prop · H303197 · 2016-07-20 00:00:00 — När det gäller resterande uttryck får vissa anses vara tillräckligt tydliga i sig själva, t.ex. kreditprövning, medan innebörden av andra framgår genom att de används eller förklaras i materiella bestämmelser, t.ex. kopplingsförbehåll (bindningsförfarande). Andra definitioner är huvud- sakligen relevanta för direktivets näringsrättsliga delar eller i förord- ningar som kan krävas för att genomföra direktivet. Enligt regeringens bedömning är det därför inte nödvändigt med ytterligare definitioner i konsumentkreditlagen. I sammanhanget finns det anledning att beröra uttrycket näringsidkare, som används i konsumentkreditlagen. Utredningens förslag är utformade utifrån uppfattningen att begreppet omfattar kreditgivare och kreditför- medlare som uppträder som ombud för kreditgivare, dvs. normalt de som i direktivet benämns anknutna kreditförmedlare. Begreppet skulle alltså inte omfatta kreditförmedlare som inte uppträder som ombud för kredit- givare. Denna tolkning grundar sig på ett förarbetsuttalande om att be- greppet näringsidkare omfattar även ”den som förmedlar en kredit som ombud för kreditgivaren” (prop. 2009/10:242 s. 86). Det aktuella uttalan- det torde dock syfta till att klargöra att även kreditförmedlare som för- medlar krediter från privatpersoner kan vara näringsidkare i lagens mening, om situationen faller inom lagens tillämpningsområde genom att kreditförmedlaren uppträder som ombud för kreditgivaren (se 1 § första stycket andra meningen). Att begreppet näringsidkare inte ska ges denna snäva tolkning framgår bl.a. av att den särskilda paragraf i konsument- kreditlagen som bara gäller kreditförmedlare – oavsett om de är obero- ende eller inte – också använder uttrycket näringsidkare för att klargöra vilka som omfattas (48 §). Enligt regeringens bedömning omfattar be- greppet näringsidkare alltså såväl kreditgivare som kreditförmedlare, för det fall det är fråga om en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten (2 §). Det gäller oavsett om det är fråga om en kreditförmedlare som är anknuten till en viss kreditgivare eller inte. Denna bedömning föranleder att en del av utredningens förslag som regeringen väljer att genomföra behöver ha en annan lagteknisk utformning. Konsumenten ska få all information utan kostnad Enligt artikel 8 i bolånedirektivet ska all information som konsumenten ska få enligt direktivet lämnas utan kostnad för konsumenten. sådan bestämmelse finns inte i konsumentkreditlagen. Det är emellertid Prop. 2015/16:197 närmast en självklarhet att information som näringsidkaren är skyldig att lämna ska vara kostnadsfri för konsumenten. För att genomföra bolåne- direktivet bör dock en bestämmelse motsvarande artikel 8 i direktivet införas i konsumentkreditlagen. För att inte riskera att rättsläget tolkas motsatsvis för andra krediter än bostadskrediter bör bestämmelsen utfor- mas så att den är generellt tillämplig och avser all information som när- ingsidkaren ska lämna enligt konsumentkreditlagen. I artikel 41 i bolånedirektivet anges att medlemsstaterna ska se till att konsumenter inte kan avsäga sig de rättigheter som de ges enligt den nationella lagstiftning som genomför direktivet. En motsvarande bestäm- melse finns i konsumentkreditdirektivet och har genomförts genom 5 § konsumentkreditlagen (prop. 2009/10:242 s. 44). I den bestämmelsen föreskrivs att ett avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i lagen är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. Några ytterligare genomförandeåtgärder behövs inte. Ändringen i konsumentkreditdirektivet kräver ingen genomförandeåtgärd Genom artikel 46 i bolånedirektivet ändras konsumentkreditdirektivet så att ett undantag från artikel 2.2 c i det direktivet införs. Artikeln i konsu- mentkreditdirektivet innebär en beloppsbegränsning för det direktivets tillämpningsområde. Den övre gränsen är satt till . Ändringen