prop · H30395 · 2016-03-08 00:00:00 — Av resonemanget följer att metallföremål i den egna kroppen kan vara att jämställa med ett organ, och alltså uppfattas som en vital del av kroppen. Det kan t.ex. vara fallet för människor med vissa funktionshinder, vilka med hjälp av proteser fått helt nya möjligheter i livet. I vissa fall kan proteserna bli en del av en människas identitet. I linje med detta resonemang bör den enskildes vilja inte bara bestämma vad som ska ske med organen efter livet, utan även styra hur proteser ska hanteras. Enligt regeringens mening skulle det emellertid finnas en risk för att ett sådant donationssystem skulle bli praktiskt ohanterligt. Exempelvis skulle krematoriet bli beroende av ett aktivt svar på donationskort som anger om den avlidna godtar att protesen återvinns. I många fall kan man dessutom förvänta sig att svar helt uteblir. I praktiken skulle någon återvinning därför inte ske, med följd att metallföremålen i stället grävs ned någonstans på kyrkogården. Ett system där den avlidnas önskningar eller anhörigas vilja ska styra hur metallföremål som proteser av olika slag ska tas om hand efter kremation, är vidare av annan natur än organdonation. Det finns ingen ordning där en protes återanvänds på samma sätt som ett organ. Vikt bör även fästats vid att det är möjligt att välja jordbegravning, om en enskild upplever att metaller i den egna kroppen är en del av denna och därför önskar att metallerna inte ska skiljas från stoftet, än mindre Att valrätten inte är helt fri ifråga om begravningsförfarandet visar också förhållandet att en pacemaker måste avlägsnas från kroppen redan före kremering, eftersom den annars kan explodera (se t.ex. rikt- linjer för krematorieverksamheten utarbetade av bl.a. arbetsgivarorganisation och kyrkogårds- och krematorie- Vid en avvägning mellan den enskildes önskningar och intresset av att finna ett miljövänligt och etiskt välfungerande alternativ till nuvarande sätt att hantera metaller som inte förbränts vid kremeringen, menar regeringen att övervägande skäl talar för att inte införa ett donations- förfarande, även med beaktande av att berörda metallföremål kan upplevas som en del av stoftet efter en avliden. Vid begravningsformen kremering bör därför enligt regeringens uppfattning metalldelar som är större än , t.ex. proteser, efter askberedningen återgå till kretsloppet genom återvinning. Det bör i detta sammanhang framhållas att proteser i praktiken inte heller kan tillföras askurnan på grund av deras omfång och att alternativet till återvinning därför är att fortsätta att gräva ned dessa metaller i marken. En fråga som också aktualiseras är hanteringen av metallföremål som är av mer personlig beskaffenhet, t.ex. rester av smycken och tandguld som inte förbränts vid kremeringen. Det kan inledningsvis konstateras att mängden av sådan ädelmetall som påträffas i askan efter stoftet bör vara förhållandevis liten och i de fall metallföremålen är större än 3 mm sorteras de som regel automatiskt bort från askan vid askberedningen. och anser att personliga tillhörigheter av detta slag ska tillförs askurnan när det är praktiskt framhåller att så bör ske oavsett om det krävs viss hantering. Regeringen strävar efter en ordning som präglas av respekt för den avlidna och anser att en hantering av stoftet så långt som möjligt Därför bör resultatet från askberedningen ytterst avgöra vad som utgör del av askan efter stoftet och inte. personlig beskaffenhet bör tillsammans med andra metaller och vid samma maskinella förfarande skiljas från askan. sorterats bort från askan bör alltså, liksom övriga metaller, inte betraktas som en del av denna i begravningslagens mening och kan därmed I och med att alla metaller som inte förbränts vid kremering ska återvinnas behövs ingen sådan ytterligare reglering av ädelmetaller som Som Avfall konstaterar omfattar begreppet återvinning i avfallsförordningen (2011:927) bl.a. förberedelse för