prop · H303113 · 2016-03-01 00:00:00 — I avsnitt 7.4.7 föreslår regeringen vidare att det ska införas omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. I avsnitt 7.5 föreslås att brottsbeteckningen grovt våld eller hot mot tjänsteman ska införas för brottets grova grad. Av 17 kap. 2 § framgår att den som, på något annat sätt än vad som anges i bestämmelsen om våld eller hot mot tjänsteman, för att tvinga eller hindra någon i hans eller hennes myndighetsutövning eller för att hämnas för en åtgärd i myndighetsutövningen, otillbörligen utför eller hotar med gärning som för tjänstemannen medför lidande, skada eller annan olägenhet, döms för förgripelse mot tjänsteman. Straffet är böter eller fängelse . Om brottet är grovt döms till fängelse i högst . Försök och förberedelse till våld eller hot mot tjänsteman är kriminaliserat i fall där fullbordat brott inte skulle ha bedömts som ringa. Stämpling är inte kriminaliserat. Förgripelse mot tjänsteman är inte straffbart på vare sig försöks-, förberedelse- eller stämplingsstadiet. Straffskalorna för de grova brotten (i enlighet med förslaget i avsnitt 7.4.7 om en ändrad gradindelning för brottet våld eller hot mot tjänsteman) ligger på en sådan nivå att en kriminalisering av stämpling och, för förgripelse mot tjänsteman, även försök och förberedelse i sig framstår 2015/16:113 som rimlig. Det är inte ovanligt att myndighetspersoner utsätts för allvarliga trakasserier, hot och våld på ett sätt som kan vara systemhotande. Bland annat förekommer otillåten påverkan mot poliser från individer inom organiserad brottslighet. Det framstår vidare som tydligt att det finns ett praktiskt tillämpningsområde för en kriminalisering av förstadier till de nu aktuella brotten. Mot denna bakgrund bör det straffbara området för grovt våld eller hot mot tjänsteman utvidgas till att även omfatta stämpling till sådant brott. Det saknas skäl att behandla grov förgripelse mot tjänsteman på annat sätt. Även försök, förberedelse och stämpling till detta brott bör därför kriminaliseras. Försök och förberedelse till våld eller hot mot tjänsteman av normalgraden är straffbelagt. Enligt bör även stämpling till våld eller hot mot tjänsteman av normalgraden kriminaliseras. Regeringen konstaterar att det saknas underlag för att lämna ett sådant förslag. Regeringens förslag: Försök, förberedelse och stämpling till övergrepp i rättssak av normalgraden och grovt övergrepp i rättssak kriminaliseras. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt över förslaget. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 17 kap. 10 § döms den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från en sådan åtgärd för övergrepp i rättssak. För övergrepp i rättssak döms även den som med någon annan gärning som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om en sådan gärning, angriper någon för att denne avlagt vittnesmål eller annars avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom eller henne från att avge en sådan utsaga. Straffskalan för brottet har skärpts , , och är fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse . För grovt brott döms till fängelse i lägst två och högst . I avsnitt 7.4.9 föreslår regeringen att det i bestämmelsen om övergrepp i rättssak ska införas omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt, och i avsnitt 7.5 föreslås att brottsbeteckningarna grovt övergrepp i rättssak och ringa övergrepp i rättssak ska införas för brottets grova respektive ringa grad. Övergrepp i rättssak är inte straffbelagt på vare sig försöks-, förberedelse- eller stämplingsstadiet. Ett fungerande rättsväsende är beroende av att målsägande och vittnen anmäler och lämnar information om misstänkta brott. rättssak omfattar direkta angrepp på rättsordningen som i allvarligare fall Prop. 2015/16:113 kan vara av systemhotande karaktär. Sådan brottslighet kan ytterst utgöra ett hot mot demokratin. Det är angeläget att de rättsvårdande myndigheterna kan ingripa mot sådan brottslighet redan på ett tidigt stadium. Regeringen bedömer mot den bakgrunden att det finns situationer där ansvar för försök, förberedelse och stämpling skulle vara av värde. För grovt brott ligger straffskalan på en sådan nivå att en kriminalisering av förstadier till brott är rimlig. Även brott av normalgraden kan innefatta gärningar med ett sådant straffvärde att det är befogat att utöka kriminaliseringen. Övergrepp i rättssak är konstruerat på ett sådant sätt att det för fullbordat brott inte krävs att någon effekt uppnås genom det våld eller hot som offret utsätts för. innefattar fullbordade brott åtminstone ett hot mot den