innebär att även krediter till ett högre belopp omfattas av konsument- kreditdirektivet, om krediten syftar till att renovera en bostad och om den har tagits utan säkerhet. Konsumentkreditlagen innehåller inga beloppsbegränsningar (se prop. 2009/10:242 s. 42). Krediter utan säkerhet om högre belopp än omfattas alltså redan av lagen, oavsett vad krediten ska användas till. Någon ytterligare författningsreglering behövs därför inte. En följdändring görs i lagen om distansavtal och avtal utanför affärslokaler Av 4 § konsumentkreditlagen framgår att bestämmelserna om ångerrätt i lagen inte gäller för krediter som är förenade med panträtt i fast egen- dom, tomträtt eller bostadsrätt eller liknande rätt eller som är förenade med motsvarande rätt i byggnad som inte hör till fastighet. Enligt 3 kap. 2 § lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler gäller detsamma för sådana krediter när de ingås på distans. I och med att det nu föreslås att begreppet bostadskredit ska definieras och ges en något vidare innebörd, bör uttrycket bostadskredit även införas i bestämmelsen i lagen om distansavtal och avtal utanför affärslokaler. 2015/16:197 6.2 Regeringens förslag: Kreditgivare och kreditförmedlare som upp- träder som ombud för dessa ska tillhandhålla allmän information om de bostadskrediter som de erbjuder konsumenter. innehålla uppgifter om bl.a. kreditavtalets löptid, kreditkostnaden och vilka räntor som erbjuds. Informationen ska finnas tillgänglig i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten eller i någon annan elektronisk form. Om informationen inte lämnas i den omfattning och på det sätt som föreskrivs, kan ingripanden göras enligt marknadsföringslagen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att den allmänna informationen ska omfatta upplysningar om produktpaket endast när det är fråga om att en bostads- kredit erbjuds tillsammans med andra finansiella produkter. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: I artikel 13 i bolånedirektivet finns en skyldighet för vissa aktörer på bolånemarknaden att tillhandahålla allmän information om de kreditprodukter som konsumenter erbjuds. männa informationen ska bl.a. innehålla upplysningar om hur krediten får användas, kreditens löptid, typer av kreditränta, olika alternativ för återbetalning och om kompletterande tjänster som måste köpas för att få Syftet med den allmänna informationen är att konsumenten ska få en bättre överblick över bolånemarknaden genom att få tillgång till grundläggande och jämförbar information om de bostadskrediter som erbjuds på marknaden (skäl 38). Den allmänna informationen ska tillhan- dahållas på papper eller annat varaktigt medium eller i elektronisk form. Något motsvarande informationskrav avseende bostadskrediter finns inte i svensk rätt. Bestämmelser om skyldighet att tillhandahålla allmän information i enlighet med vad som föreskrivs i direktivet behöver därför införas i konsumentkreditlagen. Skyldigheten att tillhandahålla allmän information faller enligt direk- tivet på kreditgivare eller, i förekommande fall, anknutna kreditförmed- lare eller deras utsedda representanter. Enligt direktivet kan skyldigheten att lämna allmän information utvidgas till att även omfatta icke-anknutna kreditförmedlare, med vilka något förenklat avses kreditförmedlare som inte uppträder som ombud för en eller flera kreditgivare. delar utredningens bedömning att icke-anknutna kreditförmedlare inte bör omfattas av skyldigheten att tillhandahålla allmän information. som sådana kreditförmedlare kan förmedla krediter från i princip samt- liga kreditgivare skulle informationsskyldigheten bli alltför vidsträckt och försvåra verksamheten för dessa förmedlare. Bolånedirektivet innehåller relativt detaljerade bestämmelser om vilka uppgifter som den allmänna informationen ska innehålla. ställa ett korrekt genomförande bör den svenska lagtexten utformas nära Vissa