återanvändning. Förberedelse för återanvändning innebär en avfallshantering som genom kontroll, rengöring eller reparation gör att produkter eller komponenter Regeringen anser, liksom Avfall , att en sådan återanvändning av metaller inte skulle vara en pietetsfull hantering. Regeringen föreslår därför, till skillnad från utredningen, en mer restriktiv bestämmelse vad gäller formen för återvinning med innebörd att återvinningen endast bör ske genom s.k. materialåtervinning, dvs. avfallsmaterialet upparbetas till nya produkter, material eller ämnen som inte ska användas som bränsle eller fyllnadsmaterial. Ännu en infallsvinkel som bör beröras är om den enskilda bör kunna förfoga över frågan vilken ny form metallföremålen ska få vid återvinning. Som framgått ovan bör ett metallföremål som inte förbränts vid kremeringen och sorterats bort från askan inte längre anses som en del av denna. Detta synsätt är en förutsättning för att återvinning ska kunna anses etiskt försvarbart. När ett metallföremål inte längre anses vara en del av askan efter stoftet, innebär det att den enskilda får godta att föremålet hanteras som ett material som kan återvinnas. Syftet är att skydda människors hälsa och miljön och någon valrätt finns inte. Det skulle dessutom innebära en närmast oöverstiglig uppgift för krematorierna att ta emot och söka efterkomma olika sådana önskemål. Sammantaget får den enskildes önskan att välja vilken ny form t.ex. en protes ska få vid återvinning stå tillbaka. Ersättningen tillförs Allmänna arvsfonden Förslaget om återvinning av metaller innebär att krematorierna från återvinningsföretaget mottar de medel som återvinningen inbringar, dvs. metallens värde med avdrag för återvinningsföretagets kostnader. Återvinning ska emellertid inte införas av ekonomiska skäl, utan syftet med återvinning är att värna om människors hälsa och miljön, som respekten för den avlidna säkerställs. Därför bör det värde som metallåtervinningen inbringar gå till välgörande ändamål. Allmänna arvsfonden finansierar nyskapande och utvecklande projekt för barn, ungdomar och personer med funktionsnedsättning. Två statliga myndigheter har hand om arvsfondsärenden, Kammarkollegiet och Arvsfondsdelegationen. I genomsnitt avlider 1 800 personer utan att efterlämna make eller närmare släktingar än kusiner. Allmänna arvsfonden är då deras arvinge. Av de avlidna har 1 200 skrivit ett testamente som utesluter arvsfonden från arv. De resterande 600 dödsbona avvecklas för arvsfondens räkning och pengarna tillförs fonden. Kammarkollegiets uppgift är att företräda fonden och se till att pengarna kommer in från dödsbon där fonden är arvinge. Kammarkollegiet ska också förvalta fonden på bästa möjliga sätt och betala ut pengar till beviljade projekt. Vilka projekt som ska få stöd ur fonden beslutas av Arvsfondsdelegationen, som också följer upp projekten och informerar om fondens ändamål. Regeringen delar utredningens uppfattning att Allmänna arvsfonden är den lämpligaste mottagaren. Regeringen instämmer med de remissinstanser, bl.a. och Föreningen , som anser att ersättningen från återvinningen bör tillföras Allmänna arvsfonden, efter avdrag för de eventuella kostnader som innehavaren av krematoriet har haft i anledning av återvinningen. De eventuella kostnaderna för krematoriet torde dock vara relativt små och tämligen sällsynta. Som påpekats av Kammarkollegiet belastar nämligen kostnader för sortering av metallen som huvudregel huvudmannen för begravningsverksamheten. Sorteringen görs redan i dagens verksamhet och en sortering inför återvinning kommer inte att förändra arbetet med sorteringen och således i sig inte medföra en ökad kostnad för krematorierna. Kammarkollegiet har även, liksom och kristna råd, gett utryck för att det ändock kan uppkomma situationer där huvudmannens kostnader överstiger intäkterna från återvinningen. För det fall en sådan situation skulle uppkomma är det rimligt att huvudmannen för