prop · H303123 · 2016-03-15 00:00:00 — Enligt praxis kan sådana varor endast utgöra intrång i ett EU-varumärke, och därmed grund för tullmyndigheternas ingripande, om varumärkesinnehavaren kan bevisa att varorna egentligen är avsedda att släppas ut på marknaden inom unionen. Detta har ansetts lägga en orimlig bevisbörda på rättighetshavarna och förhindra ett effektivt bekämpande av varumärkesförfalskningar. Genom ändringarna i varumärkesförordningen införs det nu en uttrycklig bestämmelse om att varumärkesinnehavarens ensamrätt till ett EU-varumärke även omfattar användning av varumärket för varor som endast passerar genom EU:s tullområde utan att släppas ut på EU:s marknad (transitsituationerna), under förutsättning att varumärket också är skyddat i det land där varorna slutligen ska släppas ut. Ensamrätten avser inte bara det som i ren tullrättslig mening utgör transitering av varor, utan omfattar alla tullförfaranden som innebär att varorna endast tillfälligt förs in i EU, t.ex. lagring i tullager och införsel i en frizon. Ensamrätten är dock begränsad till varor som, utan varumärkes- innehavarens tillstånd, har försetts med ett tecken som är identiskt eller 2015/16:123 väsentligen identiskt med EU-varumärket och som avser varor av samma slag (se skäl 15 och artikel 9.4 i varumärkesförordningen, i lydelsen enligt ändringsförordningen). Bestämmelsen tar alltså framför allt sikte på det som allmänt brukar kallas för varumärkesförfalskningar. Regleringen i varumärkesförordningen är kopplad till en annan EU- förordning som handlar om vilka möjligheter tullen har att ingripa mot varor som misstänks göra intrång i en immateriell rättighet, se Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) nr 608/2013 av 2013 om tullens säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter och upphävande av rådets förordning (EG) nr 1383/2003. varumärkesförordningen får till följd att det blir möjligt för tull- myndigheterna att ingripa mot misstänkta varumärkesförfalskningar i vissa fall även om förfalskningarna inte ska släppas ut på EU:s marknad. I ett sådant fall har innehavaren av EU-varumärket viss på sig att väcka talan om intrång i varumärket vid den domstol som prövar varumärkesintrång (medlemsstatens domstol för EU-varumärken). Ändringarna innebär också att det i en sådan process är varumärkesinnehavaren som har bevisbördan för vilken marknad som varorna är avsedda att marknadsföras och säljas på. Det är i stället den misstänkta intrångsgöraren som ska bevisa att varumärkesinnehavaren inte kan hindra att varorna släpps ut på marknaden i det andra landet. denne misslyckas med att bevisa detta, blir följden att varorna anses utgöra intrång i EU-varumärket. En effekt av att varumärkesförfalskade varor i transitsituationer kan utgöra intrång i ett EU-varumärke är att varumärkesinnehavaren kan begära att varorna förstörs, vilket är den största vinsten med regleringen. Varumärkesinnehavaren har också en möjlighet att begära andra typer av civilrättsliga sanktioner på grund av intrånget, t.ex. skadestånd. följer av att nationell rätt om varumärkesintrång ska tillämpas vid intrång i ett EU-varumärke, om inte annat regleras särskilt i varumärkes- förordningen (se artikel 14 i varumärkesförordningen samt prop. 1995/96:26 s. 25 och prop. 2008/09:67 s. 79). En sådan särskild reglering finns i artikel 102.1 i varumärkesförordningen. else ska varumärkesdomstolen, om den finner att intrång har begåtts, förbjuda den som gör intrånget att fortsätta med det, om det inte finns särskilda skäl mot det, s.k. förbudsföreläggande. dessutom vidta sådana åtgärder som finns enligt nationell lagstiftning för att säkerställa att ett sådant förbud följs. Att interimistiska åtgärder kan begäras framgår av artikel 103 i varumärkesförordningen. uppmärksammar i detta sammanhang att artikel 102.2 i varumärkesförordningen, som också handlar om sanktioner vid varumärkesintrång, har fått en något ändrad lydelse genom ändrings- Enligt den nya lydelsen får domstolen för EU-varumärken tillämpa åtgärder eller beslut som är tillgängliga enligt den tillämpliga lagstiftningen och som domstolen anser lämpliga med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt den tidigare lydelsen ska domstolen för gemenskapsvarumärken, med undantag för regleringen om förbudsföreläggande i artikel 102.1, tillämpa den lagstiftning, inbegripet internationell privaträtt, som gäller i landet för intrång i ett varumärke. Någon materiell ändring av bestämmelsen är dock inte avsedd. hänvisningen