prop · H4039 · 2016-09-15 00:00:00 — föremål för edition följer av den praxis och doktrin som redovisats ovan. anför att det inte verkar uppenbart att redovisad praxis från faktiskt ger stöd för slutsatsen att ny lag- stiftning inte behövs med anledning av vad direktivet föreskriver i fråga om kategorier av bevis. hänvisar till NJA 1998 s. 590 (II) och skäl 16 i direktivet. I skäl 16 i direktivet sägs bl.a. att när syftet med en begäran om utlämnande är att skaffa fram en beviskategori, bör den kategorin identifieras med hänvisning till gemensamma drag i dess grundläggande beståndsdelar, exempelvis de begärda handlingarnas art, syfte eller innehåll, den tidsperiod under vilken de har upprättats eller andra kriterier, förutsatt att det bevis som omfattas av kategorin är relevant i den mening som avses i direktivet. Där sägs vidare att sådana kategorier bör definieras så snävt och exakt som möjligt på grundval av rimligen tillgängliga uppgifter. I NJA 1998 s. 590 prövades editionsyrkanden avseende kategorier av handlingar i två olika mål där en bank var kärande och svaranden begärde edition. I det ena (I) bifölls yrkandet, i det andra (II) lämnades yrkandet utan bifall. De skäl som redovisar för sina ställningstaganden bedömer regeringen stå i god samklang med vad som sägs i skäl 16 och direktivet i övrigt. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte påkallad i denna del. En särskild fråga är den om editionsföreläggande utan att talan har väckts. I sådana fall måste parten enligt 41 kap. 1 § visa att det utan editionsbeslutet finns en risk för att beviset går förlorat eller att det endast med svårighet kan föras. Något sådant föreskrivs inte i direktivet. Å andra sidan kan det med fog ifrågasättas om det i ett sådant fall är fråga om en skadeståndstalan i direktivets mening. I artikel 2.4 definieras en skadeståndstalan som en talan enligt nationell rätt genom vilken ett yrkande om skadestånd framställs vid en nationell domstol av bl.a. en part som påstår sig ha lidit skada. Vid bevisning till framtida säkerhet har per definition någon talan inte väckts. Under alla förhållanden torde ett lojalt genomförande av direktivet likafullt kräva att dess bestämmelser om vad som ska gälla beträffande edition också görs tillämpliga på bevisning till framtida säkerhet. Den saken behandlas i avsnitt 6.7.5 och i författningskommentaren. Föreskrifterna i 38 kap. innehåller, som nämnts, vissa inskränkningar i vad som kan bli föremål för edition. Enligt 2 § andra stycket är en part eller honom närstående inte skyldig att förete skriftligt meddelande mellan parten och någon honom närstående eller mellan sådana närstående inbördes. Skyldighet finns i princip inte heller att förete minnesanteckning eller annan sådan uppteckning som är avsedd uteslutande för personligt bruk, 2 § tredje stycket. Båda dessa undantag är av karaktären att de skyddar rätten till privat- och familjeliv. I artikel 8.1 i om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna föreskrivs att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Bestämmelserna i 38 kap. 2 § andra stycket om undantag för handlingar vars innehåll är sådant att det kan antas att en befattningshavare inte får höras som vittne om det, omfattar inte bara advokater och deras biträden (se avsnitt 6.7.4 nedan) utan även andra befattningshavare såsom exempelvis läkare, tandläkare, psykologer och psykoterapeuter. I fråga om allmänna handlingar föreskrivs i 38 kap. 8 § första stycket att rätten får besluta att sådana handlingar ska tillhandahållas om de kan antas ha betydelse som bevis. I andra stycket görs tre undantag. Det första gäller handlingar som innehåller uppgifter som omfattas av utrikessekretess, försvarssekretess eller sekretess till skydd för rikets 2016/17:9 centrala finanspolitik (15 kap. 1 eller 2 § eller 16 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen [2009:400]). Det andra undantaget gäller handlingar vars innehåll är sådant att