begravningsverksamheten står för den kostnaden. Den eventuella kostnaden för återvinningen får anses vara ett led i kremeringsförfarandet och därmed finansieras genom begravningsavgiften. tillsynsansvar för begravningsverksamheten följer av 10 kap. 1 § begravningslagen och 5 § förordningen (2012:358) om behörig länsstyrelse i begravningsärenden. I den mån det förekommer tillsynsinsatser från länsstyrelsernas sida, utöver tillsynen av begravningsombudens verksamhet, så är den händelsestyrd (prop. 2011/12:51 s. 33 f.). Det betyder att om länsstyrelserna inte får några indikationer på att det förekommer problem hos en viss huvudman utövas ingen tillsyn. Den händelsestyrda tillsynen är och kommer även fortsättningsvis vara den viktigaste delen i länsstyrelsernas tillsyn. Förvaltningsrätten i och länsstyrelserna i bl.a. och anser att det krävs en tydligare reglering av tillsynsansvaret beträffande återvinningsförfarandet. Länsstyrelserna i och anser också att länsstyrelsernas tillsynsansvar för återvinningsförfarandet, innebär ett omfattande arbete och att det behövs mer resurser för att tillgodose det. Den utökade tillsynen avser i huvudsak att se till att det ekonomiska utfallet från metallåtervinningen beräknas på rätt sätt och kommer Allmänna arvsfonden till del. I övrigt utökas inte tillsynen genom återvinningsförfarandet eftersom den praktiska hanteringen av metalldelar i samband med kremering i huvudsak kommer att vara densamma som enligt nuvarande reglering. Regeringen delar utredningens bedömning att det rådande tillsynsansvaret över begravningsverksamheten även omfattar återvinningsförfarandet och anser därför inte heller att tillsynsansvaret behöver förtydligas. Vidare bedömer regeringen att tillsynen över återvinningsförfarandet medför en marginellt ökad arbetsinsats hos länsstyrelserna och anser därmed inte att de synpunkter som länsstyrelserna i och lämnat om att regleringen innebär ett omfattande arbete föranleder någon åtgärd. Bemyndigande att meddela föreskrifter om askberedning och återvinning. I 15 kap. 9 § framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om hantering av avfall. Bemyndigandet omfattar all hantering av den metall som inte har förbränts vid kremeringen och som ska återvinnas. Därför behövs det inte införas ett bemyndigande i begravningslagen om hanteringen av metallerna i samband med återvinning. Regeringen anser inte heller att Prop. 2015/16:95 det finns något behov av att införa ett bemyndigande när det gäller 5 Reglering av kostnader vid gravsättning Alla som är folkbokförda i har rätt till en gravplats av . I första hand gäller rätten på den plats där man är folkbokförd. Många människor önskar dock inte bli begravda på den plats där de är folkbokförda, utan på en annan plats som de känner större samhörighet med. Gravsättning kan i sådana fall komma att ske på en annan ort än den avlidnas hemort. Den huvudman som utför gravsättningen får då ersättning för det och vissa andra tjänster av huvudmannen på den avlidnas hemort. Denna reglering av kostnader kallas begravningsclearing. Även en innehavare av allmän begravningsplats som inte är huvudman och innehavare av en enskild begravningsplats får ersättning för tjänster som avser dem som gravsätts på sådana begravningsplatser. 5.1Systemet med kostnadsreglering mellan huvudmän avskaffas Regeringens förslag: Systemet med reglering av kostnader vid gravsättning (s.k. begravningsclearing) mellan huvudmän begravningsverksamheten ska avskaffas och bestämmelsen om systemet i begravningslagen tas bort. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. förslaget eller har inte några invändningar mot det. avstyrker emellertid att clearingsystemet avskaffas eftersom kommunen inte ingår i den enhetliga begravningsavgiftssatsen. Skälen för regeringens förslag: Systemet med begravningsclearing har ett visst samband med systemet för sker inte folkbokföring längre i en församling utan i en kommun (se prop. 2012/13:120, bet. 2012/13:SkU25, rskr. 2012/13:254). Att folkbokföring inte längre sker i territoriell församling inom Svenska kyrkan har medfört konsekvenser för hanteringen av begravnings- /2016 hade varje huvudman sin egen begravningsavgiftssats som innebar att varje enskild person var tvungen att kunna hänföras till en viss församling inom för att rätt begravningsavgiftssats skulle påföras honom eller henne. med att kopplingen mellan församling och person försvann infördes en enhetlig begravningsavgiftssats för den begravnings- verksamhet som bedrivs av huvudmännen inom . verksamheten inom divideras med det beskattningsbara Ett system med enhetlig begravningsavgiftssats för huvudmän inom ger utrymme för att avskaffa clearingsystemet och införa en annan ordning när det gäller reglering av vissa kostnader i samband En fråga som måste besvaras är dock om förslaget att avskaffa clearingsystemet skulle missgynna huvudmännen ekonomiskt. Det bör inledningsvis framhållas att dagens clearingsystem ger blyg- samma nettoeffekter och utgör en mycket liten del av kostnaderna och intäkterna av begravningsverksamheten hos huvudmännen. ovan beräknas den enhetliga begravningsavgiftssatsen samlat från den begravningsverksamhet som bedrivs under huvud- Detta innebär att kostnaderna för att gravsätta de som inte var folkbokförda inom huvudmännens förvaltningsområde vid sin död Huvudmännen inom får alltså i sin kostnads- redovisning ta upp kostnaderna för gravsättning av de som var folkbok- förda hos annan huvudman. Den angivna kostnaden för huvudmännen påverkar sedan den andel som varje huvudman får vid fördelning av Detta innebär att huvudmännen bör få full kostnadstäckning genom begravningsavgiften och därför bör inte heller dessa huvudmän missgynnas ekonomiskt av att clearingsystemet En annan fråga som fäster uppmärksamhet vid, är om ett avskaffande av begravningsclearing innebär en risk för att huvudmännen får incitament att bara planera sina egna verksamheter och att dagens valfrihetssystem därigenom begränsas för att fler huvudmän nekar gravplats till avlidna som inte var folkbokförda inom huvud- mannens förvaltningsområdes vid sin död. Även om ett önskemål om gravsättning på viss plats inte behöver tillmötesgås är den enda i begravningslagen angivna grunden för att neka brist på gravplatsmark (2 kap. 3 § andra stycket). andel () som råder i landet bör en brist på gravplats- mark endast undantagsvis vara skäl för att inte tillmötesgå ett önskemål om gravsättning på ett visst ställe. Vidare har praxis hos huvudmännen varit mycket generös i denna fråga. därför att det inte bör föreligga någon risk för en sådan utveckling som Avskaffande av clearingen skulle innebära både ekonomiska och administrativa lättnader för huvudmännen när det gäller hantering av fakturor avseende clearingstaxan och frågor om tillämpningen av taxan. Mot denna bakgrund finns inte skäl att behålla ett system för reglering av kostnader för olika huvudmän när det råder en enhetlig begravnings- Den enhetliga begravningsavgiftsatsen gäller dock inte och kommuner och frågan är om detta föranleder att clearingsystemet ändå bör finnas kvar. Det som talar för att clearingsystemet bör finnas kvar är främst att det är ett etablerat och väl fungerande system. Liksom för huvudmännen inom kan konstareras att clearingsystemet har en liten betydelse för och kommuners verksamheter i stort. går med visst Prop. 2015/16:95 överskott, men detta beror på avtalskremering. år med ett litet överskott och andra år med ett litet underskott, men clearingen i sig saknar betydelse för verksamheten i stort. Om clearingsystemet avskaffas kommer och kommuner alltså inte fortsättningsvis behöva ersätta förrättningshuvudmännen inom för gravsättningskostnader som dessa utför. Ett avskaffande av clearingen går någorlunda jämt ut för kommun. När det gäller har kommunen fler av sina avlidna som gravsätts någon annanstans än kommunen tar emot, vilket