prop · H40343 · 2016-11-14 00:00:00 — Följaktligen inne- håller varken utredningens eller regeringens förslag något särskilt krav på ledningens organisationsform, till skillnad från nuvarande lydelse (28 § HSL). Skyldigheten att uppfylla olika krav på hälso- och sjukvården, t.ex. avseende säkerhet och kvalitet, framgår däremot av de gemen- samma bestämmelser som finns i avdelning II. Det gäller t.ex. be- stämmelsen om att hälso- och sjukvårdsverksamhet ska bedrivas så att kraven på en god vård uppfylls (5 kap. 1 §). Bestämmelser om patient- säkerhet finns även i exempelvis patientsäkerhetslagen (2010:659). Kravet om kostnadseffektivitet återfinns i HSL endast i 28 §. Vid in- förandet av bestämmelsen underströks att det är angeläget att resurserna inom hälso- och sjukvårdsverksamhet används på ett så effektivt sätt som möjligt (prop. 1995/96:176 s. 54 f.). Att hälso- och sjukvården till övervägande del är finansierad med allmänna medel framfördes som ett skäl till bestämmelsen. Allmänna medel är begränsade och ska användas på bästa möjliga sätt. Verksamheter kan dock bedrivas med finansiering från endast privata eller ideella aktörer och utan offentlig finansiering. Vilka krav som då ställs i fråga om exempelvis verksamhetens syfte och inriktning regleras i andra författningar, exempelvis i aktiebolagslagen (2005:551). Det finns inte något särskilt skäl till att krav på kostnads- effektivitet ska eller kan ställas beträffande helt privat finansierade verk- samheter. I den mån en verksamhet tillhandahåller hälso- och sjukvård som finansieras via både offentliga och icke-offentliga medel bör den delen av verksamheten som är offentligt finansierad omfattas av be- stämmelsen. Förslaget att begränsa kravet på kostnadseffektivitet till offentligt finansierad verksamhet mottas positivt av Inspektionen för vård och omsorg, , kommun och . anser att kravet om kostnads- effektivitet även fortsatt bör gälla all hälso- och sjukvårdsverksamhet. Regeringen delar utredningens uppfattning att kravet på kostnads- effektivitet ska begränsas till att enbart gälla offentligt finansierad verk- samhet. Regeringen föreslår därför en bestämmelse som slår fast att offentligt finansierad hälso- och sjukvårdsverksamhet ska vara organi- serad så att den främjar kostnadseffektivitet (4 kap. 1 §). Bestämmelsen innehåller enligt utredningens förslag och redogörelsen ovan ingen hän- visning till hur ledningen ska vara organiserad. Etiska bedömningar av nya metoder Vissa remissinstanser har synpunkter på utformningen av bestämmelsen om etiska bedömningar av nya diagnos- eller behandlingsmetoder (2 h § Bestämmelsen infördes i HSL 2010 (prop. 2009/10:83 s. 20 f. och s. 47). socialutskott genomförde 2013 en uppföljning av bestämmelsen och konstaterade att det finns skilda uppfattningar i lands- tingen om hur den ska uttolkas och tillämpas. På regeringens uppdrag har även följt upp bestämmelsen och myndigheten redo- visade 2015 resultatet av detta arbete (dnr S2015/07757/FS). Social- styrelsens bedömning är att bestämmelsen är svårtolkad och otydlig och att ytterligare utredningsarbete behövs för att tydliggöra den. Regeringen beslutade att tillsätta en särskild utredare som bl.a. ska föreslå hur bestämmelsen i 2 h § HSL ska förtydligas (dir. 2016:45). I avvaktan på resultatet av detta uppdrag föreslår regeringen, i likhet med utredningen, att bestämmelsen i sak oförändrad förs över till den nya lagen (5 kap. 3 §). Särskilda skyldigheter i fråga om barn Den nuvarande är naturligtvis tillämpliga även när barn vårdas. Vissa särskilda bestämmelser är dock motiverade just när det gäller barn. Utredningen föreslår att dessa bestämmelser samlas på ett ställe i lag- förslaget på så sätt att det speglar bestämmelsernas relevans för både huvudmän och vårdgivare. Utredningen föreslår att bestämmelserna placeras i avdelning I. I regeringens lagförslag har de placerats i avdelning II till följd av den föreslagna strukturen. Denna placering är i enlighet