prop · H4039 · 2016-09-15 00:00:00 — Artikel 19.2 första meningen och 19.3 om effekten av uppgörelser i godo på senare skadeståndstalan Av artikel 19.2 första meningen framgår att en skadelidande som gjort upp i godo med en överträdare endast ska få väcka talan om återstående anspråk på skadestånd mot andra deltagare i överträdelsen. Artikel 19.3 innehåller ett undantag från bestämmelsen i första meningen i punkt 2. Av undantaget följer att den skadelidande kan rikta anspråket mot den överträdare som han eller hon gjort upp med, förutsatt att de övriga överträdarna inte kan ersätta den skada som det återstående anspråket gäller. Undantaget är dispositivt och får uttryckligen uteslutas enligt villkoren för uppgörelsen i godo. Artikel 19.2 andra meningen behandlas i avsnitt 6.6.2. Skadeståndsregeln i konkurrenslagen innehåller inga bestämmelser som gäller solidariskt ansvar för företag som överträtt konkurrensrätten ge- nom ett gemensamt beteende. I förarbetena till konkurrenslagen hänvisas till ”skadeståndslagen och allmänna skadeståndsrättsliga principer, ex- empelvis om solidarisk skadeståndsskyldighet när flera har tagit del i den skadegörande handlingen” (prop. 1992/93:56 s. 96). Av 1 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) följer att bestämmelserna i lagen ska tillämpas om inte annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. När det gäller solidariskt ansvar sägs i 6 kap. 4 § att om två eller flera ska ersätta samma skada, svarar de solidariskt för skadeståndet, i den mån ej annat följer av att begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem. Bestämmelsen får anses innebära att den skade- lidande kan rikta sin talan mot vem som helst av dem som deltagit i en överträdelse och kräva lika stort belopp som denne skulle ha fått betala om företaget varit ensamt ersättningsskyldigt för skadan. lidande kan alltså få sin skada ersatt även om bara en av de ansvariga har medel att betala skadan. I svensk rätt saknas bestämmelser som uttryckligen reglerar under vilka förutsättningar en skadelidande efter förlikning med en skade- vållare ska få väcka talan om återstående anspråk mot övriga skade- Bestämmelser om solidariskt ansvar införs Det följer redan av 6 kap. 4 § skadeståndslagen att företag som överträtt konkurrensrätten genom ett gemensamt beteende är solidariskt ansvariga för den skada som därigenom uppkommer. dock de begränsningar i det solidariska ansvaret som föreskrivs i artikel 11.2 och 11.4 vilka gäller små och medelstora företag respektive företag som beviljats sanktionsavgiftsbefrielse. Med anledning av de begränsningar i det solidariska ansvaret som fö- reskrivs i direktivet, bör ansvaret regleras särskilt. En regel bör införas som innebär att om två eller flera är ersättningsskyldiga för en skada, ska de svara solidariskt för skadan i den mån ansvaret inte är begränsat på det sätt som anges i artikel 11.2–11.4 och som behandlas nedan. innebär att skadeståndslagens bestämmelser om solidariskt ansvar inte är tillämpliga och att några ytterligare begränsningar i det solidariska ansva- ret inte kan komma i fråga. Det solidariska ansvaret för små och medelstora företag När det gäller det solidariska ansvaret för små och medelstora företag hänvisas i artikel 11.2 till den definition som finns kommissionens re- kommendation 2003/361/EG. I promemorians lagförslag anges de om- sättningsgränser som enligt rekommendationen gäller för att ett företag ska omfattas av definitionen. Hovrätten över och anför att lagtexten inte på ett fullständigt sätt återger kriterier som gäller enligt anser att det i lagen i stället bör hänvisas till rekommendationen. Med hänsyn till att artikel 11.2 uttryckligen hänvisar till rekommendationen delar regeringen remissinstansernas uppfattning. En hänvisning till rekommendationen bör tas in i den nya lagen. väcker frågan om vilken växelkurs som ska gälla när de tröskelvärden i euro som finns i rekommendationen ska bedömas. Regeringen delar i och