innebär att ett avskaffande av clearingen blir ekonomiskt fördelaktigt. Sammantaget framstår behovet av ett clearingsystem som mycket begränsat. När det gäller kremationer bör det framhållas att de flesta sker enligt särskilda avtal mellan huvudmännen som följd av att långt ifrån alla huvudmän innehar ett eget krematorium. Clearingsystemet har därför inte någon avgörande betydelse för denna verksamhet. Eftersom och kommuner inte ingår i systemet med en enhetlig begravningsavgiftssats får ersättningen för kremationerna utgå enligt särskilda avtal. Det bör inte innebära några praktiska problem eftersom särskilda avtal är vanligt förekommande. Vid en sammantagen bedömning anser regeringen inte att det är motiverat att behålla clearingsystemet enbart på grund av att och kommuner inte omfattas av den enhetliga begravningsavgiftsatsen. 5.2Ersättning till den som innehar en begravningsplats utan att vara huvudman Regeringens förslag: En huvudman för en begravningsverksamhet ska ersätta den som innehar enskild begravningsplats och den som innehar allmän begravningsplats utan att vara huvudman, om en sådan innehavare tillhandahåller gravsättning på gravplats eller motsvarande. Ersättningen till den som tillhandahåller gravsättning på gravplats eller motsvarande ska betalas med det belopp som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. och och kommuner ska på medium för automatiserad behandling till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer lämna nödvändigt underlag för att föreskrifter om ersättningen ska kunna meddelas. Utredningens förslag: överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak förslaget eller har inte haft några invändningar mot det. Skälen för regeringens förslag: Genom det nuvarande clearingsystemet utgår ersättning till församlingar som innehar och förvaltar en allmän begravningsplats utan att vara huvudman (9 kap. 10 § begravningslagen). Systemet med clearing innebär också att innehavarna av enskilda begravningsplatser får ersättning enligt en taxa 2015/16:95 för de tjänster som räknas upp i begravningslagen och som de tillhandahåller (9 kap. 11 §). Genom att clearingsystemet avskaffas förlorar de enskilda begravningsplatsinnehavarna och de församlingar som innehar allmän begravningsplats utan att vara huvudman sin rätt till ersättning. Detta är inte önskvärt. Det bör framhållas att enskilda begravningsplatsinnehavare avlastar den avgiftsfinansierade begravningsverksamhet som bedrivs av huvudmännen. Även den som gravsätts på en enskild begravningsplats har betalat begravningsavgift som finansierar de allmänna begravningsplatserna. Den som innehar enskild begravningsplats bör därför även fortsättningsvis få ersättning från huvudmän om de tillhandahåller gravsättning på gravplats eller motsvarande. Ersättningen bör liksom betalas av den huvudman inom vars förvaltningsområde den avlidna var folkbokförd vid dödsfallet. I likhet med vad som gäller enligt nuvarande reglering bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva om vilken ersättning som ska utgå till den som innehar enskild begravningsplats, eller innehar allmän begravningsplats utan att vara huvudman, om en sådan innehavare tillhandahåller gravsättning på gravplats eller motsvarande. Utgångspunkten för ersättningen bör vara de särredovisade kostnaderna i samband med bestämmande av begravningsavgiften storlek. För att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer effektivt ska kunna beräkna och föreskriva om den ersättning som ska utgå bör huvudmännen inom och och kommuner på medium för automatiserad behandling lämna det underlag som behövs för arbetet med att föreskriva om ersättningen. Genom att även och kommuner lämnar nödvändiga uppgifter får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ett beräkningsunderlag från hela landet. Regeringen kommer att på förordningsnivå bl.a. reglera grunderna för beräkningen av beloppen. 