med utredningens resonemang om att det av bestämmelsernas placering ska framgå att de rör både huvudmän och vårdgivare. I lagrådsremissen föreslogs att bestämmelser om särskilt ansvar i fråga om barn skulle placeras i ett eget kapitel, 6 kap. I enlighet med förslaget från Lagrådet läggs i denna proposition bestämmelser om särskilda skyldigheter i fråga om barn under en särskild rubrik i 5 kap. (5 kap. 6– Det är en grundläggande princip att barnets bästa särskilt ska beaktas när hälso- och sjukvård ges till barn. En sådan bestämmelse finns i 1 kap. 8 § patientlagen. Utredningen föreslår en bestämmelse i den nya lagen om att barnets bästa ska beaktas där hälso- och sjukvård ges till barn. De flesta av bestämmelserna om barn i 2 f och §§ HSL återfinns i sak oförändrade i utredningens förslag till lagtext. Det gäller bestämmelserna om särskild informationsskyldighet mot barn i vissa fall och skyldigheter för hälso- och sjukvården vid misstanke om att barn kan fara illa, bl.a. en hänvisning till anmälningsskyldigheten enligt socialtjänstlagen (2001:453). Däremot föreslår utredningen att det inte längre ska hänvisas till bestämmelserna om tystnadsplikt och sekretess i patientsäkerhetslagen (2010:659) respektive offentlighets- och sekre- tesslagen (2009:400). Utredningen menar att hänvisningarna rör etable- rade skyldigheter som får förutsättas vara väl kända och att hänvis- ningarna inte behövs. Remissinstanserna ser överlag positivt på utred- ningens förslag avseende särskilt ansvar för barn. Enligt regeringen bör bestämmelsen om barnets bästa få samma lydelse som 1 kap. 8 § patientlagen, dvs. när hälso- och sjukvård ges till barn ska barnets bästa särskilt beaktas (5 kap. 6 §). Avsikten med bestämmelsen är att framhålla att hälso- och sjukvårdens aktörer inom alla delar av vårdkedjan, även vid rent organisatoriska beslut, ska göra en bedömning 2016/17:43 av vilka konsekvenser besluten har för barn och vad som behövs för att barn ska ges hälso- och sjukvård på ett sätt som är anpassat till barnet. I bedömningen ska vad som är barnets bästa beaktas. Vissa remiss- instanser efterfrågar förtydliganden om vad barnets bästa innebär. Motsvarande invändningar bemöttes i propositionen Patientlag (prop. 2013/14:106 s. 62 f.). I propositionen konstaterades bl.a. att vad som är barnets bästa måste avgöras i varje enskilt fall. Regeringen anser att det resonemang som fördes i samband med att patientlagen infördes är relevant även i detta sammanhang. Regeringen anser, till skillnad från utredningen, att de hänvisningar till patientsäkerhetslagen samt offentlighets- och sekretesslagen som finns i HSL bör överföras till den föreslagna bestämmelsen om samverkan i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa (5 kap. 8 § första stycket regeringens lagförslag). Flera remissinstanser pekar på ett mervärde av att hänvisningarna behålls. Regeringen instämmer i utredningens förslag om att den nya lagen ska innehålla en hänvisning till bestämmelserna om anmälningsskyldighet i socialtjänstlagen. Enligt regeringen bör dock denna bestämmelse även i fortsättningen ha samma lydelse som motsvarande bestämmelser i bl.a. skollagen (2010:800), patientsäkerhetslagen (2010:659), tandvårdslagen (1985:125) och polislagen (1984:387). I enlighet med Lagrådets förslag placeras hänvisningen i 5 kap. 8 § andra stycket. Utredningen föreslår att flertalet av de befintliga bemyndigandena i HSL överförs till den nya lagen. Detta gäller bl.a. bemyndigandena i 32 § HSL. Av den bestämmelsen följer att regeringen får meddela föreskrifter om bedrivande av hälso- och sjukvårdsverksamhet i övrigt samt att rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före- skrifter om hälso- och sjukvård till skydd för enskilda. Dessa två be- myndiganden kan betraktas som förhållandevis vidsträckta. Utredningen framhåller att beträffande bemyndiganden till regeringen bör de hänsyn beaktas som den kommunala självstyrelsen kan kräva. Bemyndiganden som berör