för sig hovrättens uppfattning att en reglering skulle öka förutsägbarheten och bidra till att bestämmelserna blir enklare att tillämpa. Såsom det solidariska ansvaret för små och medelstora företag är utformat enligt artikel 11.2 kan det emellertid antas att bestämmelserna inte kommer att tillämpas särskilt ofta. Mot den bakgrunden och då, till skillnad mot promemorians förslag, tröskelvärdena inte anges i författningsförslaget finns det inte skäl att reglera frågan om vilken växelkurs som ska gälla. Ledning för bedömningen kan exempelvis sökas i bestämmelserna i avsnitt VI om omräkning av omsättning till euro i kommissionens konsoliderade tillkännagivande om behörighet enligt rådets förordning (EG) nr 139/2004 om kontroll av företagskoncentrationer (2008/C 95/01). Det solidariska ansvaret i artikel 11.2 omfattar endast skador som uppkommit hos företagets direkta eller indirekta köpare under vissa förutsättningar. I promemorian föreslås att ansvaret även ska omfatta leverantörsledet. Förslaget motiveras med direktivets övergripande syfte att säkerställa att den som lidit skada ska kunna kräva och få full ersättning för sin skada och att leverantörsledet omfattas av det solidariska ansvaret för företag som beviljats sanktionsavgiftsbefrielse enligt artikel 11.4. Företagarna och tillstyrker förslaget. anser att det inte är självklart att avvikelsen är förenlig med direktivet. Bestämmelserna i artikel 11.2 finns varken i kommissionens förslag till direktiv eller i det förslag som rådet presenterade inför de s.k. trilogförhandlingarna med . Några bakomliggande skäl till bestämmelserna redovisas inte i direktivet. Av den anledningen är det svårt att dra några bestämda slutsatser om varför små och medelstora företag inte skulle vara solidariskt ansvariga gentemot direkta eller indirekta leverantörer som ett företag som befriats från sanktionsavgift är det. Motiven för promemorians förslag framstår därför som välgrundade. Uttrycken direkta och indirekta köpare definieras i artikel 2.23–2.24 i direktivet och i förslaget till konkurrensskadelag. Uttrycken direkta och indirekta leverantörer, som förekommer på flera ställen i artikel 11, definieras däremot inte. I syfte att underlätta tillämpningen av lagen bör uttrycken definieras och utformas med uttrycken direkt och indirekt köpare som förebild. En förutsättning för att ett litet eller medelstort företag ska bära ett begränsat ansvar är enligt artikel 11.2 a och promemorians förslag att marknadsandelen på den för överträdelsen relevanta marknaden har understigit ”” under överträdelsen. Företagarna och pekar på att den svenska språkversionen inte överensstämmer med den tyska (”in der Zeit”), där det anges att marknadsandelen ska ha understigit under hela den tid som överträdelsen pågått. Regeringen konstaterar att uttryck motsvarande det 2016/17:9 svenska används i såväl den engelska (”at any time”) som i den franska språkversionen (”à quelque moment”). Vid sådant förhållande bör direktivet tolkas enligt sin svenska lydelse. Enligt Företagarna finns det anledning att närmare precisera vad som avses med att marknadsandelen har understigit . I promemorian övervägs några andra frågor om hur direktivet ska förstås i den här delen (promemorian s. 48). Ytterligare frågor kan sannolikt komma upp i den praktiska tillämpningen av. I avsaknad av skäl till artikel 11.2 är det inte möjligt att närmare precisera vad artikeln innebär. Ytterligare en förutsättning för det begränsade ansvaret enligt artikel 11.2 b är att tillämpningen av de normala reglerna om solidariskt ansvar oåterkalleligen skulle äventyra företagets ekonomiska bärkraft och medföra att dess tillgångar förlorade allt värde. Uttrycket oåterkalleligen saknas i promemorians förslag. anser att detta kan göra det lättare för en överträdare att åberopa att ansvaret är begränsat och svårare för skadelidande att få ersättning. Regeringen instämmer i samfundets kritik. Promemorians förslag bör därför justeras. Trots att ett