av informationskraven bör dock anpassas efter konsumentkreditlagens nuvarande utformning och kompletteras. Den allmänna informationen ska enligt bolånedirektivet lämnas på papper eller annat varaktigt medium. Till skillnad från annan information kan den även lämnas i elektronisk form. Detta får förstås som att infor- mationen även kan lämnas på t.ex. en webbplats, även om den inte skulle uppfylla kriterierna för att vara ett varaktigt medium. Det framstår som naturligt att den allmänna informationen – som alltså inte riktar sig till en enskild konsument – också enkelt ska kunna tillhandahållas på en vanlig webbplats på internet. För att genomföra direktivet i denna del införs en bestämmelse om att den allmänna informationen ska finnas tillgänglig i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är till- gänglig för konsumenten eller i någon annan elektronisk form. Som några remissinstanser, bl.a. , framhåller är det viktigt att den allmänna informationen, liksom annan information som enligt lagen ska lämnas till en konsument, utformas på ett sätt som gör det möjligt för konsumenten att tillgodogöra sig den. I artikel 13.1 j i bolånedirektivet föreskrivs att den allmänna informa- tionen i tillämpliga fall ska innehålla en tydlig och koncis angivelse att iakttagande av villkoren i kreditavtalet inte garanterar att det totala kre- ditbeloppet enligt kreditavtalet återbetalas. Formuleringen är otydlig eftersom kreditvillkor rimligen alltid bör innebära att kreditbeloppet är betalt eller på annat sätt reglerat vid kredittidens slut. Utredningens be- dömning att direktivet får anses syfta på att amorteringsvillkor kan vara utformade så att en del av skulden kvarstår vid kredittidens slut förefaller därför rimlig. Konsumenten måste då lösa det resterande beloppet, t.ex. genom att teckna ett nytt kreditavtal. Detta bör därför klargöras i den bestämmelse som genomför direktivet i denna del. I artikel 13.1 e anges att information ska lämnas om typer av tillgänglig kreditränta samt om huruvida räntan är bunden och/eller rörlig. Det ska också lämnas en kort beskrivning av kännetecknen för bunden respektive rörlig ränta och vad detta innebär för konsumenten. I erbjuds emellertid i princip inga bostadskrediter med helt rörlig ränta. Informa- tion som är utformad på det sätt som direktivet beskriver skulle därför i stort sett sakna praktisk betydelse. Informationskravet bör anpassas efter svenska förhållanden. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att kreditgivaren även ska lämna information om vilka räntebindningstider som kan erbjudas och vilka konsekvenser olika bindningstider kan få för konsumenten. Enligt artikel 13.1 m ska den allmänna informationen innehålla upp- gifter om kompletterande tjänster som konsumenten måste köpa för att få krediten eller för att få den på de marknadsförda villkoren. I tillämpliga fall ska det även finnas ett förtydligande om att de kompletterande tjänst- erna kan köpas från någon annan än kreditgivaren. Utredningen föreslår att denna bestämmelse genomförs genom att näringsidkaren ska lämna information om kompletterande finansiella produkter som konsumenten måste köpa i ett produktpaket för att få bostadskrediten på de marknads- förda villkoren. Direktivets bestämmelse är dock inte avgränsad till att gälla finansiella produkter eller tjänster, även om det är naturligt att det i första hand är dessa som aktualiseras. Upplysningen om produktpaket i den allmänna informationen bör därför inte inskränkas till att bara gälla finansiella produkter utan bör avse tjänster. En sådan utformning av bestämmelsen motsvarar dessutom bestämmelser om marknadsföring av 2015/16:197 krediter i konsumentkreditlagen, som innehåller krav på information om produktpaket avseende tjänster (7 § tredje stycket konsumentkreditlagen). Enligt konsumentkreditlagen kan marknadsrättsliga åtgärder vidtas, om en näringsidkare inte uppfyller