verksamhet bör ske med försiktighet och inte göras vidare än nödvändigt (prop. 2009/10:80 s. 223 f.). Det befintliga bemyndigandet om bedrivande av hälso- och sjuk- vårdsverksamhet i övrigt har funnits i HSL . Det har inte föranlett mer än ett fåtal föreskrifter från regeringens sida. Det finns således inte något som tyder på att kommunernas självstyrelse inom hälso- och sjukvårdsområdet har urholkats genom bemyndigandet. Utredningen understryker även att utvecklingen inom hälso- och sjuk- vårdens område kan vara snabb och svårförutsägbar, vilket motiverar något vidare bemyndiganden än inom många andra områden. Regeringen ställer sig bakom utredningens bedömning och förslaget att motsvarande bemyndiganden ska införas i den nya lagen. Regeringen instämmer även med utredningen i fråga om vilka övriga befintliga bemyndiganden som bör föras över från HSL till den nya lagen. I avsnitt 7 gör regeringen bedömningen att en bestämmelse i lagen (1982:764) om vissa anställningar som läkare vid upplåtna enheter, m.m., bör flyttas från lag till lägre normgivningsnivå. omstrukturering krävs ett nytt bemyndigande för regeringen eller den Prop. 2016/17:43 myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om skyldigheter för läkare som är anställda vid sjukvårdsenheter där det bedrivs högskoleutbildning för läkarexamen och forskning. I lagrådsremissen föreslogs att samtliga bemyndiganden i den nya lagen skulle samlas i ett och samma kapitel. Regeringen följer i denna proposition Lagrådets förslag att placera bemyndigandena i de avdelningar där de närmast hör hemma (avsnitt 6.1). De bemyndiganden som avser all hälso- och sjukvård finns därför i avdelning II. Med undantag för bemyndigandet att meddela föreskrifter om verksamhets- chefens ansvar och uppgifter, vilket behandlas ovan i detta avsnitt, samlas bemyndigandena i 6 kap. Regeringen delar Lagrådets bedömning att bemyndigandena för regeringen att meddela föreskrifter om regionindelning, om hälso- och sjukvården i krig m.m. och om bedrivande av hälso- och sjukvårds- verksamhet i övrigt bör placeras i det nämnda kapitlet (6 kap. 1 §). Detsamma gäller bemyndigandena för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om hälso- och sjukvården i fredstid om det finns behov av katastrofmedicinska insatser och om hälso- och sjukvård som behövs till skydd för enskilda (6 kap. 2§ punkt 3 och 4). Lagrådet föreslår att bemyndigandena om behörighet för anställning och tillsättning av tjänster inom hälso- och sjukvården och om skyldig- heter för läkare som är anställda vid sjukvårdsenheter där det bedrivs högskoleutbildning för läkarexamen och forskning placeras i avdelning III. Regeringen anser däremot att en sådan placering riskerar att bli för begränsande och föreslår därför att även dessa bemyndiganden tas in i avdelning II (6 kap. 2 § punkt 1 och 2). Avdelning III ansvar som Regeringens förslag: I den nya hälso- och sjukvårdslagen ska det in- föras ett förtydligande om att landstingen vid planeringen av sin hälso- och sjukvård ska beakta den hälso- och sjukvård som erbjuds av andra Vidare ska landstingen samverka med samtliga vårdgivare I den nya lagen ska det inte anges vilken myndighet som ansvarar för att fatta beslut om rikssjukvård. Däremot ska det uttryckligen framgå att landstingen har möjlighet att erbjuda rikssjukvård till den som omfattas av ett annat landstings ansvar. Det ska även införas ett förtydligande av skyldigheten att upprätta en individuell plan vid behov av habilitering, rehabilitering eller hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning. skyldighet att tillhandahålla förbrukningsartiklar ska utvidgas till att även omfatta dem som är kvarskrivna enligt folk- bokföringslagen och som stadigvarande vistas i . Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskrifter om vilka förbrukningsartiklar som ska 2016/17:43 tillhandahållas på grund av allvarlig sjukdom eller efter behandling för sådan sjukdom. Regeringens bedömning: Bestämmelsen i hälso- och sjukvårdslagen om förskrivningsrätt för vissa förbrukningsartiklar bör utgå. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag och bedömning. Regeringen avviker från utredningens förslag bl.a. genom att vissa bestämmelser, t.ex. skyldigheten att erbjuda habilitering, rehabilitering och hjälpmedel för personer med funktions- nedsättning, placeras under kapitlet om ansvar för att erbjuda hälso- och sjukvård i stället för under ett separat kapitel om särskilda insatser. Inne- hållet i den individuella plan som ska upprättas vid behov av habilitering, rehabilitering och hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning föreslås vidare även fortsatt regleras i lag. Regeringen föreslår att be- stämmelsen i HSL om förskrivningsrätt för vissa förbrukningsartiklar utgår i stället för att enligt utredningens förslag omarbetas till ett bemyndigande. Regeringen bedömer vidare, till skillnad från utred- ningen, att detaljerade bestämmelser om förbrukningsartiklar som ska tillhandahållas framöver bör regleras i förordning eller föreskrift. Därför föreslår regeringen ett nytt bemyndigande i den nya lagen. Samtliga bemyndiganden som fokuserar på landstingens hälso- och sjukvård, liksom bestämmelserna om granskning av verksamhet som bedrivits i samverkan samt om rikssjukvård, placeras i avdelning III. Regeringens lagförslag avviker även från utredningens förslag såtillvida att en hänvisning till smittskyddslagen (2004:168) inte föreslås i den nya lagen. Remissinstanserna: Förslaget att förtydliga att landstingens planering av sin hälso- och sjukvård ska omfatta samtliga vårdgivare inom geografiska område får överlag stöd av remissinstanserna. Inspektionen för vård och omsorg tillstyrker förslaget. och Vårdföretagarna ser också positivt på förslaget. menar att förändringen kan föranleda extra planeringsinsatser jämfört med . Beträffande landstingens samverkansansvar tillstyrker Vårdföretagarna att alla vårdgivare likställs avseende samverkan med huvudmannen. Handikappförbunden, Handisam, Nationell samverkan för psykisk hälsa, samt fram- håller vikten av att samverkan med patient-, brukar- och anhörig- organisationer regleras i lagstiftningen. Inspektionen för vård och omsorg, , , och Kommuner och Landsting välkomnar att detaljreglering av individuella planer flyttas till förordning. Förbundet och framhåller att det är positivt att skyldigheten att upprätta en plan förtydligas i lagtexten. Handikappförbunden, Handisam och Nationell samverkan för psykisk ohälsa efterfrågar, i enlighet med nuvarande ordning, en något mer detaljerad lagreglering avseende individuella planer. ifrågasätter benämningen sär- skilda insatser, efterfrågar förtydligande om vilken habilitering och re- habilitering som avses och menar att krav på individuell plan bör omfatta Prop. 2016/17:43 fler patientgrupper. , och förespråkar att den nya lagen även bör omfatta nuvarande lagar om hälso- och sjukvård till asylsökande respektive vissa utlänningar som vistas i utan nödvändiga tillstånd. samt välkomnar utredningens förslag avseende förbrukningsartiklar. Tand- vårds- och läkemedelsförmånsverket pekar även på att begreppet för- brukningsartikel används med avseende på olika produkter i utred- ningens lagförslag respektive i lagen (2002:160) om läkemedelsförmåner m.m. Kommuner och Landsting, och läns landsting efterlyser en hänvisning till patientrörlighets- direktivet i kapitlet som beskriver landstingens ansvar för att erbjuda hälso- och sjukvård. anser att bestämmelser avseende anställning för utbildning bör omfatta alla vårdgivare som har läkare anställda. anser att vårdgarantin bör ses över. Remissinstanserna har överlag inget att erinra mot utredningens förslag till bemyndiganden. Remissyttrandena omfattar överlag få synpunkter på förslagen om rikssjukvård. Handikappförbunden befarar att ansvaret kan urholkas om viss reglering överförs från lag till förordning. Skälen för regeringens förslag och bedömning I avdelning III