utsatta, och detta hot måste i sig anses innefatta ett slags skada för den som utsätts. Brottets konstruktion kan därmed inte sägas tala mot en kriminalisering av de olika förstadierna till brottet. I fråga om övergrepp i rättssak som begås genom hot är, i likhet med olaga hot, utrymmet för försök begränsat, till följd av att brottets konstruktion kräver att den hotade nåtts av hotet. Som framgår av de exempel som redovisas i avsnitt 5.6.3 finns dock fall där en försökskriminalisering skulle kunna få praktisk betydelse. Sammantaget görs bedömningen att det finns skäl att utvidga kriminaliseringen av övergrepp i rättssak till att också omfatta försök, förberedelse och stämpling till både brott av normalgraden och grovt brott. Regeringens förslag: Försök, förberedelse och stämpling till grovt vapenbrott och synnerligen grovt vapenbrott kriminaliseras. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: avstyrker förslaget. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 9 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) döms den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det, eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet, för vapenbrott. Straffskalan för brott av normalgraden är fängelse i högst . Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse . Om brottet är grovt, döms enligt 9 kap. 1 a § för grovt vapenbrott till fängelse i lägst ett och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om vapnet har innehafts på en allmän plats eller på annan plats där människor brukar samlas eller har samlats eller i ett fordon på en sådan plats, om vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen, eller om gärningen annars har varit av särskilt farlig art. Om brottet är synnerligen grovt döms för synnerligen grovt vapenbrott till 2015/16:113 fängelse i lägst tre och högst . Vid den bedömningen ska det särskilt beaktas om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett ett stort antal vapen. Förstadier till vapenbrott är inte kriminaliserade. Straffskalan för de grova vapenbrotten, som dessutom för- ändrats i syfte att markera en skärpt syn på brottens allvar (prop. 2013/14:226 s. 33 f.), är sådan att en kriminalisering av förstadier till brotten i sig framstår som rimlig. Som regeringen tidigare konstaterat finns det tecken på att personer som tillhör kriminella gäng har tillgång till skjutvapen i större utsträck- ning än tidigare (prop. 2013/14:226 s. 34). Även benägenheten att an- vända vapen, liksom andelen dödligt våld med skjutvapen, verkar ha Enligt en analys av var antalet bekräftade eller sannolika skjutningar fler 2014 än 2006. antalet skottskadade personer fler 2014 än 2006 (Skjut- ningar 2006 och 2014 – omfattning, spridning och skador, kortanalys 7/2015). Inom kriminella kretsar används vapen vid utförandet av andra allvarliga brott, vilket ökar risken för att en våldssituation ska få svåra Särskilt de grövsta vapenbrotten torde föregås av över- enskommelser av det slag som beskrivs i bestämmelsen om stämpling. Vad gäller förberedelsehandlingar kan man tänka sig att individer inom kriminella nätverk genom att ta emot betalning förbereder en överlåtelse av ett vapen som de ännu inte innehar. En kriminalisering av dessa gärningar skulle med andra ord kunna förväntas få praktiska effekter. Utöver överlåtelse och utlåning avser vapenbrottet innehav. vapen är inte kriminaliserat, eftersom vapenlagen inte ställer något krav på tillstånd för att äga men däremot bl.a. för att inneha vapen. tidigare lagstiftningsärende gjorde den dåvarande regeringen bedöm- ningen att förberedelsehandlingen inte är en praktisk realitet i förhållande till ett innehav (se prop. 2010/11:76 s. 29). Som utredningen och Svenska konstaterar kan det vara svårt att föreställa sig en förberedelse inför eller ett försök till ett tillstånd såsom ett innehav, till skillnad från en aktivitet (såsom exempelvis ett förvärv). exempel på kriminalisering av försök och förberedelse i relation till inne- hav, exempelvis i alkohollagen (2010:1622). försök och förberedelse till vapenbrott skulle i praktiken avse försök eller förberedelse att komma i besittning av vapen. En situation då ett försöks- ansvar skulle kunna ha praktisk betydelse när det gäller innehav är då en kriminell gruppering försöker komma i besittning av illegala vapen genom att beställa dem från utlandet, men transporten stoppas på vägen I fråga om Svenska Jägareförbundets farhåga att en kriminalisering skulle kunna få till följd att legala vapenägare som annonserar ut vapen skulle kunna misstänkas för brott, bör följande beaktas. för försök, förberedelse