prop · H303118 · 2016-02-29 00:00:00 — Det kan exempelvis tänkas att ett vitesföreläggande har överträtts men vitet inte kan dömas ut på grund av att något formellt fel har begåtts i handläggningen. Istället kan det då bli aktuellt att använda sig av en sanktionsavgift. Däremot kan det inte i en sådan situation komma i fråga att i ett senare skede döma ut vitet. En motsvarande bestämmelse finns i 11 kap. 55 § (2010:900), enligt vilken en byggsanktionsavgift inte ska tas ut om överträdelsen har medfört att ett vite har dömts ut. I avsnitt 5.2 behandlas frågan om ändrad utformning av 12 § i lagen, som reglerar förhållandet mellan straff och vite. 5.1.5Avgiftsbefrielse om det skulle vara oskäligt att ta ut avgift Regeringens förslag: Avgift ska inte tas ut om det är oskäligt. Vid prövningen av denna fråga ska det särskilt beaktas 1.om överträdelsen har berott på sjukdom som medfört att den avgiftsskyldige inte förmått att på egen hand göra det som han eller hon varit skyldig att göra och inte heller förmått att uppdra åt någon annan att göra det, 2.om överträdelsen annars berott på en omständighet som den avgiftsskyldige varken kunnat förutse eller borde ha förutsett och inte heller kunnat påverka, 3.vad den avgiftsskyldige gjort för att undvika att en överträdelse skulle inträffa, eller 4.om det är fråga om en enstaka överträdelse som saknar betydelse ikontrollhänseende eller är obetydlig med hänsyn till syftet med den bestämmelse som har överträtts. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan. Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 5.1.2 har bedömningen gjorts att en sanktionsavgift ska tas ut även om det saknas uppsåt eller oaktsamhet. Undantagsvis kan det dock finnas omständigheter som motiverar en avgiftsbefrielse. En jämförelse kan göras med 50 b § fiskelagen i vilken det föreskrivs att sanktionsavgift inte ska tas ut om det är oskäligt. I bestämmelsen anges att det vid prövningen av om det skulle vara oskäligt att ta ut en avgift särskilt ska beaktas ett antal uppräknade omständigheter. Uppräkningen är exemplifierande (se prop. 2007/08:107 s. 30). Det betonades i förarbetena till 50 b § fiskelagen att avgiftsbefrielsen skulle avse undantagssituationer och att utrymmet för att inte påföra avgift skulle vara begränsat. Sådana omständigheter kan vara allvarlig sjukdom som förhindrat den enskilde från att uppfylla en skyldighet, omständigheter som varit utom den avgiftsskyldiges kontroll eller i sammanhanget ursäktliga misstag såsom att en uppgift rapporterats fel på grund av ett skrivfel (prop. 2007/08:107 s. 31). Omständigheterna som enligt 50 b § fiskelagen ska beaktas vid bedömningen av om avgiftsbefrielse ska medges har utökats efter bestämmelsens införande. I samband med ändringen uttalade regeringen att avgiftsbefrielse kan vara aktuellt även om det är fråga om en enstaka överträdelse som saknar betydelse i kontrollhänseende eller är obetydlig med hänsyn till syftet med den bestämmelse som har överträtts (prop. 2013/14:184 s. 86). Det har i förarbetena däremot inte ansetts oskäligt att ta ut avgift när överträdelsen exempelvis har berott på att den enskilde inte känt till de regler som gäller eller när överträdelsen berott på dålig ekonomi, tidsbrist, glömska eller dåliga rutiner. Ett sjukdomshinder ska normalt styrkas med sjukintyg (s. 31). Samma grunder för avgiftsbefrielse som redovisats ovan bör även gälla här. En bestämmelse motsvarande 50 b § fiskelagen bör således tas in i lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Regeringens förslag: Den myndighet som regeringen bestämmer ska besluta om sanktionsavgift. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att det anges i lagen att Havs- och vattenmyndigheten och beslutar om sanktionsavgift inom sina verksamhetsområden. Remissinstanserna: påpekar att det i anslutning till förordningsarbetet bör tydliggöras vilket ansvar har avseende rådets förordning (EEG) nr 2136/89 om gemensamma marknadsnormer för konserverade sardiner och rådets förordning (EEG) nr 1536/92 om gemensamma marknadsnormer för konserverad tonfisk och bonit. Bakgrunden är den uppdelning av ansvarsområden som framgår av utredningen av livsmedelstillsynen i (SOU 1998:61). noterar upplysningsvis att de marknadsreglerande bestämmelserna på fiskets område också innehåller krav som ska uppfyllas av livsmedelsföretagare och att bestämmelserna i den delen, enligt punkt 23 i tillkännagivandet (2014:1526) om de EU-bestämmelser som kompletteras av livsmedelslagen, faller inom tillämpningsområdet för livsmedelslagen (2006:804). Reglerna om bl.a. konsumentinformation avseende fiskeri- och vattenbruksprodukter faller således inom ansvarsområde. Det finns alltså inte någon möjlighet att ta ut sanktionsavgift för överträdelser av dessa bestämmelser. Sådana överträdelser är i stället straffbelagda enligt 30 § livsmedelslagen. Skälen för regeringens förslag: Havs- och vattenmyndigheten och har ett delat ansvar för fiskerelaterade uppgifter. Enligt 5 kap. 4 § förordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen (fiskeförordningen) utövar Havs- och vattenmyndigheten inom sitt verksamhetsområde tillsyn över efterlevnaden av EU-förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken, föreskrifter som meddelas med stöd av lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken och nationella bestämmelser om fiske. utövar, enligt 5 kap. 4 a § första stycket fiskeförordningen när det gäller marknadsregleringen av fisk och fiskprodukter, tillsyn över efterlevnaden av EU-förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken, föreskrifter som meddelas med stöd av lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken och nationella bestämmelser om marknadsreglering av fiskeri- och vattenbruksprodukter. I paragrafens andra stycke anges att tillsynen innefattar kontroll av att handelsnormer följs och att kriterier för att erkänna producentorganisationer, branschorganisationer, sammanslutningar av producentorganisationer, kriterier för att godkänna producentorganisationers produktions- och saluföringsplaner och kriterier för att fastställa utlösande pris i samband med privat lagring uppfylls. Enligt den angivna ansvarsfördelningen innefattas i tillsynsansvar inte efterlevnaden av samtliga marknadsregler inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken utan endast efterlevnaden av handelsnormerna och de bestämmelser som riktar sig mot producentorganisationer och branschorganisationer samt bestämmelserna kopplat till privat lagring. Det betyder att överträdelser i fråga om märkningskrav som enligt avsnitt 5.1.1 föreslås leda till sanktionsavgift innefattas i Prop. 2015/16:118 tillsynsansvar endast i den mån märkningskraven återfinns i bestämmelser om handelsnormer. Överträdelser i fråga om andra märkningskrav som omfattas av kontrollförordningen på fiskets område, såsom krav på märkning för att garantera produktens spårbarhet, och överträdelser i fråga om uppgiftsskyldighet faller således inom Havs- och vattenmyndighetens ansvarsområde. Såsom har anfört gäller att överträdelser av sådana bestämmelser i marknadsregelverket som avser villkor för utsläppande av livsmedel på marknaden och som ska uppfyllas av livsmedelsföretagare – krav på konsumentinformation och handelsbeteckning – faller inom tillämpningsområdet för livsmedelslagen och omfattas därmed av ansvarsområde. Regeringen avser att på förordningsnivå tydliggöra gränsdragningen mellan myndigheterna. 