till internationell privaträtt i artikeln tas bort har förklaring i att den hänvisningen numera är överspelad i och med Prop. 2015/16:123 antagandet av den s.k. II-förordningen (och rådets förordning [EG] nr 864/2007 av om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser). II-förordningen har ersatt medlemsstaternas egna regler om internationell privaträtt i dessa avseenden. Förklaringen till artikelns något ändrade utformning i övrigt är att när bestämmelsen formulerades vid antagandet av den ursprungliga varumärkesförordningen var nationella civilrättsliga sanktioner vid varumärkesintrång inte harmoniserade inom EU (jfr artikel 98 i rådets förordning [EG] nr 40/94 av om gemenskapsvarumärken). finns det en skyldighet för medlemsstaterna att tillhandahålla samtliga de civilrättsliga åtgärder, förfaranden och sanktioner vid varje intrång i de immateriella rättigheter som följer av nationell rätt och , vilket omfattar EU-varumärken. Denna skyldighet framgår av det s.k. civilrättsliga sanktionsdirektivet (och rådets direktiv /48/EG av om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter). Sanktionsdirektivet är ett minimidirektiv, vilket innebär att medlemsstaterna får föreskriva om åtgärder och förfaranden som är gynnsammare för rättighetshavaren än de som följer av direktivet. Bortsett från bestämmelserna om förbudsföreläggande och möjligheten till interimistiska åtgärder, finns inga särskilda regler i förordningen om påföljder, åtgärder eller andra sanktioner vid intrång i ett EU-varumärke. Nationell lagstiftning ska därför tillämpas i dessa avseenden, dvs. de harmoniserade reglerna som följer av det civilrättsliga sanktionsdirektivet eller nationella sanktionsregler som går längre än direktivet. Detta innebär alltså att en domstol för EU-varumärken har möjlighet att besluta om andra civilrättsliga sanktioner än de som följer av varumärkesförordningen och som domstolen anser lämpliga i det enskilda fallet. Skyldigheten att tillhandahålla civilrättsliga sanktioner vid intrång i ett varumärke på EU-nivå återspeglas i svensk rätt i 10 kap. 5 § varumärkeslagen. Av paragrafen framgår att de civilrättsliga bestämmelserna om vitesförbud, skadestånd, säkerhetsåtgärder, intrångsundersökning och åtgärder med intrångsgörande varor (s.k. korrigeringsåtgärder) som gäller vid intrång i ett nationellt varumärke också är tillämpliga vid intrång i ett gemenskapsvarumärke, under förutsättning att varumärkesförordningen inte föreskriver annat. Undantag från straffansvar vid intrång i ett EU-varumärke i transitsituationer Intrång i ett varumärke som är registrerat i eller som är föremål för en internationell varumärkesregistrering som gäller i kan föranleda straffansvar. Inom finns inget krav på att intrång i ett varumärke ska kunna föranleda straffansvar. I samband med att regleringen av gemenskapsvarumärken trädde i kraft gjordes dock bedömningen att de nationella reglerna om straffansvar vid varumärkesintrång även skulle gälla vid intrång i ett gemenskapsvarumärke (se prop. 1995/96:26 s. 25 och 26). De straffrättsliga bestämmelserna om ansvar och förverkande är alltså tillämpliga vid intrång i ett varumärke på EU- 2015/16:123 nivå. Detta framgår genom en hänvisning från 10 kap. 5 § varumärkes- lagen till bestämmelsen om ansvar för varumärkesintrång (8 kap. 1 §) och till bestämmelsen om förverkande av egendom och av hjälpmedel vid brott (8 kap. 2 §). Som nämns ovan innebär den nya bestämmelsen i artikel 9.4 i varu- märkesförordningen att förekomsten av varumärkesförfalskade varor i en transitsituation utgör intrång i ett EU-varumärke, om inte den misstänkte intrångsgöraren kan bevisa att varumärket saknar skydd i det land där varorna slutligen ska släppas ut. Bestämmelsen innehåller sålunda en s.k. I de civilrättsliga intrångsmålen, t.ex. om förstörande av intrångsgörande varor eller om skadestånd, är en omvänd bevisbörda inget främmande. tingsrätt synes den nuvarande utformningen av 10 kap. 5 § varumärkes- lagen kunna innebära att en omvänd bevisbörda kan komma att gälla även i ett straffrättsligt mål om intrång i ett EU-varumärke. Att tillämpa en omvänd bevisbörda i ett straffrättsligt mål om intrång i ett EU-varumärke skulle vara ett avsteg från principen i svensk rätt om att det är åklagaren eller målsäganden som ska bevisa samtliga de omständigheter som måste finnas för att den tilltalade ska kunna fällas En sådan ordning måste undvikas. Ett sätt att hantera frågan skulle kunna vara att det införs en separat nationell bestämmelse