och stämpling krävs uppsåt i förhållande till det självständiga brottets samtliga rekvisit. Detta innebär att ansvar för försök till överlåtelse av vapen förutsätter att ägaren haft uppsåt till att överlåta vapnet till någon som saknar rätt att inneha det, dvs. publiceringen av en vapenannons riktad till en obestämd krets människor kommer inte att omfattas av den utökade kriminaliseringen. på motsvarande sätt avgörande för den av framförda frågeställningen om man kan dömas för försök till grovt Prop. 2015/16:113 vapenbrott om man köper vapen innan man har sökt och erhållit tillstånd att inneha dem. Eftersom det inte finns något krav på tillstånd för själva förvärvet blir det avgörande även i detta fall om köparens uppsåt omfattar att inneha vapnet utan tillstånd. Om det står klart att tillstånd aldrig skulle ges, t.ex. om vapenaffären gäller ett avsågat hagelgevär, torde köparen ha uppsåt att senare inneha vapnet utan tillstånd och försöksbestämmelsen torde kunna tillämpas. Regeringen gör sammanfattningsvis bedömningen att övervägande skäl talar för att kriminalisera såväl försök som förberedelse och stämpling till grovt respektive synnerligen grovt vapenbrott. 6 Ett nytt underlåtenhetsbrott 6.1Ledande personer inom den organiserade brottsligheten bör vara skyldiga att ingripa mot brott Den organiserade brottsligheten är allvarlig och kan i förlängningen hota grundläggande samhällsfunktioner och demokratiska värden. En särskild svårighet med att beivra brott som begås i organiserad form är att det kan vara svårt att reda ut vem eller vilka inom sammanslutningen som kan hållas straffrättsligt ansvariga. Utgångspunkten för det straffrättsliga systemet är att straffansvaret är personligt. När flera personer deltar i ett brott kan emellertid bestämmelserna om medverkan i 23 kap. 4 § tillämpas (se avsnitt 5.1). Alla som har främjat en gärning med råd eller dåd kan dömas som medverkande till brottet. Ett främjande kan bestå i att någon har gjort något som underlättat gärningens utförande. Den som utan att ingripa iakttar att någon begår brott, och som varken fysiskt eller psykiskt har utövat inflytande på brottets tillkomst, kan inte dömas för medverkan. Det finns inte heller någon allmän skyldighet att avslöja brott eller hindra andra personer från att begå brott. Endast när det gäller ett antal särskilt utpekade allvarliga brott finns det en möjlighet att enligt 23 kap. 6 § första stycket straffa en person som underlåtit att anmäla eller på annat sätt avslöja ett sådant brott, när det kan ske utan fara för personen själv eller hans eller hennes närmaste. I andra stycket föreskrivs vidare en generell skyldighet för föräldrar och andra uppfostrare eller förmyndare – personer i s.k. garantställning – att hindra den som står under deras vård eller lydnad från att begå brott. Straffet för underlåtenhet att avslöja eller hindra brott ska bestämmas i enlighet med vad som är stadgat för den som medverkat endast i mindre mån, men får inte överstiga fängelse . Enligt bestämmelsen om medverkan i mindre mån i 23 kap. 5 § får straffet sättas under vad som gäller för brottet och ringa fall är straffria. Bestämmelsen om underlåtenhet att avslöja brott kan användas för att straffa någon som misstänks för brott eller medverkan till brott, när det 2015/16:113 inte går att bevisa mer än att personen på förhand känt till brottet. Så kan vara fallet med personer som rör sig i kretsar där brott begås. Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet, m.m., övervägde en ny bestämmelse om ansvar för underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet av följande lydelse (SOU 2000:88, Organiserad brottslighet, hets mot folkgrupp, hets mot homosexuella, m.m. – straffansvarets räckvidd): Den som i ledande ställning inom en sammanslutning, där allvarlig brottslig verksamhet förekommer, underlåter att göra vad som skäligen kan begäras för att verksamheten skall upphöra, döms för underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter. Majoriteten avstod från att lägga fram förslaget, bl.a. med hänvisning till att bestämmelsen närmast skulle utgöra en komplettering till reglerna om medverkan, förberedelse och stämpling till brott och därför skulle få ett förhållandevis begränsat tillämpningsområde. Dessutom skulle bestämmelsen vara förknippad med bevissvårigheter och den kunde därmed inte förväntas bli särskilt effektiv. Regeringen anser att det är rimligt att ledande personer i olika sammanhang kan avkrävas ett särskilt ansvar. Ett särskilt ansvar finns redan för personer i garantställning, t.ex. föräldrars ansvar för sina barn och en