någon som haft befattning med handlingen inte får höras som vittne om innehållet. I denna del kan hänvisas till vad som ovan anförts om s.k. advokatsekretess och inskränkningar vad avser andra befattningshavare. Det tredje undantaget gäller handling genom vars företeende yrkeshemlighet skulle uppenbaras. En sådan handling ska dock tillhandahållas om det finns synnerlig anledning. Med yrkeshemlighet får förstås i princip detsamma som med företagshemlighet enligt lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter. I 1 § den lagen definieras företagshemlighet som sådan information om affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse som näringsidkaren håller hemlig och vars röjande är ägnat att medföra skada för honom i konkurrenshänseende. När det gäller de nu beskrivna undantagen från skyldigheten att förete eller tillhandahålla bevis gör regeringen följande överväganden. Direktivet innehåller bestämmelser om att vissa närmare angivna handlingar inte ska kunna bli föremål för edition. Detta behandlas i kommande avsnitt. Den fråga som här uppkommer är om detta också innebär att medlemsstaterna är förhindrade att undanta ytterligare handlingar från editionsplikten, dvs. om direktivets undantag är uttömmande eller inte. De intressen som bär upp undantagen i 38 kap. kan förenklat sägas vara att skydda enskildas personliga integritet (korrespondens mellan närstående och med advokater, läkare och liknande befattningshavare samt minnesanteckningar för personligt bruk), det lagstadgade skyddet för yrkeshemligheter och viktiga allmänintressen (utrikessekretess, försvarssekretess och skydd för rikets centrala finanspolitik etc.) Det framstår mot den bakgrunden som minst sagt tveksamt att medlemsstaterna på grund av avsaknaden av motsvarande reglering i direktivet skulle vara tvungna att upphäva sådana och liknande undantag från edition i mål om skadestånd på konkurrensrättslig grund. Av intresse i detta sammanhang är de EU-rättsliga principerna om ändamålsenligt och likvärdighet. Dessa principer kommer till uttryck i artikel 4 i direktivet. Där sägs dels att nationella regler och förfaranden inte får vara sådana att det blir praktiskt omöjligt eller överdrivet svårt att utöva rätten till skadestånd enligt unionsrätten, dels att sådana regler och förfaranden inte får vara mindre fördelaktiga för de skadelidande än de regler som tillämpas vid liknande skadeståndsmål till följd av överträdelser av nationell rätt. De här aktuella undantagen i möjligheterna till edition är inte sådana att det blir praktiskt omöjligt eller överdrivet svårt att föra en skadeståndstalan. Undantagen strider inte heller mot likvärdighetsprincipen eftersom de ger uttryck för vad som är generellt gällande. Sammantaget görs alltså bedömningen att artikel 5.1, 5.2 och 5.7 inte föranleder några lagstiftningsåtgärder. Den proportionalitetsbedömning som rätten enligt artiklarna 5.3 och 6.4 ska göra när den prövar en fråga om utlämnande av bevis behandlas i avsnitt 6.7.6. Regeringens bedömning: Det som anges i direktivet om att medlems- staterna ska se till att nationella domstolar ger full verkan åt rätten till förtrolig kommunikation mellan advokat och klient ger inte anledning till någon lagstiftningsåtgärd. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar inga synpunkter på promemorians bedömning. anför att det uttryckligen bör föreskrivas att inget av det som sägs om editionsplikt i den föreslagna lagen gör någon inskränkning över huvud taget i det skydd som gäller för förtrolig kommunikation mellan advokat Skälen för regeringens bedömning Artikel 5.6 om förtrolig kommunikation I artikel 5.6 sägs att medlemsstaterna ska se till att nationella domstolar ger full verkan åt den rätt till förtrolig kommunikation mellan advokat och klient som är tillämplig enligt unionsrätten eller nationell rätt när de förordnar om utlämnande av bevismaterial. Gällande ordning och överväganden får vid sina utredningar bl.a. ålägga