5.1.7Den avgiftsskyldige ska få tillfälle att yttra sig Regeringens förslag: Innan den ansvariga myndigheten beslutar om sanktionsavgift ska den som anspråket riktar sig mot ha fått tillfälle att yttra sig. Promemorians förslag: Enligt promemorian ska den som anspråket riktar sig mot ges tillfälle att yttra sig innan den ansvariga myndigheten beslutar om sanktionsavgift. I övrigt överensstämmer promemorians förslag med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan. Skälen för regeringens förslag: I 17 § förvaltningslagen finns be- stämmelser om parts rätt att yttra sig i ärenden som avser myndighetsutövning mot enskild. Denna rätt är dock inte ovillkorlig. I paragrafen anges ett antal omständigheter under vilka myndigheten får avgöra ärendet utan att parten fått tillfälle att yttra sig. Då ett beslut om sanktionsavgift kan upplevas som ingripande för den som påförs avgiften bör denne – utan undantag – ha fått tillfälle att påtala eventuella felaktigheter och omständigheter i utredningsmaterialet som kan utgöra skäl för befrielse från avgift innan beslut fattas. På detta sätt kan man säkerställa materiellt riktiga avgöranden och systemets legitimitet. Myndighetens kommunikation med den avgiftsskyldige bör omfatta uppgifter om vad den ansvariga myndigheten gör gällande har inträffat, de omständigheter som åberopas till stöd för detta, vilken bevisning som finns i ärendet samt att myndigheten avser att besluta en sanktionsavgift (jfr, angående motsvarande bestämmelse i fiskelagen, 50 c §, prop. 2007/08:107 s. 33). I lagrådsremissen föreslogs att bestämmelsen skulle utformas så att den som anspråket riktas mot ska ges tillfälle att yttra sig innan den ansvariga myndigheten beslutar om sanktionsavgift. Lagrådet har förordat att ordet ”ges” i förtydligande syfte bör bytas ut mot ”har fått”, i enlighet med 17 § förvaltningslagen. Regeringen delar Lagrådets bedömning. 2015/16:118 Om den avgiftsskyldige inte har fått tillfälle att yttra sig från det att förutsättningarna för att besluta om avgift har uppfyllts får inte någon sanktionsavgift beslutas (se nedan avsnitt 5.1.11). 5.1.8Beslut om avgift delges Regeringens bedömning: Beslut om att ta ut sanktionsavgift bör delges den avgiftsskyldige. Det finns inte något behov av en uttrycklig bestämmelse om detta. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan. Skälen för regeringens bedömning: En sökande, klagande eller annan part i ett ärende som avser myndighetsutövning ska enligt 17 § förvaltningslagen under ärendets gång underrättas om alla uppgifter som har tillförts ärendet och ges tillfälle att yttra sig över dem samt enligt 21 § förvaltningslagen underrättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet. Myndigheten bestämmer om dessa underrättelser ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Ett beslut om sanktionsavgift ska i enlighet med vad som anförs i avsnitt 5.1.10 kunna verkställas när det fått laga kraft. Tidpunkten för när beslutet fått laga kraft är knuten till den tidpunkt då den avgiftsskyldige fick del av beslutet. Följdenligt måste beslutet delges den avgiftsskyldige. Regeringens bedömning: En särskild betalningsfrist bör inte införas i lagen. Regeringen bör bemyndiga ansvariga myndigheter att meddela närmare föreskrifter om hur sanktionsavgifter ska betalas. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan. Skälen för regeringens bedömning: Syftet med att införa ett system med sanktionsavgifter på fiskets område för andra aktörer än yrkesfiskare är, som tidigare nämnts, att öka effektiviteten i sanktionssystemet. Såsom regeringen konstaterade vid införandet av sanktionsavgiftssystemet i fiskelagen är det viktigt att en sanktion ska kunna beslutas och verkställas efter att en överträdelse har konstaterats. För sanktionsavgifter på yrkesfiskets område gäller att Havs- och vattenmyndigheten har bemyndigats att meddela närmare föreskrifter om hur sanktionsavgifter ska betalas (se 6 kap. 2 c § fiskeförordningen). Av Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter (FIFS 2004:25) framgår att en sanktionsavgift enligt fiskelagen ska betalas till Kammarkollegiet. Kammarkollegiet sänder därefter, enligt 3 § indrivningsförordningen Prop. 2015/16:118 (1993:1229), en betalningsuppmaning till den avgiftsskyldige