företagares ansvar för vad som sker i verksamheten. Ett uttryckligt utvidgat underlåtenhetsansvar för förmän har också införts genom lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Inom den organiserade brottsligheten förekommer det grupperingar som är strukturerade och ordnade enligt ett hierarkiskt mönster med bl.a. en utpekad ledare. Trots att en ledare med en maktposition i en sådan gruppering kan styra över verksamheten i gruppen kan det, med utgångspunkt i hur det straffrättsliga ansvaret är konstruerat, vara svårt att direkt knyta personen till sådana konkreta brottsliga gärningar som förekommer i, och kan sägas vara huvudsyftet för, verksamheten. En sådan persons passivitet i förhållande till att brott begås är ett beteende som inte bör accepteras från samhällets sida och det finns därför skäl att utvidga skyldigheten att ingripa. Straffansvar för en ny form av underlåtenhet att Regeringens förslag: Den som har ett bestämmande inflytande i en sammanslutning och underlåter att förhindra ett brott inom ramen för sammanslutningen ska, i de fall det är särskilt föreskrivet, dömas för underlåtenhet att förhindra brottet. Bestämmelsen om föräldrars m.fl. ansvar att förhindra brott Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock en annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrar sig i denna del tillstyrker en majoritet förslaget. Flera remissinstanser uppehåller sig dock kring frågor om tillämpnings- och bevissvårigheter. Hovrätten för Nedre avstyrker förslaget med hänvisning till att bestämmelsen kommer att bli svår att tillämpa och torde få en för begränsad praktisk nytta för att motivera lagstiftning. Att bestämmelsen sannolikt inte kommer att kunna tillämpas annat än i ett fåtal fall framhålls även av , , och . och tillstyrker ändå förslaget och hänvisar bl.a. till att det bör kunna få praktisk betydelse i vissa fall. Också påtalar vissa tillämpningsproblem och invänder därtill att förslaget kan uppfattas som att statsmakterna legitimerar det skrämselkapital som kan utgöra en grund för en persons ställning som ledande. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre , , och tillstyrker förslaget. ser betydande tillämpningsproblem men anför att kriminaliseringen måhända tjänar ett pedagogiskt syfte. Även ser tillämpningssvårigheter. Samfundet har utifrån principiella utgångspunker ingen invändning mot justeringarna i förhållande till utredningens förslag men anför att det kan ifrågasättas om förslaget kommer att få någon praktisk betydelse. Skälen för regeringens förslag Ett nytt underlåtenhetsbrott införs Som regeringen har konstaterat finns skäl att utvidga skyldigheten att ingripa för ledande personer inom den organiserade brottsligheten. Regeringen bedömer att detta bör ske genom att straffansvar för en ny form av underlåtenhet att förhindra brott införs. Det nya underlåtenhetsbrottet kommer visserligen i någon mån att utgöra ett komplement till medverkansbestämmelserna och, som även bl.a. Hovrätten för Nedre och anför, få ett förhållandevis begränsat tillämpningsområde. Men även om det – som påpekar – ofta bör finnas någon som kan hållas ansvarig med stöd av andra bestämmelser är detta inte alltid fallet. Vidare bör, som konstaterar, en sådan bestämmelse ändå kunna få betydelse genom att i vissa fall försvåra för personer med ledande ställning inom organisationer som bedriver kriminell verksamhet att undandra sig ansvar. Särskilt med tanke på allvaret i den brottslighet som regleringen föreslås ta sikte på gör regeringen bedömningen att ett utvidgat underlåtenhetsansvar skulle utgöra ett värdefullt komplement till det befintliga regelverket och även, som framhålls av bl.a. och , kan antas få en viss brottsavhållande effekt. Regeringen instämmer alltså inte i invändningen från Hovrätten för Nedre att den praktiska nyttan av bestämmelsen torde bli för begränsad för att motivera lagstiftning. 2015/16:113 I samband med att det nya underlåtenhetsbrottet införs finns det skäl att se över straffbestämmelsens struktur och språk. Bland annat bör underlåtenhet att hindra brott benämnas underlåtenhet att förhindra brott. Hur ska det straffbara området avgränsas? En grundläggande förutsättning för att ansvar för underlåtenhet att förhindra brott ska kunna komma i fråga är att ansvaret är begränsat till personer som i kraft av sin ställning har faktisk möjlighet att förhindra att en viss brottslig gärning begås. Detta bör, som utredningen föreslår, uttryckas som att personen har ett bestämmande inflytande i en sammanslutning. Till denna krets hör för det första den som har ett inflytande över