sin informationsskyldighet enligt lagen (11 §). Näringsidkaren kan t.ex. bli skyldig att vid vite lämna viss infor- mation (24 och 26 §§ marknadsföringslagen [2008:486]). Detta bör gälla även om en näringsidkare inte uppfyller informationsskyldigheten enligt de bestämmelser som föreslås. Frågor om tillsyn behandlas vidare i avsnitt 10. Regeringens förslag: Vid marknadsföring av konsumentkrediter ska näringsidkaren, om någon annan sifferuppgift än den effektiva räntan anges i marknadsföringen, även lämna information om antalet avbetal- Om marknadsföringen avser en bostadskredit, ska näringsidka- ren dessutom lämna information om näringsidkarens namn, organisa- tionsnummer och adress, huruvida kreditavtalet förutsätter att krediten är förenad med säkerhet och, i förekommande fall, att valutakursför- ändringar kan komma att påverka det belopp som konsumenten ska Den effektiva räntan ska anges i marknadsföringen på ett minst lika framträdande sätt som andra förekommande räntesatser. Om informationen inte lämnas i den omfattning och på det sätt som föreskrivs, kan ingripanden göras enligt marknadsföringslagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller har ingen invändning mot dem. att det i vissa fall kan bli förvirrande för konsumenterna att i marknads- föringsmaterial inkludera särskilda varningar för lån i utländsk valuta och ifrågasätter en sådan ordning. Skälen för regeringens förslag: I artiklarna 10 och 11 i bolånedirek- tivet finns bestämmelser om marknadsföring. Artikel 10 anger att all marknadsföring avseende bostadskrediter ska vara rättvisande, klar och Formuleringar som kan skapa falska förväntningar om en kredits tillgänglighet eller kostnader är förbjudna. I svensk rätt finns bestämmelser om marknadsföring huvudsakligen i marknadsföringslagen (2008:486). Enligt lagen ska all marknadsföring följa god marknadsföringssed. Det innebär bl.a. att den ska vara veder- häftig (se 5 § och prop. 2007/08:115 s. 144). En näringsidkare får inte använda sig av felaktiga påståenden eller framställningar som är vilseled- ande, exempelvis när det gäller en produkts förekomst eller pris (10 §). Regeringen delar utredningens bedömning att bolånedirektivets allmänna krav på marknadsföring i artikel 10 inte innebär någon skillnad i sak mot vad som gäller enligt marknadsföringslagen. Några särskilda åtgärder för att genomföra direktivet i den delen behövs därför inte. Artikel 11 i bolånedirektivet innehåller krav på att vissa uppgifter alltid ska anges vid marknadsföring av en bostadskredit, om en räntesats eller andra sifferuppgifter om kreditkostnaden för konsumenten förekommer i reklamen. Artikeln överensstämmer i stora delar med artikel 4 i konsu- mentkreditdirektivet, som har genomförts i konsumentkreditlagen, bl.a. genom en uppräkning av den standardinformation som ska lämnas vid marknadsföring (7 §). Eftersom konsumentkreditlagen även gäller för bostadskrediter, behövs inget särskilt genomförande av artikel 11 i de delar som den överensstämmer med kraven i konsumentkreditdirektivet. De delar av artikeln som inte har någon motsvarighet i konsumentkredit- direktivet – artikel 11.2 a, b, e, i och j – behöver däremot genomföras i konsumentkreditlagen. Enligt punkten a ska informationen innehålla en upplysning om kredit- givarens, kreditförmedlarens eller den utsedda representantens identitet. Enligt punkten b ska det i tillämpliga fall upplysas om att kreditavtalet kommer att garanteras av en säkerhet i bostadsfastighet eller en därtill knuten rättighet. Informationskraven i dessa punkter bör, i enlighet med utredningens förslag, genomföras genom särskilda bestämmelser som ska gälla för bostadskrediter. Av punkten e framgår att information om den effektiva räntan ska fin- nas med i reklam på ett minst lika framträdande sätt som övriga ränte- satser. Den effektiva räntan kan, något förenklat, beskrivas som det sam- manlagda beloppet av räntor, avgifter