med angivande av en betalningsfrist. Enligt uppgift från Havs- och vattenmyndigheten finns det upparbetade och väl fungerande rutiner för hanteringen av ärendena mellan myndigheterna. Havs- och vattenmyndigheten har heller inte varit med om att det har förekommit några problem med betalningen av sanktionsavgifterna. Att föreskriva en betalningsfrist i lagen skulle innebära en avvikelse från det system som används för betalning av sanktionsavgifter på yrkesfiskets område. Enligt regeringens mening bör det därför istället överlåtas till ansvarig myndighet att avgöra hur betalning av sanktionsavgift ska ske. En betalningsfrist bör därför inte införas i lagen. Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 och 11 §§ regeringsformen meddela närmare föreskrifter om hur sanktionsavgifter ska betalas. Något bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om detta behövs därför inte i lagen. Verkställighet av beslut om avgift Regeringens förslag: Ett beslut om sanktionsavgift ska få verkställas enligt utsökningsbalken när det har fått laga kraft. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: noterar att ett beslut om sanktionsavgift ska få verkställas enligt utsökningsbalken när det har fått laga kraft, något som enligt mening talar för att sanktionsavgifterna ska handläggas som ett allmänt mål vid verk- För tydlighets skull anser att det bör anges att de sanktionsavgifter som behöriga myndigheter beslutar om ska verkställas som ett allmänt mål enligt 3 kap. 23 § utsökningsbalken samt enligt lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken får en förvaltningsmyndighets beslut bara verkställas om detta framgår av särskild föreskrift. Utan sådan särskild föreskrift får myndighetens beslut om sanktionsavgift alltså inte läggas till grund för verkställighet och myndigheten måste då skaffa sig en exekutionstitel om den avgiftsskyldige inte frivilligt betalar. Det kan ske genom en ansökan om betalningsföreläggande hos som kan be- stridas och ytterst kräver domstols dom för att kunna verkställas. Alternativt kan myndigheten själv väcka talan i domstol. Då det är viktigt att en sanktionsavgift kan beslutas snabbt och effektivt bör en sådan tidskrävande ordning undvikas. Det bör därför föreskrivas att ett beslut om sanktionsavgift får verkställas enligt utsökningsbalken, dvs. beslut om sanktionsavgift ska utgöra en verkställbar exekutionstitel enligt 3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken. Av 1 kap. 6 § första och andra styckena utsökningsbalken följer att verkställighet av avgifter och andra medel som staten har rätt till och som får verkställas utan föregående dom enligt vad regeringen närmare samt andra liknande fordringar ska handläggas som ett 2015/16:118 allmänt mål. Vidare följer av 1 § i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. att den lagen gäller vid handläggning hos av allmänna mål om verkställighet enligt utsökningsbalken. Enligt regeringens mening står det därför klart att beslut om sanktionsavgifter ska handläggas som ett allmänt mål vid verkställighet och det finns inte något skäl att upplysa om detta så som efterlyst i sitt remissvar. Av 3 kap. 23 § andra stycket andra meningen utsökningsbalken kan motsatsvis utläsas att en sådan exekutionstitel som ett beslut om sanktionsavgift utgör får verkställas först efter att det har fått laga kraft, om inte annat är särskilt föreskrivet. Eftersom denna bestämmelse gäller beslut om sanktionsavgifter, saknas det enligt regeringens uppfattning skäl att i lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken ta in en hänvisning till 3 kap. 23 § utsökningsbalken. För tydlighets skull anser regeringen dock att det bör anges att ett beslut om sanktionsavgift får verkställas enligt utsökningsbalken först när det har fått laga kraft. Motsvarande formulering finns i 50 d § fiskelagen som avser beslut om sanktionsavgifter för yrkesfiskare. 