ett företag eller någon annan att tillhandahålla uppgifter, handlingar och annat (5 kap. 1 § första stycket 1 konkurrenslagen [2008:579]). Från detta gäller ett undan- tag för skriftlig handling vars innehåll kan antas vara sådant att en advo- kat eller en advokats biträde inte får höras som vittne om innehållet och som innehas av advokaten eller biträdet eller den till förmån för vilken tystnadsplikten gäller (5 kap. 11 §). Den senare bestämmelsen infördes I motiven (prop. 1992/93:56 s. 111) sägs att bestämmelsen har en viss motsvarighet i 27 kap. 2 § första Den bestämmelsen behandlar beslag av I motiven hänvisas också till viss EU-rättslig praxis om s.k. ”legal privilege.” När det gäller skyldigheten att förete skriftligt bevis finns, som tidigare redovisats, bestämmelser om detta i 38 kap. . kap. 2 § första stycket är den som innehar en skriftlig handling som kan antas ha betydelse som bevis, skyldig att förete den. het görs i andra och tredje styckena vissa undantag. I andra stycket hän- visas till 36 kap. 5 § . Där sägs i andra stycket, utom annat, att advokater och deras biträden får höras som vittnen om något som anförtrotts dem i deras yrkesutövning eller som de i samband där- med har erfarit, endast om det är medgivet i lag eller om den till vars förmån tystnadsplikten gäller samtycker till det. Av 38 kap. 2 § andra stycket följer att en advokat eller dennes biträde inte får förete en skriftlig handling om dess innehåll kan antas vara så- dant att han eller hon inte får höras som vittne om det. innehas av part till förmån för vilken tystnadsplikten gäller, är parten inte skyldig att förete handlingen. 2016/17:9 Av det sagda kan slutsatsen dras att det direkt av svensk lag följer att förtrolig kommunikation mellan en advokat och en klient inte kan bli föremål för edition och användas som bevis om inte klienten medger det. Det är därför inte påkallat att, som anför, införa någon särskild lagregel om den saken i detta sammanhang. Inget har framkommit som tyder på att denna reglering skulle vara otillräcklig i förhållande till vad som kan följa av unionsrätten. Vid sådant förhållande ger vad som sägs i artikel 5.6 inte anledning till någon lagstiftningsåtgärd. 6.7.5Andra inskränkningar i skyldigheten att lämna ut bevis Regeringens förslag: Skyldigheten att lämna ut bevis ska inte omfatta exemplar av sådana handlingar som finns hos en konkurrensmyndighet och som utgörs av 1.förklaringar inom ramen för ett eftergiftsprogram, 3.information som en fysisk eller juridisk person tagit fram särskilt för en konkurrensmyndighets handläggning av ett ärende, 4.information som en konkurrensmyndighet tagit fram och överlämnat till parterna under handläggningen av ett ärende, eller 5.förlikningsinlagor som återkallats. Handlingar som avses i 3–5 ska dock lämnas ut när konkurrensmyndigheten genom att anta ett beslut eller på annat sätt avslutat sitt förfarande. Om det vid prövningen av om en handling ska lämnas ut görs gällande att handlingen är en sådan som avses i 1–2, ska den som yrkandet riktas mot, på begäran av den som framställt yrkandet, vara skyldig att överlämna handlingen till rätten för prövning av frågan. Rätten ska få inhämta yttrande endast från konkurrensmyndigheten och den som upprättat handlingen. Om rätten vid sin prövning finner att en handling omfattas av undantaget, ska handlingen återlämnas. Innehåller en handling även uppgifter som inte omfattas av undantaget ska rätten behålla ett utdrag ur handlingen med dessa uppgifter. Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse om att ett föreläggande får meddelas om utlämnande av andra bevis som finns hos en konkurrensmyndighet behövs inte. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak Promemorian saknar dock förslag om att rätten i visst fall ska behålla ett utdrag ur handlingen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar inga synpunkter på promemorians förslag och bedömning. domstolen, , och advokat- samfund anför att undantaget från skyldigheten att lämna ut bevis bör göras inte bara från 38 kap. 2 § utan också från 38 kap. 8 § som behandlar edition av allmänna handlingar. När det gäller för- slaget att rätten i visst fall ska återlämna en handling till ingivaren pekar vidare på att en handling som ges in till rätten blir allmän och då kan begäras utlämnad av var och en. Enligt hovrätten måste en genomgång och analys av sekretessbestämmelserna göras för att ta ställning till om direktivet kräver att en sekretessbestämmelse införs. Hovrätten anför vidare att om rätten, vid återlämnande, inte ska behålla någon kopia i akten så måste den saken författningsregleras på lämpligt sätt. Justitiekanslern och anför att det, om en handling återlämnas till ingivaren och det beslutet överklagas, behöver klargöras hur överinstansen får del av den handling som varit föremål för prövning. anför vidare att det, eftersom handlingar som finns i konkurrensmyndighetens akt torde vara allmänna, bör övervägas om en särskild sekretessbestämmelse behöver införas. anför också att en bestämmelse om edition av förklaringar inom ramen för eftergiftsprogram och förlikningsinlagor, för att uppfylla artikel 6.6, ska vara neutral i fråga om var handlingen befinner sig. anför att förslaget kräver ytterligare utredning och analys varför hovrätten avstyrker förslaget. anför att domstolen inte kan tillstyrka förslagen, bl.a. i denna del, eftersom dessa i vissa avseenden är bristfälligt underbyggda och inte överensstämmer med uppbyggnad och terminologi. Skälen för regeringens förslag och bedömning Artikel 6.5–9 om inskränkningar i skyldigheten att lämna ut bevis som finns hos en konkurrensmyndighet Artikel 6 innehåller bestämmelser om utlämnande av bevis som finns i en konkurrensmyndighets ärendeakt. I artikel 6.1 sägs att medlemsstaterna ska se till att denna artikel tillämpas utöver artikel 5 när nationella domstolar vid skadeståndstalan utfärdar ett föreläggande om utlämnande av bevis som finns i en konkurrensmyndighets ärendeakt. I artikel 6.6 sägs att nationella domstolar aldrig någonsin får ålägga en part eller tredje part att lämna ut vissa bevis och i 6.10 sägs att en begäran om utlämnande av bevis som finns i en konkurrensmyndighets ärendeakt får riktas mot myndigheten endast om ingen part eller tredje part rimligen kan tillhandahålla de bevisen (se avsnitt 6.7.6). Mot den bakgrunden måste den slutsatsen dras att det som föreskrivs i artikel 6 ska gälla oavsett om en begäran om edition riktas mot myndigheten eller mot någon annan. Det avgörande för reglernas tillämpning är om beviset finns eller inte finns i en konkurrensmyndighets ärendeakt. I artikel 6 liksom i andra delar av direktivet används olika uttryck som definieras i direktivets artikel 2. Inledningsvis undantas i artikel 6.5 vissa beviskategorier från edition det pågår ett förfarande hos en konkurrensmyndighet. Vad det handlar om är information som en fysisk eller juridisk person har tagit fram särskilt för en konkurrensmyndighets handläggning av ett ärende (t.ex. svar på frågor och andra inlagor), information som konkurrensmyndigheten tagit fram och överlämnat till parterna under handläggningen av ett ärende (t.ex. myndighetens utkast till beslut eller stämningsansökan) och förlikningsinlagor som återkallats. myndigheten, genom att anta ett beslut eller på annat sätt, har avslutat sitt förfarande kan dessa beviskategorier bli föremål för edition. Enligt artikel 6.6 ska medlemsstaterna se till att nationella domstolar vid skadeståndstalan inte någonsin får ålägga en part eller en tredje part att lämna ut förklaringar inom ramen för eftergiftsprogram eller förlikningsinlagor. Av artikel 6.7 och 6.8 följer att om det är oklart om en handling som avses i artikel 6.6 utgör en sådan handling som där sägs, ska den som innehar handlingen vara skyldig att överlämna handlingen till rätten för prövning av om handlingen kan lämnas ut helt eller delvis. Rätten får inhämta