och andra kostnader som konsu- menten ska betala uttryckt som en årlig ränta beräknad på kreditbeloppet. Den räntesatsen möjliggör för konsumenten att enkelt jämföra totalkost- naden för olika krediter. Regeringen delar utredningens bedömning att kravet i bolånedirektivet på att den effektiva räntan ska anges tydligt bör gälla för alla konsumentkrediter och att den EU-rättsliga regleringen på området inte hindrar ett sådant genomförande. Informationskravet bör alltså gälla vid marknadsföring av alla konsumentkrediter, inte bara bostadskrediter. Av punkten i framgår att det, i tillämpliga fall, ska lämnas information om antalet avbetalningar. Av konsumentkreditlagens bestämmelser följer redan att information ska lämnas om en kredits sammanlagda belopp och storleken på avbetalningarna. För att säkerställa ett korrekt genomför- ande av bolånedirektivet bör det dock klargöras att information även ska lämnas om antalet avbetalningar. Även ett sådant informationskrav bör rimligen gälla för alla konsumentkrediter. Enligt punkten j ska det vid marknadsföring, i tillämpliga fall, tas in en varning om att valutakursförändringar kan påverka det belopp som ska betalas av konsumenten. Direktivets bestämmelser om valutakursföränd- ringar gäller lån i utländsk valuta. Vad som utgör en bostadskredit i ut- ländsk valuta behandlas närmare i avsnitt 6.10. En bostadskredit i sven- ska kronor som ges i kan vara en sådan kredit, t.ex. om en kon- sument bor i och har en bostadskredit i svenska kronor men arbetar i ett annat land och får lön i en annan valuta. Mot bl.a. den bakgrunden anser att varningar om valutakursförändringar i marknadsföringsmaterial kan bli förvirrande för konsumenter som inte överväger ett lån i utländsk valuta. Enligt för- eningen behövs varningar därför bara vid marknadsföring av bostads- krediter av en mer utpräglat gränsöverskridande karaktär, t.ex. krediter i en annan valuta än valutan i kreditgivarens hemland. Regeringen delar dock utredningens bedömning att direktivet kräver att de aktuella var- 2015/16:197 ningarna ska finnas med när det kan bli aktuellt med en bostadskredit i utländsk valuta som är förenad med risker på grund av valutakursför- ändringar. Kreditgivare som lämnar bostadskrediter i utländsk valuta i direktivets mening måste i sin marknadsföring av bostadskrediter ha en varning om konsekvenserna av valutakursförändringar. Om det skulle stå klart att valutakursförändringar inte kan aktualiseras eller inte kan på- verka det belopp som konsumenten ska betala, behövs ingen varning. Dessa varningar bör naturligtvis utformas så att de blir begripliga för dem som tar del av marknadsföringen. Regeringen föreslår bestämmelser med denna innebörd. I bolånedirektivet uppställs krav på att den information som lämnas i marknadsföringen ska vara klar, koncis och väl synlig (artikel 11.4). Motsvarande krav finns även i konsumentkreditdirektivet. I bolånedirek- tivet anges dessutom att informationen ska vara lättläst eller höras tydligt (artikel 11.5). I konsumentkreditlagen finns redan en bestämmelse om att informationen ska lämnas på ett klart, kortfattat och framträdande sätt (7 § fjärde stycket). Den bestämmelsen får anses tillräcklig för att upp- fylla de krav som följer av bolånedirektivet. Någon ytterligare reglering behöver därför inte införas. I sammanhanget kan det nämnas att det dess- utom framgår av allmänna råd om konsumentkrediter att konsumenten utan svårigheter ska kunna uppfatta och ta del av infor- mationen (KOVFS 2011:1, avsnitt 2.2.3). Enligt konsumentkreditlagen kan marknadsrättsliga åtgärder vidtas, om en näringsidkare inte uppfyller sin informationsskyldighet enligt lagen (11 §). Näringsidkaren kan t.ex. bli skyldig att vid vite lämna viss infor- mation (24 och 26 §§ marknadsföringslagen [2008:486]). Detta bör gälla även om en näringsidkare inte uppfyller informationsskyldigheten enligt de bestämmelser som