i varumärkeslagen som reglerar straffansvar och förverkande vid intrång i EU-varumärken i transitsituationerna. () förespråkar en sådan SACG anser att det inte är tillräckligt med civilrättsliga åtgärder för att uppnå syftet med den nya regleringen i artikel 9.4 i varumärkesförordningen, dvs. att bekämpa handel med varumärkes- SACG framhåller att sådana åtgärder inte är verknings- fulla om intrångsgöraren saknar tillgångar eller om denne befinner sig i ett land där en svensk dom inte är verkställbar. SACG pekar på gör sig emellertid gällande även i ett straffrättsligt Vid varumärkesintrång i allmänhet är den som gör intrång typiskt sett en person som befinner sig i landet och som går att lagföra. Vid intrång i en transitsituation befinner sig däremot intrångsgöraren ofta i ett land utanför EU. Lagföring i dessa fall synes därför inte stå i proportion till de ansträngningar som kommer krävas från rättsväsendet att nå de ansvariga, om detta ens är praktiskt möjligt. misstänkte intrångsgöraren befinner sig utomlands, kanske till och med utanför EU, kommer det vara svårt att ens genomföra en Det kommer också vara svårt att verkställa en dom på böter eller ett fängelsestraff om intrångsgöraren inte finns inom eller Regeringens bedömning är därför att möjligheterna att förstöra varorna och tillgripa ytterligare civilrättsliga sanktioner, t.ex. skadestånd, är tillräckligt för att uppnå syftet med regleringen. anledning att befara att ett införande av ett undantag från straffansvar skulle leda till att i större utsträckning än andra länder inom EU används för transitering av varumärkesförfalskningar. Att göra ett uttryckligt undantag från straffansvar vid intrång i ett EU- varumärke i en transitsituation skulle vara förenligt med . sådan lösning ligger också i linje med den ståndpunkt haft i förhandlingarna om de båda rättsakterna. arna förespråkat en mer balanserad lösning är kommissionens förslag till Prop. 2015/16:123 transitbestämmelse. Kommissionens förslag gick ut på att varumärkes- innehavarens ensamrätt i transitsituationer skulle gälla oavsett om varumärket var skyddat i destinationslandet eller inte. SACG ifrågasätter om ett undantag från straffansvar är förenligt med . Enligt uppställs ett krav på straffansvar för uppsåtlig varumärkesförfalskning i kommersiell omfattning (se artikel 61). uppställer vidare krav på att tullmyndigheterna ska kunna ingripa mot införsel av varumärkesförfalskade varor (se artikel 51 och not 14 som innehåller en definition av varumärkesförfalskade varor som i stort överensstämmer med den nya bestämmelsen i artikel 9.4 i varumärkesförordningen). För svensk del uppfylls detta åtagande genom att kan ingripa vid import av intrångsgörande varor, vilket inkluderar varumärkesförfalskningar (jfr 1 kap. 10 § andra stycket 3 varumärkeslagen och förordning 608/2013). Ett undantag från tullmyndigheternas skyldighet att ingripa mot intrångsgörande varor som utgör förfalskningar görs dock för transitvaror (se artikel 51 och not 13). Eftersom det inte finns någon skyldighet enligt att ingripa mot intrång i ett varumärke i en transitsituation, finns det inte heller någon skyldighet att straffbelägga ett sådant intrång. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att det införs ett uttryckligt undantag i 10 kap. 5 § varumärkeslagen från straffansvar och förverkande vid intrång i ett EU-varumärke i fråga om varor som inte ska släppas ut på EU:s marknad. I samtliga gällande lydelser av aktuella bestämmelser i varumärkeslagen och firmalagen är hänvisningarna till EU:s varumärkesförordning utformade på så sätt att de avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamiska hänvisningar. Samma hänvisningsteknik används i aktuell bestämmelse i upphovsrättslagen. Enligt nya anvisningar för författningsskrivning är utgångspunkten att man hänvisar till en artikel i en EU-rättsakt eller hela rättsakten i en viss angiven lydelse, s.k. statisk hänvisning. Det finns skäl att använda denna nya hänvisningsteknik i tre fall i varumärkeslagen där hänvisning sker till EU:s varumärkesförordning. Det första fallet avser den bestämmelse som reglerar ärenden hos PRV om utfärdande av intyg enligt EU- förordningen för att möjliggöra för en person att vara ombud vid EU:s immaterialrättsmyndighet (se 10 kap. 4 § 2). PRV har enligt bestämmelsen rätt att ta ut en avgift för sådana ärenden. Det andra fallet avser bestämmelsen om civilrättsliga sanktioner och tvångsmedel (se 10 kap. 5 § första stycket). Det sista fallet avser bestämmelsen