företags solidariska ansvar är begränsat enligt artikel 11.2, svarar företaget fullt ut enligt artikel 11.3 om företaget har haft en ledande roll i överträdelsen av konkurrensrätten, tvingat andra företag att delta i den eller om företaget tidigare gjort sig skyldigt till en överträdelse av konkurrensrätten. Motsvarande undantag i fråga om begränsningar i det solidariska ansvaret för en konkurrensskada finns inte i svensk rätt och bör införas. Den tidigare överträdelsen bör ha avgjorts slutligt. Såsom Hovrätten över och och Kammarrätten i påpekar framgår det av artikel 11.2 att begränsningen av det solidariska ansvaret inte ska påverka den skadelidandes rätt till full ersättning enligt artikel 3. Detta innebär att en överträdare inte ska kunna åberopa begränsningen när den skadelidande inte kan få sin skada ersatt av någon annan överträdare. Bestämmelser med motsvarande innebörd finns i artiklarna 11.4 och 19.3 som är tillämpliga när en skadelidande inte kan få full ersättning från andra företag som deltagit i samma överträdelse. Promemorians förslag bör därför kompletteras med ytterligare ett undantag. Det solidariska ansvaret för företag som befriats från sanktionsavgift Även det solidariska ansvaret för företag som beviljats sanktionsavgiftsbefrielse ska begränsas enligt artikel 11.4. Ett sådant företag bör därför endast vara ansvarigt gentemot sina direkta eller indirekta köpare eller leverantörer. Företaget bör dock vara ansvarigt gentemot andra skadelidande endast om dessa inte kan få full ersättning från andra företag som deltagit i samma överträdelse. Direktivet anger inte vilka åtgärder som en sådan skadelidande måste ha vidtagit för att företaget ska vara ersättningsansvarigt. Det blir en fråga för domstolarna att ta ställning till i det enskilda fallet. Solidariskt ansvar efter uppgörelse i godo Bestämmelserna i artikel 19.2 och 19.3 syftar till att underlätta tvistlösning utom rätta. Första meningen i punkten 2 är utformad som en rätt för den skadelidande som gjort upp i godo att framställa återstående anspråk mot andra överträdare som inte gjort upp i godo. Rätten att få skadan ersatt, oavsett om en uppgörelse i godo träffats eller inte, följer redan av artikel 3 om rätten till full ersättning och artikel 11.1 om solidariskt ansvar. Det som sägs i första meningen behöver därför inte regleras särskilt. Motsatsvis innebär första meningen att den som gjort upp i godo med en överträdare inte ska kunna vinna framgång med talan mot den överträdaren för skador som andra överträdare i den aktuella överträdelsen ansvarar för. En annan ordning skulle ju motverka att uppgörelser träffas i godo. Även om artikel 19 syftar till att underlätta tvistlösning utom rätta, är det främsta syftet med direktivet att tillförsäkra skadelidande full ersättning för den skada som överträdelsen orsakat. Därför ges i artikel 19.3 en möjlighet för skadelidande att, trots den uppgörelse som träffats, väcka talan mot överträdaren om ytterligare ersättning för den skada som andra deltagare i överträdelsen har orsakat. Denna möjlighet gäller enbart i den mån den skadelidande inte kan få ersättning från övriga deltagare och något annat inte avtalats i uppgörelsen i godo. För att genomföra artikel 19.3 föreslås en lagbestämmelse som är utformad som en begränsning i det solidariska ansvaret. Regeln innebär att den som gjort upp i godo med en skadelidande utom rätta, svarar gentemot den skadelidande endast för den skada som övriga överträdare som inte gjort upp i godo orsakat om dessa överträdare inte kan ersätta skadan och något annat inte avtalats. Med anledning av en synpunkt från vid bör det framhållas att det av definitionen av uttrycket uppgörelse i godo enligt artikel 2.22 följer att artikel 19.3 avser tvistlösning som sker utanför domstol. En förlikning som skett inom ramen för ett domstolsförfarande och som stadfästs av domstol genom dom omfattas inte av artikeln och heller inte av förslaget. Regeringens förslag: Rätten till