263), lagen (2011:1200) om elcertifikat och taxitrafiklagen (2012:211). Eftersom den föreslagna lagen om infrastruktur för alternativa bränslen till transporter är avsedd att utgöra en samlande ramlag för hela direktivet bör direktivets krav på prisinformationen tas in i den lagen. Kravet i artikel 7.3 är dock något oklart. Jämförelsepriser ska lämnas ”i tillämpliga fall” och ”särskilt när det gäller naturgas och väte”. Det är också, mot bakgrund av att utbyggnaden av infrastrukturen för alternativa drivmedel är begränsad, svårt att ta ställning till vilken information som är relevant för konsumenterna och lämplig att kräva, vilket också och bl.a. påpekar. Som Strateco också anför är det dock, för att underlätta för konsumenterna, önskvärt att uppnå något slags enhetlighet bl.a. när det gäller terminologin, men även beträffande vilket drivmedel jämförelsen görs med. Eftersom direktivet inte innehåller ett absolut krav, bör genomförandet ske genom att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter i frågan. Det finns därmed också en möjlighet för den som meddelar föreskrifterna att ta hänsyn till eventuella genomförandeakter från kommissionen. Det bör således införas ett bemyndigande i lagen för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om skyldighet att vid tankstationer tillhandahålla information om enhetspriser för andra relevanta drivmedel. Till skillnad från förslaget i promemorian anser regeringen dock inte att det uttryckligen behöver anges i bemyndigandet att informationen inte får vara vilseledande eller förvirrande för användarna. Vad gäller information om sådana miljöegenskaper hos drivmedel som , Bil och 2030-sekretariatet framför önskemål om är detta i och för sig något som är positivt ur miljösynpunkt och som skulle kunna underlätta för användarna. Några krav att införa sådan märkning finns dock, som också medger, inte i direktivet. Inte heller i övrigt har det framkommit tillräckliga skäl att möjliggöra sådana bestämmelser. 2015/16:186 information kan dock utgöra en konkurrensfördel, varför det inte kan uteslutas att marknaden kommer att se till att sådan information lämnas utan att detta är författningsreglerat. Vad slutligen gäller de synpunkter som Trafikanalys har på utformningen av bemyndigandet hänvisas till avsnitt 5.5.1. Regeringens förslag: Tillsyn ska utövas av den myndighet som rege- ska få meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall. Ett föreläggande eller ett förbud ska få förenas med vite. Den myndighet som utövar tillsyn ska få ta ut avgift för ärende- handläggning och tillsyn. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om avgifter för ärendehandläggning och tillsyn. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Kammarrätten i anser att förutsätt- ningarna för den avgift som tillsynsmyndigheten ska kunna påföra inte Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) anser att det är viktigt att tillsynen i så stor utsträckning som möjligt regleringsmässigt samordnas med den tillsyn som sker enligt lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor. myndighet () anser att tillsynen bör förtydligas. Transportstyrelsen framför att det är önskvärt att frågor som rör land- strömsförsörjning till fartyg bör omfatta såväl förhållanden ombord på fartyget som på land. Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac) anser att det bör utredas vidare om det är lämpligt att använda ackrediteringsförfarandet när det gäller åtminstone vissa av kraven som omfattas av direktivet. Energigas anser att möjligheten att ta ut avgifter inte får leda till ökade kostnader för företagen. leum och biodrivmedel Institutet (SPBI) ifrågasätter det lämpliga i att lägga så stora befogenheter på en och samma myndighet. Skälen för regeringens förslag Den föreslagna lagen möjliggör införandet av gemensamma standarder för laddningspunkter för t.ex. elbilar, landströmsanslutning för fartyg och tankstationer för vät- och naturgas. Det huvudsakliga syftet med standar- derna är att uppnå användarvänlighet och möjliggöra en snabbare utbyggnad av