6Kostnaden för utbildning av begravningsombud Regeringens förslag: Församlingen ska bekosta utbildningen av sitt begravningsombud. Utbildningen utgör en kostnad för begravningsverksamheten. Utredningens förslag: överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår att ersättningen för begravningsombudets arbete och kostnader ska fastställas av . Regeringen föreslår ett förtydligande om att kostnaden för utbildningen utgör en kostnad för begravningsverksamheten. Remissinstanserna: Den stora majoriteten av remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del eller har inget att invända mot förslaget. () anser dock inte att det är självklart att huvudmannen för begravningsverksamheten ska stå för utbildningskostnaden för sina begravningsombud eftersom det är viktigt att begravningsombudets utbildning inte styrs av huvudmannen. Skälen för regeringens förslag: När en församling är huvudman för begravningsverksamheten ska förordna ett eller flera begravningsombud att granska hur församlingen tar till vara de intressen som personer som inte tillhör har. Ombudens verksamhet regleras i 10 kap. begravningslagen (1990:1144) och i begravningsförordningen (1990:1147). När ombudet utför sitt uppdrag ska han eller hon bl.a. skaffa sig kännedom om hur begravningsverksamheten är organiserad, hur den utförs för dem som inte tillhör samt vilka önskemål dessa personer har rörande verksamheten (49 § begravningsförordningen). Några formella krav på den som förordnas finns inte. Däremot ska den som förordnas vara en för uppdraget lämplig och kvalificerad person. Vid bedömningen ska hänsyn särskilt tas till kunskaper inom ekonomi samt till kunskap och förståelse för olika religioner, livsåskådningar och begravningsseder (10 kap. 2 § begravningslagen). hade bl.a. i uppdrag att kartlägga och analysera begravningsombudens verksamhet och kompetens, föreslå åtgärder för att förtydliga ombudens roll och förbättra möjligheterna för dem att utöva sitt uppdrag. konstaterade att systemet med begravningsombud i väsentliga delar inte fungerade och flera förändringar föreslogs, bl.a. vad gällde ombudens utbildning och vem som bör betala och fastställa begravningsombudens ersättning för deras arbete och kostnader (SOU 2009:79 s. 112). Utredningen resulterade bl.a. i en förordningsändring med innebörden att begravningsombud ska medverka i sådan utbildning som krävs för fullgörande av uppdraget (52 a § begravningsförordningen). Regeringen överlämnade som följd av utredningen även en proposition till (prop. 2011/12:51). Utredningens förslag om att huvudmännen för begravningsverksamheten ska betala kostnaden för begravningsombudens utbildning och att bl.a. skulle fastställa begravningsombudets ersättning för arbete och kostnader omhändertogs dock inte i samband propositionen. Enligt 10 kap. 7 § begravningslagen har begravningsombuden rätt till skälig ersättning för sitt arbete och sina kostnader. Ersättningen till begravningsombuden ska betalas av församlingen och anses utgöra en kostnad för begravningsverksamheten Bestämmelsen omfattar även ersättning för utbildningskostnader. Enligt gällande ordning ska begravningsombuden begära ersättning för detta hos huvudmännen inom det aktuella verksamhetsområdet (57 § begravningsförordningen). Utredningen framhåller att flera begravningsombud har framfört att systemet är krångligt eftersom ersättning ofta måste begäras från flera huvudmän. Vidare har det framkommit att det har uppkommit diskussioner om ersättningens storlek mellan vissa huvudmän och begravningsombud. Efter genomgång av begravningsombudens årsberättelser konstaterar utredningen också att begravningsombudens ersättningsanspråk i vissa fall inte redovisas och i andra fall 2015/16:95 har ersättning redan begärts ut från huvudmännen (jfr 58 § begravningsförordningen). Något krav på att ska godkänna årsberättelsen eller den begärda ersättningen finns inte. I stället antecknar ett ”ok” på årsberättelsen efter viss kontroll av densamma.