yttrande endast från konkurrensmyndigheten och den som upprättat handlingen och får under inga omständigheter ge andra tillgång till handlingen. Enligt artikel 6.9 får ett föreläggande om att lämna ut bevis ur en konkurrensmyndighets ärendeakt som inte omfattas av någon av de kategorier som anges i artikel 6 meddelas när som helst under handläggningen av en skadeståndstalan. I svensk rätt saknas regler som motsvarar de undantag från editionsplikten som följer av artikel 6.5 och 6.6. När det gäller artikel 6.7 om möjligheten att höra den som upprättat en handling som kan vara undantagen enligt artikel 6.6 finns en viss motsvarighet i bestämmelserna i 38 kap. 4 § om yttrande från och förhör med den som ett föreläggande skulle avse. För att uppfylla direktivets krav bör det, som anförs i promemorian, i svensk lag införas bestämmelser som kompletterar 38 kap. med de undantag från möjligheterna till edition som följer av artikel 6.5, 6.6, 6.7 och 6.8. och påpekar bör detta uttryckas som ett undantag från såväl 38 kap. 2 som 8 §§. Bestämmelserna bör gälla också i de fall en talan inte väckts, se 41 kap. om bevisning till framtida säkerhet. Som framgår av redovisningen ovan är de aktuella bestämmelserna i direktivet, däribland artikel 6.6, som anför neutrala i förhållande till var de aktuella handlingarna befinner sig eller, annorlunda uttryckt, i förhållande till vem editionsyrkandet riktas mot. En särskild fråga är hur direktivets krav enligt artikel 6.7 sista meningen om att den nationella domstolen inte får ge andra tillgång till de aktuella bevisen ska genomföras. I promemorian görs bedömningen att genomförandet lämpligast sker genom en bestämmelse som föreskriver att rätten, om den vid sin prövning finner att den aktuella handlingen omfattas av undantaget från edition, ska återlämna handlingen till ingivaren. Enligt 12 § arkivlagen (1990:782) får allmänna handlingar återlämnas om det sker med stöd av lag eller föreskrift som meddelats av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Detta gäller såväl material i pågående ärenden som arkivlagt material (prop. 1989/90:72 s. 78). pekar på att en handling under domstolens prövning är allmän och kan begäras ut av var och en. Enligt hovrätten bör en genomgång och analys av sekretessbestämmelserna göras för att ta ställning till om direktivet kräver att en sekretessbestämmelse införs. lämnar liknande synpunkter. När det gäller genomförandet av artikel 6.7 gör regeringen, på föreliggande beredningsunderlag, bedömningen att detta lämpligast sker genom en bestämmelse om att handlingar som inte behöver företes ska återlämnas till ingivaren. Om handlingen i fråga även innehåller uppgifter som inte omfattas av undantaget ska rätten behålla ett utdrag ur handlingen. Därigenom uppfylls vad direktivet föreskriver i artikel 6.8 om delvis utlämnande. Med anledning av vad och anför finns det enligt regeringen anledning att återkomma till frågan om behovet av sekretess rättens prövning av editionsfrågan pågår. Detta kan emellertid inte ske inom ramen för detta lagstiftningsärende. För att bestämmelsen om återlämnande av handlingen ska få avsedd effekt bör domstolen inte behålla någon kopia i akten av den handling som återlämnas. Detta bör, som anför, författningsregleras. Så kan lämpligen ske i förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol. Den föreslagna bestämmelsen innebär en viss inskränkning i handlingsoffentligheten. Av relevans i det sammanhanget är att den återsända handlingen, även bestämmelsen förutan, inte får åberopas som bevis (se avsnitt 6.7.8) och alltså inte blir processmaterial i skadeståndsmålet. Insynsintresset får därför anses vara begränsat. Justitiekanslern och pekar på att det är oklart hur överinstansen får del av handlingen om ett beslut om återlämnande överklagas. Ett beslut om att återlämna en handling enligt den föreslagna bestämmelsen får överklagas endast i samband med överklagande av dom eller slutligt beslut (se 49 kap. 3 och 5 §§ ). Om så sker får yrkandet anses gå ut på att Patent- och marknadsöverdomstolen ska pröva om handlingen kan företes, helt eller delvis. Därmed inträder en skyldighet för den som innehar handlingen att överlämna den till rätten för sådan prövning. I överinstansen kommer samma förfaranderegler att gälla som vid underrätten. I fråga om artikel 6.9 får det anses följa av de generella reglerna i 38 kap. att föreläggande om utlämnande kan meddelas avseende andra bevis än de sålunda undantagna. Någon särskild bestämmelse om detta bedöms därför inte vara nödvändig. Det bör noteras att de bestämmelser som föreslås i detta sammanhang endast avser vilka inskränkningar som ska finnas i en domstols möjligheter att förelägga part eller tredje part att vid skadeståndstalan förete bevisning av angivet slag. De föreslagna bestämmelserna påverkar inte möjligheten för enskilda att med stöd av tryckfrihetsförordningen ta del av allmänna handlingar. Om en sådan begäran inkommer till ska verket, precis som , göra en prövning och lämna ut de uppgifter som inte omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen. 2016/17:9 Frågan om möjligheterna att som bevis i skadeståndsmål använda uppgifter som erhållits med stöd av tryckfrihetsförordningen eller på annat sätt behandlas i avsnitt 6.7.8. 6.7.6Prövningen av en fråga om utlämnande Regeringens förslag: Ett föreläggande om utlämnande av bevis ska få riktas mot en konkurrensmyndighet endast om det kan antas att handlingen inte utan olägenhet kan företes av någon annan. Om det kan antas att ett beslut om att förete eller tillhandahålla ett exemplar av en handling som finns hos en konkurrensmyndighet allvarligt skulle försvåra myndighetens möjlighet att fullgöra sina uppgifter ska ett sådant beslut inte få meddelas. En konkurrensmyndighet ska på eget initiativ få yttra sig om en begäran om utlämnande av en handling som finns i en konkurrensmyndighets ärendeakt är proportionell. Regeringens bedömning: Direktivets föreskrifter föranleder ingen lagstiftningsåtgärd när det gäller att den nationella domstolen vid en prövning av en fråga om utlämnande ska beakta 1.om ansökan görs med avseende på en talan om skadestånd, 2.de skäl och bevis som åberopas till stöd för ansökan, 3.om ansökan är tillräckligt preciserad, 4.omfattningen av och kostnaderna för utlämnandet, 5.om handlingarna innehåller uppgifter om affärs- eller driftsförhållanden samt vilka möjligheter som finns att skydda sådana uppgifter, och 6.att ett företags intresse av att undgå en talan om skadestånd inte motiverar skydd. Promemorians förslag: Vid prövning av om en handling ska lämnas ut ska rätten särskilt beakta 1.om ansökan görs med avseende på en talan om skadestånd, 2.de skäl och bevis som åberopas till stöd för ansökan, 3.om ansökan är tillräckligt preciserad, 4.omfattningen av och kostnaderna för utlämnandet, 5.om handlingarna innehåller uppgifter om affärs- eller driftsförhållanden samt vilka möjligheter som finns att skydda sådana uppgifter, och 6.att ett företags intresse av att undgå en talan om skadestånd inte utgör ett intresse som motiverar skydd. När fråga är om företeende av en handling som finns hos en konkurrensmyndighet ska även intresset av att konkurrensmyndigheten ska kunna fullgöra sina uppgifter beaktas. ska i fråga om sådana handlingar få yttra sig över en ansökan om utlämnade. Ett föreläggande om utlämnande ska få riktas mot en konkurrensmyndighet endast om det kan antas att handlingen inte skäligen kan tillhandahållas av någon annan. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar inga synpunkter på förslaget. bör endast sådana kriterier för prövningen av frågan om huruvida en handling ska lämnas ut lagregleras som inte redan följer av gällande rätt. 2016/17:9 Någon bestämd uppfattning om vilka dessa kriterier är redovisas dock anför att det är tveksamt om punkterna 1–6 i förslaget behövs eftersom det där är fråga om sådant som beaktas enligt praxis.