ersättning faller bort, om talan inte väcks från det att överträdelsen upphört och den skadelidande fått kännedom eller skäligen kan antas ha fått kännedom om 1.beteendet och att det utgjorde en överträdelse, 2.att överträdelsen orsakat denne skada, och Den femåriga preskriptionsfristen avbryts om en konkurrensmyndighet vidtar åtgärder i fråga om den överträdelse som anspråket avser. En ny frist löper från det finns ett slutligt överträdelseavgörande eller myndigheten avslutat sitt förfarande på något annat sätt. För parter som deltar i en tvistlösning i godo upphör den femåriga fristen att löpa tvistlösningen pågår. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. I promemorian föreslås dock att, vid preskriptionsavbrott på grund av en åtgärd som vidtas av en konkurrensmyndighet, en ny preskriptionsfrist ska börja löpa tidigast efter det att ett slutligt överträdelseavgörande meddelats eller myndighetens förfarande avslutats på annat sätt. Vidare föreslås i fråga om tvistlösning i godo att fristen ska avbrytas när parterna enats om att påbörja tvistlösningen och att fristen fortsätter att löpa när någon part meddelat att tvistlösningen avslutats. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar inga synpunkter på förslaget. ifrågasätter om direktivet kräver att en ny preskriptionsfrist börjar löpa efter ett preskriptionsavbrott. Verket föreslår att den nya fristen ska börja löpa direkt. vid kan det förtydligas om en ny frist börjar löpa efter preskriptionsavbrott eller om det är den frist som avbryts som börjar löpa på nytt. När det gäller frågan om preskriptionsavbrott till följd av tvistlösning i godo anför att det bör tydliggöras i lagtexten att avbrottet endast gäller de parter som deltar i tvistlösningen. Skälen för regeringens förslag Artiklarna 10 och 18.1 om preskription I skälen till direktivet (skäl 36) framhålls bl.a. att nationella regler om preskriptionsfrister inte oskäligt bör hindra att skadeståndstalan väcks. Detta anses vara särskilt viktigt i mål som bygger på att överträdelsen har fastställts av en konkurrensmyndighet eller en domstol. Det sägs också att medlemsstaterna bör kunna behålla eller införa absoluta preskriptionsfrister som är generellt tillämpliga, förutsatt att dessa absoluta preskriptionsfristers längd inte gör det praktiskt omöjligt eller överdrivet svårt att utöva rätten till full ersättning. Bestämmelser om preskription finns i artikel 10, som innehåller fyra punkter. Enligt den första punkten ska medlemsstaterna fastställa när fristen börjar löpa, dess löptid och under vilka förhållanden den ska avbrytas eller tillfälligt upphöra att löpa. I andra punkten föreskrivs att fristen inte börjar löpa förrän överträdelsen av konkurrensrätten upphört och käranden fått kännedom om eller rimligtvis kan förväntas ha fått kännedom om a) beteendet och det faktum att det utgör en överträdelse av konkurrensrätten, b) det faktum att överträdelsen orsakat honom eller henne skada, och c) överträdarens identitet. När det gäller preskriptionsfristens längd anges i punkt tre att den ska vara . Slutligen framgår av punkt fyra att fristen tillfälligt ska upphöra att löpa eller avbrytas om en konkurrensmyndighet vidtar åtgärder avseende den överträdelse av konkurrensrätten som talan avser. Det tillfälliga avbrottet ska upphöra tidigast efter det att överträdelsebeslutet blivit slutligt eller efter det att myndighetens förfarande avslutats på annat sätt. Med konkurrensmyndighet avses kommissionen eller en nationell konkurrensmyndighet (artikel 2.8). Artikel 18 innehåller bestämmelser som har betydelse för en skadeståndstalan när parterna försöker lösa sin tvist utom rätta. I första punkten anges att preskriptionsfristen för att väcka skadeståndstalan tillfälligt ska upphöra att löpa tvistlösning i godo pågår. ga avbrottet i preskriptionsfristen ska då endast gälla de parter som deltar eller deltog i eller som representeras eller representerades vid tvistlösningen i godo. Bestämmelserna