infrastrukturen. Någon myndighet som har tillsyn över dessa frågor finns inte. utövar tillsyn över att ellagstiftningen följs ur ett säkerhetsperspektiv, Transportstyrelsen utövar tillsyn över att installationer för landströmsförsörjning ombord på fartyg är rätt utformade ur ett sjövärdighetsperspektiv, och MSB utövar tillsyn över att krav på hantering av brandfarliga och explosiva varor, exempel- vis väte, uppfylls. De standarder som kan införas med stöd av den före- slagna lagen syftar som nämnts dock i princip inte till att säkerställa Prop. 2015/16:186 några säkerhetskrav. I promemorian lämnas inte något förslag om vilken myndighet eller vilka myndigheter som ska utöva tillsyn. En avgörande fråga är om tillsynen ska ske inom befintliga sektorer av de myndigheter som redan utövar tillsyn, eller om tillsynen ska utföras på ett mer horisontellt plan av möjligen en och samma myndighet. Regeringen fortsätter beredningen av denna fråga och kommer bl.a. att beakta de faktorer som MSB, Transportstyrelsen och SPBI tar upp. Med anledning av vad Swedac anför kan i det sammanhanget även frågan om en eventuell användning av ackrediteringsförfarandet diskuteras. Eventuella ytterligare förtydliganden i fråga om tillsynen kan göras i förordning. Förbud, förelägganden och vite bör ha möjlighet att meddela förbud och andra typer av förelägganden för se till att lagen följs. Det bör också vara möjligt att förena förbud och förelägganden med vite. Utgångspunkten bör dock vara att vitesförelägganden ska användas restriktivt. bör så långt det är möjligt på andra sätt se till att lagen följs. Allmänna bestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten. Något behov av att besluten ska kunna göras gällande finns inte. Om det t.ex. finns säkerhetsbrister i de aktuella installationerna, finns det som redan nämnts andra myndigheter som har möjlighet att vidta åtgärder med stöd av relevant lagstiftning. Möjligheten att förena förbud och förelägganden med vite bör vara tillräckligt som påtryckningsmedel. Några sanktioner bör inte införas, och krävs inte heller enligt direktivet. Utgångspunkten är att tillsynsmyndighetens eller tillsynsmyndigheternas (se ovan i detta avsnitt) kostnader för ärendehandläggning och tillsyn bör täckas genom avgifter. Det bör därför föras in ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter för ärendehandläggning och tillsyn. Med anledning av vad Energigas anför vill regeringen dock tillägga att även om detta oundvikligen kommer att medföra vissa kostnader för företagen får de avgifter som avses inte täcka mer än myndigheternas kostnader för de åtgärder som avses, jfr avgiftsförordningen (1992:191) som också i övrigt reglerar vissa förutsättningar för myndigheter att ta ut avgifter. Någon anledning att, som Kammarrätten i efterfrågar, i denna proposition ytterligare utveckla dessa förutsättningar finns inte. 2015/16:186 5.7 Regeringens förslag: beslut om förelägganden och beslut och om att påföra avgift ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och biodrivmedel Institutet (SPBI) menar att även beslut som rör frågor om prissättning ska kunna överklagas. Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 5.6 har det föreslagits att tillsynsmyndigheten ska kunna meddela förbud och förelägganden i syfte att se till att lagen och föreskrifter meddelade med stöd av lagen följs. Till följd av förslaget i samma avsnitt kan tillsynsmyndigheten också komma att meddela beslut om att påföra avgift för tillsynen. Dessa beslut bör kunna överklagas. Med anledning av vad SPBI anför vill regeringen förtydliga att förslaget innebär att samtliga beslut som tillsynsmyndigheten fattar inom ramen för sin tillsyn, inklusive frågor som rör den i avsnitt 5.4 föreslagna prisregleringen, kan överklagas enligt förslaget. Den i lagrådsremissen föreslagna överklagandebestämmelsen anger dels vilka beslut enligt lagen som får överklagas, dels att övriga beslut enligt lagen inte får överklagas. Lagrådet anser att behovet av en sådan upplysningsregel om överklagandeförbud bör övervägas närmare eftersom det