föreslås. Frågor om tillsyn behandlas vidare i avsnitt 10. Regeringens förslag: Näringsidkaren ska, i rimlig tid innan ett bo- stadskreditavtal ingås och utan onödigt dröjsmål efter det att konsu- menten har lämnat vissa uppgifter, ge konsumenten anpassad informa- tion om bostadskrediten genom det standardiserade . Om näringsidkaren därefter lämnar konsumenten ett bindande er- bjudande om en bostadskredit som avviker från villkoren i det tidigare lämnade faktabladet, ska ett nytt faktablad lämnas. Vid telefonförsäljning av en bostadskredit ska en beskrivning av kreditens huvudsakliga egenskaper innehålla vissa uppgifter ur det standardiserade . Dessa informationsbestämmelser ska inte gälla för en bostadskredit där kreditfordran ska betalas först i samband med att den egendom som utgör säkerhet överlåts med anledning av att låntagaren uppnår en viss ålder eller på grund av låntagarens sviktande hälsa eller död. För sådana bostadskrediter ska i stället vissa informationsbestämmelser som gäller för konsumentkrediter i allmänhet gälla. Kreditförmedlare av bostadskrediter ska i rimlig tid innan en kredit- förmedling inleds lämna konsumenten information som särskilt avser kreditförmedlarens verksamhet, bl.a. uppgifter om det register där kre- ditförmedlaren är registrerad, huruvida kreditförmedlaren uteslutande arbetar med vissa kreditgivare och om avgifter och provision. Det standardiserade och den information som kredit- förmedlare ska lämna ska tillhandahållas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Om informationen inte lämnas i den omfattning och på det sätt som föreskrivs, kan ingripanden göras enligt marknadsföringslagen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock inga undantag från de nya informationsbe- stämmelserna för bostadskrediter. Vidare föreslår utredningen vissa änd- ringar i lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har ingen invändning mot förslagen. framhåller att det hade varit värdefullt med ett resonemang kring frågan om att bristande uppfyllelse av kraven på förhandsinformation normalt inte har civilrättsliga konsek- venser. anser att konsumenten alltid bör få information om de ersättningsnivåer som är aktuella, om en kreditförmedlare tar emot provision från en eller flera kreditgivare. Verket framhåller vidare att det ur ett konsumentskyddsperspektiv är angeläget att kreditförmedlare har en skyldighet att informera om vilka kreditgivare som förmedlaren arbetar med även vid kreditförmedling av andra konsumentkrediter än bostadskrediter. SWEDMA anser att det är olyckligt att man inte kommer att kunna ha samma regler för avtalsslut via telefon för samtliga slags krediter. anser att informationslämnande utifrån det standardiserade inte passar kapitalfrigörings- krediter och att de bör undantas från tillämpningen av dessa bestäm- melser och vissa andra informationsbestämmelser i konsumentkredit- lagen. Skälen för regeringens förslag Konsumenten ska få förhandsinformation om bostadskrediten i ett standardiserat EU-faktablad Artikel 14.1–14.5 i bolånedirektivet innehåller bestämmelser om särskilt anpassad förhandsinformation som konsumenten ska få i ett standard- iserat EU-faktablad. Denna typ av information aktualiseras först när det är dags att lämna information som är anpassad efter den enskilda konsu- mentens förhållanden och det kreditavtal som han eller hon överväger att ingå. Syftet med informationen är att konsumenten ska kunna fatta ett välgrundat beslut i fråga om huruvida ett avtal bör ingås eller inte. Det standardiserade faktabladet finns som bilaga II till direktivet och avser bl.a. information om kreditgivaren och kreditförmedlaren, krediten, räntesats och kostnader, amorteringar, förtidsbetalning och om konsek- venser av att åtagandena enligt krediten inte uppfylls. ska lämnas – på papper eller annat varaktigt medium – utan onödigt dröjsmål och innan konsumenten är bunden av något avtal.