sammanslutningens verksamhet i kraft av sin formella ställning. Även den som utan att ha en formell position i sammanslutningen faktiskt utövar ledningen och därigenom har ett reellt inflytande över verksamheten bör kunna dömas till ansvar. I vissa sammanslutningar med mer komplicerad nätverksstruktur kan det, som påtalar, vara svårt att konstatera vem som egentligen har ett bestämmande inflytande. Sådana svårigheter kan emellertid inte helt undvikas om inte ansvaret begränsas till ett rent formellt sådant, vilket inte framstår som en framkomlig väg i detta fall. Enligt regeringens mening utgör inte invändningen något hinder mot den föreslagna utformningen. En jämförelse kan göras med bedömningen av vem som kan anses vara faktisk företrädare för en juridisk person. Liksom vid en sådan prövning får bedömningen av om en person har ett bestämmande inflytande göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. invänder också att begreppet sammanslutning är svårt att använda för nätverksstrukturer. Regeringen delar inte den uppfattningen. Begreppet sammanslutning får enligt gängse språkbruk anses omfatta såväl olika former av juridiska personer som mer eller mindre varaktiga grupperingar och nätverk. Regeringen delar inte heller farhåga att bestämmelsen möjligen riskerar att få ett alltför vitt tillämpningsområde eftersom den inte är begränsad till sammanslutningar som ägnar sig åt brottslig verksamhet. För straffansvar ska det således inte krävas att det kan bevisas att en sammanslutning är att hänföra till den organiserade brottsligheten eller annars är kriminell. Däremot ska det kunna konstateras att det inom ramen för sammanslutningen har begåtts en konkret brottslig gärning som det finns en person som har ett bestämmande inflytande och som hade kunnat förhindra gärningens utförande, men som inte har gjort det. En ytterligare avgränsning av det straffbara området följer av att skyldigheten att förhindra brott ska gälla brott som begåtts inom ramen för sammanslutningen. Det innebär att gärningar som ligger utanför ramen för sammanslutningens verksamhet inte kan föranleda ansvar. Enligt skulle en bestämmelse av detta slag kunna förstås som att statsmakterna legitimerar det skrämselkapital som utgör en grund för personens ställning som ledande person, vilket enligt rådet kan utgöra ett principiellt problem. Regeringen konstaterar att den föreslagna regleringen inte innebär något godkännande av positionen utan tvärtom lägger ett utökat straffrättsligt ansvar på den som har en Den nya formen av underlåtenhet att förhindra brott ska endast omfatta Prop. 2015/16:113 uppsåtlig underlåtenhet. Det innebär att gärningsmannen ska ha känt till brottet men underlåtit att förhindra det. Regeringen bedömer sammanfattningsvis att det finns goda skäl att införa en skyldighet att förhindra brott för personer som har ett bestämmande inflytande i en sammanslutning när det gäller brott som begås inom ramen för sammanslutningen. För vilka brott ska det nya underlåtenhetsansvaret gälla? En kriminalisering av ett tidigare straffritt beteende måste ske med försiktighet och begränsas till verkligt klandervärda beteenden. Detta gäller i än högre utsträckning vid överväganden om att kriminalisera den särskilda form av gärning som underlåtenhet att förhindra brott utgör. Ett sätt att åstadkomma en sådan avgränsning är att begränsa kriminaliseringen till de brott där underlåtenhet att avslöja brottet är straffbelagd. Detta skulle innebära att ansvaret endast aktualiseras när det gäller vissa mycket allvarliga brott för vilka det ansetts särskilt angeläget att förhindra att ett fullbordat brott kommer till stånd. Regeringen delar utredningens bedömning att en sådan avgränsning av ansvaret är lämplig. De brott som det vid en sådan avgränsning blir fråga om är sådana som den som har ett bestämmande inflytande i en viss sammanslutning bör vara skyldig att förhindra (en lista över de brott för vilka underlåtenhet att avslöja brottet är straffbart – bl.a. mord, dråp, grov misshandel, människorov, grovt koppleri, rån, grovt rån och penningförfalskning – finns i SOU 2014:63 s. 159). Bestämmelsen om föräldrars m.fl. ansvar formuleras om Enligt 23 kap. 6 § andra stycket gäller föräldrars m.fl. ansvar för underlåtenhet att hindra brott i annat fall än första stycket avser. I första stycket finns bestämmelsen om ansvar för underlåtenhet att avslöja brott i de fall det särskilt anges. Skrivningen ”i annat fall än första stycket avser” tillkom i samband med en ändring i 3 kap. 7 § strafflagen. Av förarbetena går inte att utläsa vad som avses med uttrycket (NJA II 1948 s. 224).