i första punkten syftar till att skapa reella förutsättningar för parterna att göra upp i godo innan en skadeståndstalan väcks (skäl 49). Enligt 3 kap. 25 § andra stycket konkurrenslagen faller rätten till ersättning bort om talan inte väcks från det att skadan uppkom. Någon särskild reglering som innebär att preskriptionsfristen upphör att löpa eller avbryts vid tvistlösning utom rätta finns inte. Tioårsfristen i konkurrenslagen infördes . tillämpades en femårsfrist (prop. 2004/05:117). Till skillnad från konkurrenslagens bestämmelse om preskription, som tar sin utgångspunkt i skadans uppkomst, börjar preskriptionsfristen i direktivet att löpa tidigast när överträdelsen upphört. Redan på grund av detta bör bestämmelserna om preskription i den nya lagen utformas på ett annat sätt än den som gäller enligt konkurrenslagen. Förutom att fristen börjar löpa först när överträdelsen upphört krävs enligt direktivet att käranden ska ha fått kännedom om, eller rimligtvis kan förväntas ha fått kännedom om följande: a)beteendet och det faktum att det utgör en överträdelse, b)det faktum att överträdelsen orsakat honom eller henne skada, och c)överträdarens identitet. Genom dessa ytterligare förutsättningar för att fristen ska börja löpa kan svårigheter uppkomma med att bestämma fristens starttidpunkt, särskilt om någon konkurrensmyndighet inte ingripit mot överträdelsen. När en konkurrensmyndighet ingripit mot en överträdelse, exempelvis genom att fatta ett överträdelsebeslut, torde det vara enklare. I beslutet klarläggs överträdelsens varaktighet och vilka som deltagit i den. Sannolikt finns det redan i beslutet så pass mycket information att käranden kan förväntas ha en uppfattning om den skada som överträdelsen orsakat. Om konkurrensmyndigheten endast påbörjat en utredning av en misstänkt överträdelse, blir det genast svårare att fixera starttidpunkten. Förutsättningen att käranden ska fått eller förväntas ha fått kännedom om beteendet och det faktum att det utgör en överträdelse torde kräva att utredningen har offentliggjorts på något sätt. När en utredning inleds med en platsundersökning tillkännager konkurrensmyndigheten i allmänhet att en undersökning har genomförts, men understryker att undersökningen inte innebär ett ställningstagande till om en överträdelse har skett. Kommissionen brukar regelmässigt bekräfta att en undersökning har genomförts och då ange vilka produkter som har varit föremål för den misstänkta överträdelsen. Även brukar offentliggöra att en platsundersökning skett. Det blir en fråga för domstolarna att avgöra om ett offentliggörande är tillräckligt för att det ska kunna hävdas att käranden kan förväntas ha fått kännedom om överträdelsen på ett sådant sätt att preskriptionsfristen börjar löpa. 2016/17:9 Det förekommer att ersättningsanspråk övertas från den som lidit skada av en överträdelse. Käranden i ett skadeståndsmål kan alltså vara någon annan än den skadelidande (se artikel 2.6 för definition). De ytterligare krav som ställs i punkt 2 a–c för att preskriptionsfristen ska börja löpa är närmast hänförliga till den skadelidande, särskilt punkt 2 b. Utgångspunkten för bedömningen bör därför vid genomförande av direktivet vara vad den skadelidande fått kännedom om eller skäligen kan antas ha fått kännedom om. Enligt artikel 10.3 ska preskriptionsfristen vara . Med hänsyn till att starttidpunkten för fristen senareläggs genom direktivet och möjligheterna till preskriptionsavbrott enligt artikel 10.4, bör det övervägas i vad mån den nu gällande preskriptionstiden bör behållas. Såsom ovan nämnts infördes den tioåriga preskriptionstiden . Av förarbetena till lagändringen framgår att ett skäl till ändringen var tidskrävande utredningar och domstolsprocesser om konkurrensskadeavgift. Ett annat var att den allmänna preskriptionstiden enligt preskriptionslagen (1981:130) var , räknat från fordringens tillkomst (prop. 2004/05:117 s. 35 f.) När starttidpunkten för preskription nu flyttas och regler