5.1.11Preskription av beslut om avgift Regeringens förslag: En sanktionsavgift ska kunna beslutas bara om den som anspråket riktas mot har fått tillfälle att yttra sig från det att överträdelsen skedde. En beslutad sanktionsavgift ska falla bort om beslutet om avgift inte har verkställts från det att beslutet har fått laga kraft. Promemorians förslag: Enligt promemorian ska sanktionsavgift kunna beslutas bara om den som anspråket riktas mot har getts tillfälle att yttra sig från det att överträdelsen skedde. I övrigt överensstämmer promemorians förslag med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan. Skälen för regeringens förslag: Behovet av att ingripa mot överträdelser minskar . Därtill är det rimligt att den som begått en överträdelse ska kunna inrätta sig efter att det inte blir någon reaktion från samhällets sida i anledning av överträdelsen. I straffrätten finns det därför bestämmelser om åtalsrespektive påföljdspreskription (35 kap. ). Då sanktionsavgifterna uppvisar stora likheter med ett bötesstraff bör det även för sanktionsavgifter finnas bestämmelser om ansvar kan utkrävas och beslutade avgifter kan inkrävas. Sådana bestämmelser finns för sanktionsavgifter på yrkesfiskets område (50 f och §§ fiskelagen) men också på andra områden. De överträdelser som föreslås kunna leda till sanktionsavgift kan medföra böter eller fängelse i högst . Tiden för åtalspreskription för dessa brott är och tiden för påföljdspreskription är . Det är lämpligt att reglerna om preskriptionstid enligt får tjäna som underlag vid bedömningen av preskriptionstider för sanktionsavgifterna. 5.1.12 Överklagande av beslut om avgift Regeringens bedömning: Beslut om sanktionsavgift bör överklagas till allmän förvaltningsdomstol i enlighet med gällande bestämmelser i lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har invänt mot bedömningen men Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i har påtalat att förslaget att överträdelser som är straffbelagda ska omfattas av systemet med sanktionsavgifter kan komma att medföra en ökning av antalet överklaganden till de allmänna förvaltningsdomstolarna i och som i sin tur kan medföra behov av ökade resurser. Skälen för regeringens bedömning: Av 13 § lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken framgår att en myndighets beslut i ett särskilt fall får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Denna ordning bör gälla även för beslut om sanktionsavgift. Enligt 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar gäller att om det i lag eller annan författning föreskrivs att talan ska väckas vid eller beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol, ska det göras vid en förvaltningsrätt. Vidare gäller enligt 14 § andra stycket att ett beslut ska överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats, om det inte för ett visst slag av mål föreskrivs annat i lag eller förordning. Detta betyder att Havs- och vattenmyndighetens beslut om sanktionsavgift kommer att överklagas till Förvaltningsrätten i och att beslut kommer att överklagas till Förvaltningsrätten i . En bedömning av förslagets förväntade konsekvenser för domstolarna görs i avsnitt 7.1.4. Ändrad utformning av bestämmelsen om vite Regeringens förslag: Om ett vite har dömts ut ska det inte få dömas till ansvar för samma gärning. Kompletterande promemorians förslag: Överensstämmer med reger- Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig över förslaget i den kompletterande promemorian tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 12 § lagen om EG:s förord- ningar om den gemensamma fiskeripolitiken döms inte till ansvar enligt lagens straffbestämmelse för en gärning som omfattas av ett vites- föreläggande eller vitesförbud om föreläggandet eller förbudet har över- Bestämmelsen bör utformas på samma sätt som den föreslagna bestämmelsen avseende vite och sanktionsavgift, som har behandlats i Det kan därigenom