inte kan utläsas av den föreslagna lagen att beslut ska fattas med stöd av andra bestämmelser än de som uttryckligen anges kunna överklagas enligt den föreslagna överklagandebestämmelsen. Som Lagrådet uppmärksammar är bestämmelsen som anger vilka beslut som får överklagas uttömmande. Den efterföljande bestämmelsen om att andra beslut enligt lagen inte får överklagas tydliggör detta, vilket enligt regeringens mening har ett värde för tillämparen. Överklagandebestämmelsen bör därför utformas på samma sätt som i lagrådsremissen. Överklagande bör ske till allmän förvaltningsdomstol. Frågan är därmed om den allmänna forumregeln i 14 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar ska tillämpas, dvs. att överklagande ska prövas av den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats, eller om det ska införas en särskild forumregel. Någon anledning att anta att den föreslagna lagen ska föranleda något större antal överklaganden finns inte, jfr avsnitt 6. Det finns inte skäl att införa någon särskild forumbestämmelse för överklagande av beslut enligt lagen, utan den allmänna forumregeln i 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar bör vara tillämplig. Enligt gängse ordning bör prövningstillstånd krävas vid överklagande till kammarrätten. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: hamnar uppger att det finns installa- tioner för landströmsförsörjning som inte uppfyller kraven. (Tesla) anför att det är viktigt att det svenska genomförandet respekterar de övergångsbestämmelser som finns i direktivet. Skälen för regeringens förslag De lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet ska enligt artikel 11.1 sättas i kraft . Förslagen till lagändringar bör således träda i kraft . Enligt artiklarna 4.4, 4.6, 5.2 och 6.9 ska de tekniska specifikationer som ska uppfyllas gälla för laddningspunkter, tankstationer och landströmsanslutningar som tas i bruk eller förnyas . Övriga krav i lagen om t.ex. prisreglering och information innehåller inte några motsvarande övergångsbestämmelser. I avsnitt 5.2 föreslås att kraven på standarder för laddnings- och tankstationer ska delegeras till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om. Den föreslagna lagen bör därför inte innehålla några övergångsbestämmelser, utan sådana kan i stället tas in i förordning eller myndighetsföreskrift i samband med att kraven i sig regleras. Med anledning av vad hamnar anför erinrar regeringen om att kraven endast gäller för installationer som tas i bruk eller förnyas . Befintliga installationer behöver således inte uppfylla kraven förrän då installationen förnyas. Lagförslagen i denna proposition syftar till att möjliggöra uppfyllandet av den skyldighet som har gentemot EU att genomföra direktivet om utbyggnad av infrastrukturen för alternativa bränslen i de delar som innehåller konkreta krav på laddnings- och tankstationer att uppfylla tekniska standarder eller om skyldighet att ge olika typer av information. Som framgår av avsnitt 4.2 innehåller direktivet en rad bestämmelser där det krävs att medlemsstaterna författningsreglerar vissa frågor. , och ifrågasätter om författningsreglering är det mest lämpliga sättet att genomföra direktivet och saknar en analys av alternativa metoder att genomföra det när det gäller frågor om prisreglering, se också avsnitt 5.4. 2015/16:186 Regeringen kan konstatera att det i skäl 15 i direktivet förvisso anges att det bör vara möjligt för medlemsstaterna att genomföra direktivet genom att använda många olika slags rättsliga och icke-rättsliga incitament och åtgärder. De icke-rättsliga åtgärderna torde dock i första hand avse genomförandet av det handlingsprogram som direktivet också kräver ska upprättas. När det gäller genomförande av de delar i direktivet som rör tekniska standarder, prisreglering och informationsskyldighet är det svårt att tänka sig någon annan typ av genomförandeåtgärd än författningsreglering. Det finns därför enligt regeringen inte något alternativ till författningsreglering för att genomföra direktivet i de delarna. Konsekvenser för