om preskriptionsavbrott införs, bör det finnas goda förutsättningar för skadelidande att tillvarata sin rätt vid en överträdelse. En femårig preskriptionsfrist torde i praktiken ge skadelidande minst samma möjligheter att väcka talan om ersättning som gällande bestämmelser om tioårig preskription bjuder. skulle också en tioårsfrist göra det svårare för ett skadevållande företag att överblicka konsekvenserna av överträdelse, särskilt med hänsyn till reglerna om när preskriptionsfristen börjar löpa och när den avbryts. En femårsfrist bör därför kunna införas utan att den skadelidandes intresse av att få sin skada ersatt äventyras. Den femåriga fristen bedöms inte omöjliggöra för skadelidande att väcka talan mot ett företag som beviljats sanktionsavgiftsbefrielse i det fall andra skadelidande inte kan få ersättning från andra företag (jfr artikel 11.4 andra stycket). Artiklarna 10.4 och 18.1 innehåller bestämmelser om att preskriptionsfristen för att väcka en skadeståndstalan tillfälligt ska upphöra att löpa eller avbrytas. Regler av det slaget saknas i konkurrenslagen och måste därför införas. I artikel 10.4 anges att åtgärder som en konkurrensmyndighet, dvs. en nationell konkurrensmyndighet eller kommissionen, vidtar inom ramen för en utredning eller ett förfarande med avseende på en överträdelse ska medföra att preskriptionsfristen tillfälligt ska upphöra att löpa. Vad som avses med att vidta åtgärder inom ramen för en utredning eller ett förfarande anges inte i direktivet. Viss ledning för tolkning av direktivet bör kunna hämtas i rådets förordning (EG) nr 1/2003. I artikel 25 finns bestämmelser om preskriptionsavbrott för åläggande av böter eller viten på grund av åtgärder som vidtas av kommissionen eller nationell konkur- De åtgärder som enligt artikeln anses preskriptionsavbry- Prop. 2016/17:9 tande är: a)skriftliga framställningar om upplysningar vilka görs av kommissionen eller av en medlemsstats konkurrensmyndighet, b)skriftliga tillstånd att genomföra inspektioner vilka kommissionen eller en medlemsstats konkurrensmyndighet har gett sina tjänstemän, c)kommissionens eller en medlemsstats konkurrensmyndighets inledande av ett förfarande, d)meddelanden om invändningar från kommissionen eller en medlemsstats konkurrensmyndighet. Åtgärder av det slag som nämns i artikel 25.3 för att avbryta preskriptionstiden för administrativa påföljder bör även kunna medföra att preskriptionsfristen för att väcka skadeståndstalan enligt artikel 10.4 i direktivet upphör att löpa tillfälligt eller avbryts. Enligt artikel 10.4 andra meningen börjar fristen löpa på nytt tidigast efter det att överträdelsebeslutet blivit slutligt eller efter det att förfarandet avslutats på något annat sätt. Ett slutligt överträdelsebeslut definieras i artikel 2.12 som ett beslut som inte kan bli föremål för förnyad prövning genom ordinära rättsmedel. Direktivet innehåller ingen upplysning om hur ett förfarande avslutas på annat sätt. Tänkbart är att en konkurrensmyndighets beslut att inte ingripa mot en påstådd överträdelse bör medföra att en ny preskriptionsfrist börjar löpa. beslut att godta ett åtagande enligt 3 kap. 4 § konkurrenslagen är ett exempel på hur ett förfarande avslutas på ett annat sätt. En gemensam nämnare för de beslut som sätter igång en ny preskriptionsfrist bör dock vara att de är offentliggjorda av myndigheten. Därmed säkerställs att de skadelidande kan få kännedom om att fristen börjat löpa. En särskild fråga vid genomförandet av artikel 10.4 och som direktivet också öppnar för är om fristens löptid tillfälligt ska upphöra eller om den ska avbrytas. Skillnaden mellan att fristen tillfälligt upphör och att den avbryts är att preskriptionsfristen i det första fallet stoppas och i det andra fallet att en ny frist börjar löpa efter den preskriptionsavbrytande händelsen. I preskriptionslagen tillämpas en ordning som innebär att en ny preskriptionstid börjar löpa från exempelvis den dag en dom meddelats (7 § första stycket).