samlas bestämmelser från HSL som rör ansvar som huvudman. Regeringen föreslår en delvis annan kapitel- indelning än utredningen. Utredningen föreslår ett separat kapitel om ”särskilda insatser” för vissa grupper, t.ex. skyldigheten att erbjuda habilitering och rehabilitering samt hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning. Regeringen anser däremot, i likhet med , att sådana skyldigheter får anses omfattas av landstingens ordi- narie ansvar för att erbjuda hälso- och sjukvård och har därför valt att placera bestämmelserna i motsvarande kapitel. För att underlätta införandet av framtida tillkommande paragrafer i den nya lagen föreslår regeringen vidare att det sista kapitlet i avdelningen får rubriken ”Övrigt”. Regeringen föreslår även en annan författningsteknisk lösning för bestämmelserna om överlämnande av uppgifter, vilket behandlas i avsnitt 6.6. Till följd av ovanstående omfattar avdelning III, ansvar som huvudman, följande kapitel: –Organisation, planering och samverkan (7 kap.), –Ansvar att erbjuda hälso- och sjukvård (8 kap.), –Vårdgaranti (9 kap.), –Övrigt (10 kap.). Enligt nuvarande bestämmelser i 7 § HSL ska planera sin hälso- och sjukvård med utgångspunkt i behovet av vård hos dem som 2016/17:43 omfattas av ansvar för hälso- och sjukvård. Planeringen ska avse även den hälso- och sjukvård som erbjuds av privata och andra vårdgivare. I enlighet med ambitionen att tydliggöra landstingens huvudmanna- ansvar och vårdgivarnas ansvar föreslår utredningen att bestämmelsen i den nya lagen i stället ska formuleras så att landstingens planering ska avse den hälso- och sjukvård som erbjuds av samtliga vårdgivare inom geografiska område. Detta omfattar såväl vård i regi som upphandlad vård oavsett driftsform, men även exempelvis elev- hälsa och privat finansierad vård som utförs inom . Utred- ningen bedömer att förslaget inte innebär någon egentlig förändring i jämförelse med landstingens nuvarande planering. De remissinstanser som yttrat sig i frågan ser i stort positivt på för- slaget. delar dock inte utredningens bedömning att det inte innebär någon väsentlig förändring jämfört med nuvarande situation. Regeringen delar utredningens bedömning, men anser att bestäm- melsen kan förtydligas. I förarbetena till nuvarande bestämmelse i HSL anfördes att vid planeringen av den egna verksamheten ska ta hänsyn till det utbud av hälso- och sjukvård som andra vårdgivare svarar för, även riksomfattande hälso- och sjukvårdsverksamhet (prop. 1981/82:97 s. 122 f.). Regeringen föreslår en lydelse som ligger mer i linje med den intention som uttrycks i förarbetena: ”ska vid planeringen beakta den hälso- och sjukvård som erbjuds av andra vårdgivare.” Regeringen delar Lagrådets uppfattning att bestämmelsen om planeringsansvar bör få en annan placering i 7 kap. än vad som föreslogs i lagrådsremissen. Regeringen anser dock att bestäm- melsen bör läggas direkt efter 1 § (7 kap. 2 §). Med rikssjukvård avses hälso- och sjukvård som bedrivs av ett landsting och som samordnas med landet som upptagningsområde (9 a § HSL och 2 kap. 7 § i regeringens lagförslag). Rikssjukvård kan bidra till högre kvalitet och bättre resursutnyttjande. Utredningen har övervägt om de regler som avser fastställande av vilken hälso- och sjukvård som bör utgöra rikssjukvård och beslut om tillstånd att bedriva sådan vård skulle kunna regleras i förordning. Vid införandet av bestämmelserna om rikssjukvård bedömdes att Social- styrelsens beslutsansvar avseende rikssjukvård skulle regleras i lag. Bestämmelser om inom ansågs däremot kunna placeras i förordning och återfinns således i Social- styrelsens instruktion (prop. 2005/06:73 s. 18). Utredningen har inte funnit några vägande skäl för att frångå den tidigare bedömningen att beslutsansvar bör regleras i lag. Utredningen menar dock att bestämmelsen om att rikssjukvården ska ”samordnas till enheter där en hög vårdkvalitet och en ekonomiskt effektiv verksamhet kan säkerställas” (9 a § tredje