företag och näringsliv Lagförslagen berör i första hand företag som tillhandahåller el till elfordon vid laddningspunkter, till fartyg samt vätgas eller naturgas vid tankstationer. Indirekt påverkas även de delar av näringslivet som använder dessa laddnings- och tankstationer. Företag som sätter upp eller förnyar en laddningspunkt måste, med vissa undantag, förse laddningspunkten med en särskild typ av uttag. Det är inget som hindrar att en laddningspunkt har flera olika uttag med olika standarder, så länge åtminstone ett av uttagen uppfyller kraven i direktivet. Detta krav kan komma att innebära vissa merkostnader för de företag som inte hade planerat att förse laddningspunkten med de uttag som direktivet kräver. Hur många företag som kommer att bli berörda är svårt att bedöma eftersom det saknas officiell statistik över antalet laddningsplatser och vilka företag som erbjuder laddning av elfordon. Snabba laddningspunkter drivs oftast av energibolag, kommuner och företag som säljer drivmedel. Normala laddningspunkter har ett mer varierat ägarskap. När det gäller kravet på installationer för landströmsförsörjning av fartyg överensstämmer dessa med befintliga riktlinjer och rekommendationer utgivna av Transportstyrelsen. Dessa krav bedöms därför inte medföra några merkostnader för berörda rederier. Det finns i totalt cirka 50 större hamnar. har åtta av dessa landströmsanslutningar. Enligt direktivet behöver installationer av anläggningar för landströmsförsörjning inte prioriteras om det saknas efterfrågan eller om kostnaderna är oproportionella i förhållande till fördelarna, inklusive miljöfördelarna. Det är därför svårt att bedöma hur många företag, hamnbolag och rederier som kan tillkomma och behöver uppfylla kraven på vissa tekniska specifikationer. Kraven på tankstationer för väte bedöms inte medföra några extra kostnader för berörda företag eftersom de angivna ISO-standarderna överensstämmer med etablerad branschstandard. finns ett fåtal tankstationer för väte. Enligt branschföreningen bedöms ytterligare tio stycken öppnas fram . Beträffande kraven på tankstationer för naturgas finns det inga standarder angivna . Det är därför inte möjligt att bedöma konsekvenserna för berörda företag. Generellt bedöms lagförslagen underlätta för enskilda att använda fordon som kan drivas med el, naturgas eller vätgas. Mer specifikt bedöms användare av elfordon gynnas av kraven på gemensamma standarder för laddning av elfordon liksom av kraven på att priser för el vid laddningspunkter ska vara skäliga och icke-diskriminerande. Konsekvenser för myndigheter och domstolar Som framgår av avsnitt 5.6 är avsikten att någon eller några myndigheter ska ges uppgiften att utöva tillsyn och eventuellt meddela vissa föreskrifter. De övergångsbestämmelser som finns i direktivet (se avsnitt 4.2) innebär att tillsynen i praktiken inte kommer att behöva utövas . De tillkommande uppgifterna bedöms innebära vissa kostnadsökningar för den eller de berörda myndigheterna. Avsikten är att tillsynsmyndighetens eller tillsynsmyndigheternas kostnader för ärendehandläggning och tillsyn bör täckas genom avgifter. I avsnitt 5.6 föreslås därför att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om avgifter för ärendehandläggning och tillsyn. Eventuella kostnader för statens budget bör kunna hanteras inom befintliga ramar. Enligt förslaget i avsnitt 5.7 kommer beslut som meddelas med stöd av lagen eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av lagen att överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Det är mycket svårt att bedöma hur ofta tillsynsmyndigheten kan komma att behöva ingripa, och i vilken omfattning besluten kommer att överklagas till domstol. Det kan dock antas att det bör ligga i såväl användarnas som de ansvariga för laddnings- och tankningsstationernas intresse att följa de gemensamma standarder som direktivet anvisar. Det är därför en rimlig slutsats att tillsynsmyndigheten inte bör behöva ingripa särskilt ofta, och att det inte kommer att uppstå mer än ett mycket litet antal överklaganden till domstolarna .