dömas till ansvar om ett föreläggande 2015/16:118 eller förbud överträtts, men vitet inte har dömts ut. Det kan däremot i en sådan situation inte komma i fråga att i ett senare skede döma ut vitet. Anpassning till Lissabonfördraget och andra Regeringens förslag: ”EG:s förordningar” ska ändras till ”EU:s ”Fisk och fiskprodukter” ska ersättas med ”fiskeri- och vatten- ”Strukturåtgärder för fiskerinäringen” ska ersättas med ”stöd för åtgärder inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken och den integrerade havspolitiken”. ”För annan verksamhet som inte utgör yrkesmässigt fiske enligt fiskelagen (1993:787)” ska ersättas med ”för annan verksamhet än ”EG:s institutioner” ska ändras till ”Europeiska kommissionen och Europeiska revisionsrätten”. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens för- Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan. Skälen för regeringens förslag Lissabonfördraget om ändring av fördraget om Europeiska unionen och fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen trädde i kraft den Fördraget innehåller ändringar i och tillägg till de grundläggande fördragen och vissa protokoll som hör till dem. Innebörden av Lissabonfördraget och de huvudsakliga ändringarna och tilläggen i förhållande till nu gällande fördrag samt ändringar i lagen (1994:1500) med anledning av anslutning till Europeiska unionen har redovisats i regeringens proposition 2007/08:168 Lissabon- fördraget (bet. 2008/09:UU8, rskr. 2008/09:64). Ikraftträdandet av Lissabonfördraget innebär att ett antal följdändringar behöver göras i svenska författningar. Hänvisningar i svenska författ- ningar till benämningar som ändrats genom Lissabonfördraget bör där- med ersättas med nya benämningar. Europeiska gemenskapen heter nu Europeiska unionen, varför alla hänvisningar till ”EG” måste ersättas med ”EU”. EU-förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken I både fiskelagen och lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken används begreppet ”EG-förordningar om den gemen- samma fiskeripolitiken”. Vilka förordningar som detta begrepp avser anges inte uttryckligen i lagarna. I förarbetena till lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken angavs att begreppet var en sammanfattande beteckning för alla rättsakter som avser de tre Prop. 2015/16:118 delarna av den gemensamma fiskeripolitiken, nämligen resurspolitiken, marknadsregleringen och – det som vid tiden för lagens införande kallades – strukturpolitiken (prop. 1994/95:75 s. 40). Förordningarna är flera till antalet och åtföljs av olika tillämpningsförordningar. Praktiska skäl talar därför att det även fortsättningsvis ska användas en samlad beteckning för samtliga dessa förordningar. Beteckningen ”EG-förord- ningar” bör dock ersättas med ”EU-förordningar”. ”EG:s institutioner” ersätts med ”Europeiska kommissionen och Europeiska revisionsrätten”. I fråga om ”EG:s institutioner” som används i 7 § lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken bedöms det inte vara lämpligt att ändra till ”EU:s institutioner”. Det bör i stället specificeras vilka av EU:s institutioner som enligt paragrafen ska få det tillträde till platser och de upplysningar som övriga tillsynsmyndigheter har rätt till. I det här fallet är det fråga om att möjliggöra för berörda revisionsenheter samt Europeiska byrån för bedrägeribekämpning () att utföra kontroller och inspektioner av åtgärder som medfinansieras av EU:s budget. Både berörda revisionsenheter och ingår i Europeiska kommissionen. Det är också fråga om att ge Europeiska revisionsrätten tillgång till de platser och uppgifter som behövs för granskningen av EU:s finanser. Mot denna bakgrund bör ”EG:s institutioner” ersättas med ”Europeiska kommissionen och Europeiska revisionsrätten”. Utöver de ändringar som bör göras med anledning av Lissabonfördraget bör andra följdändringar, främst redaktionella ändringar, göras.