stycket HSL) kan flyttas från lag till förord- ning. Regeringen delar bedömningen att bestämmelsen i 9 a § tredje stycket HSL bör regleras på lägre nivå än i lag, i syfte att undvika detaljreglering i lagstiftningen och möjliggöra enklare hantering vid eventuella änd- ringar i denna del. När det gäller utformningen av de bestämmelser som ska överföras från HSL till den nya lagen ställer sig regeringen i hu- vudsak bakom utredningens förslag. Regeringen anser dock att det av lagtexten även fortsättningsvis bör framgå att det krävs tillstånd för att bedriva rikssjukvård. Vidare bör den nya lagen inte peka ut en viss myndighet som ansvarig för att fatta beslut om rikssjukvård. I stället bör det anges att den myndighet som regeringen bestämmer har detta ansvar. I lagrådsremissen placerades vissa bestämmelser om rikssjukvård i det föreslagna 20 kap. i avdelning VI. Det gällde bestämmelser om att den myndighet som regeringen bestämmer fattar beslut om vilken hälso- och sjukvård som ska utgöra rikssjukvård och om tillstånd att få bedriva rikssjukvård. Enligt Lagrådet bör bestämmelserna sammanföras i en och samma paragraf i 7 kap., varvid sista stycket bör snävas in. Regeringen följer Lagrådets förslag i denna del (7 kap. 5 §, avsnitt 6.1). Enligt lokaliseringsprincipen i 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900) får kommuner och landsting själva ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller område eller deras medlemmar och som inte ska handhas enbart av staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan. Lands- ting som tillhandahåller rikssjukvård åtar sig att erbjuda hälso- och sjuk- vård även åt personer utan anknytning till ansvarsområde. För att ett sådant erbjudande inte ska strida mot kommunallagens lokali- seringsprincip krävs ett tydligt lagstöd. Landstingen får enligt 4 § fjärde stycket HSL erbjuda hälso- och sjukvård åt den som omfattas av ett annat landstings ansvar för hälso- och sjukvård, om landstingen kommer överens om det. Mottagandet av en patient för rikssjukvård torde i regel bygga på en överenskommelse mellan landstingen. Regeringen delar dock utredningens bedömning att det för att undvika oklarheter i den nya lagen bör införas ett explicit lagstöd för landstingen att ta emot patienter från andra landsting inom ramen för rikssjukvården (8 kap. 5 § punkt 2). Enligt nuvarande lag ska i planeringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården ”samverka med samhällsorgan, organisationer och privata vårdgivare” (8 § HSL). Utredningen föreslår att vårdgivare ska omnämnas utan närmare specificering av driftsform. Syftet är att lagstiftningsmässigt likställa vårdgivare under offentlig ledning med andra vårdgivare. Det får förutsättas att huvudmännen redan nu samverkar med vårdgivare i egen regi. Förtydligandet bör inte innebära någon egentlig förändring i jämförelse med nuvarande situation. Remissutfallet pekar på vikten av att alla vårdgivare likställs avseende samverkan med huvudmannen. Dessutom framhåller vissa instanser att det är angeläget att samverkan med patient-, brukar- och anhörig- organisationer regleras i lagstiftningen. Regeringen föreslår i linje med utredningens förslag följande lydelse av bestämmelsen som ersätter 8 § HSL: ”I planeringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården ska samverka med samhällsorgan, organisationer och vårdgivare.” (7 kap. 7 §). Förslaget innebär således att 2016/17:43 bestämmelsen hänvisar till alla vårdgivare och inte enbart privata vårdgivare. Härmed anpassas lagstiftningen till aktuell situation på hälso- och sjukvårdsområdet med flera olika slags aktörer. Regeringen konstaterar att nuvarande bestämmelse kan anses omfatta organisationer såsom patient-, brukar- och anhörigorganisationer. I 9 § HSL anges att regeringen får föreskriva att landet ska delas in i regioner för den hälso- och sjukvård som berör flera landsting och att landstingen ska samverka i frågor som rör sådan hälso- och sjukvård.