om undantag från straffansvar och förverkande vid varumärkesintrång i transitsituationerna (se 10 kap. 5 § andra stycket). Det är lämpligt att lagstiftaren i de tre fallen får tillfälle att överväga om någon ändring ska göras i den nationella lagstiftningen till följd av framtida ändringar i EU- förordningen. Hänvisningen till den aktuella artikeln i i det första och det sista fallet bör göras till den senaste ändringen som gjorts av den artikel som det hänvisas till. Det innebär att de ändringar omfattas som gjorts i respektive artikel fram till och med ändrings- 2015/16:123 förordningen. När det gäller hänvisningen i det återstående fallet låses den till den senaste ändringen av EU-förordningen. Det får till följd att de ändringar omfattas som gjorts i förordningen fram till och med ändringsförordningen. Bestämmelsen i upphovsrättslagen avser ett bemyndigande för regeringen (se 16 d §). Eftersom hänvisning till det EU-direktiv som görs där ger bestämmelsen ett materiellt innehåll, bör även i detta fall hänvisningen vara statisk. Det hänvisas också till EU:s varumärkesförordning i den bestämmelse i varumärkeslagen där rätt nationell domstol pekas ut, dvs. en forumbestämmelse (se 10 kap. 6 §). En konsekvens av att välja en statisk hänvisning till EU-förordningen i detta fall skulle vara att om förordningen ändras i detta avseende, utan att en motsvarande ändring sker i den svenska bestämmelsen, kommer forumfrågan inte längre omfattas av den svenska bestämmelsen. I stället måste frågan om rätt domstol lösas med tillämpning av någon annan bestämmelse. Regeringen anser att detta inte är ändamålsenligt, särskilt som det sannolikt är lämpligt att samma domstol hanterar även tillkommande mål och ärenden om EU-varumärken. Hänvisningen till förordningen i detta fall bör därmed även fortsättningsvis vara dynamisk. Den hänvisning till EU:s varumärkesförordning som görs i firmalagen (se 10 §) avser hinder för registrering av firma och är alltså av saklig karaktär, vilket skulle kunna tala för en statisk hänvisning till förordningen. Vidare finns det en bestämmelse i varumärkeslagen som definierar EU-varumärken genom att hänvisa till varumärkesförordningen (se 1 kap. 3 §). I båda fallen fyller hänvisningen bara funktionen att informera tillämparen om vilken EU-rättsakt som reglerar varumärken på EU-nivå. Vilken lydelse av varumärkesförordningen som hänvisningen sker till saknar i sammanhanget betydelse. Också i dessa fall är det därmed ändamålsenligt att hänvisa till varumärkesförordningen i den gällande lydelsen. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft Äldre bestämmelser i varumärkeslagen ska fortfarande gälla i fråga om åtgärder som har vidtagits eller rättigheter som har förvärvats före För varumärken som har registrerats eller varumärkesregistreringar som har sökts före ikraftträdandet ska de nya bestämmelserna i Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att lagändringarna träder i kraft den dag regeringen Utredningen föreslår också att det införs en särskild övergångsbestämmelse när det gäller förslaget att avskaffa möjligheten att lämna in en ansökan om ett gemenskapsvarumärke till PRV för vidarebefordran. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i sak med regeringens. Utredningen föreslår dock ingen uttrycklig bestämmelse som reglerar den allmänt gällande principen att ny immaterialrättslig lagstiftning gäller även för varumärken som har registrerats eller varumärkesregistreringar som har sökts före ikraftträdandet. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnar dem utan invändning. och efterfrågar ett förtydligande av lagtexten när det gäller övergångsbestämmelsen som innebär att de nya bestämmelserna inte ska tillämpas på åtgärder som har vidtagits eller rättigheter som har förvärvats före ikraftträdandet. påpekar vikten av den övergångsbestämmelsen. Skälen för regeringens förslag: Ändringsförordningen träder i kraft . Några bestämmelser i ändringsförordningen blir tillämpliga först . aktuella lagändringar bygger på bestämmelser i ändringsförordningen som ska börja tillämpas vid ikraftträdandet av förordningen. Det är inte praktiskt möjligt att låta lagändringarna träda i kraft , men de bör träda i kraft därefter. En lämplig dag för ikraftträdande är . Bestämmelsen i varumärkeslagen som gör det möjligt att lämna in en ansökan om ett gemenskapsvarumärke till PRV för vidarebefordran hänvisar till artikel 25.2 i varumärkesförordningen. Av den artikeln följer att den nationella varumärkesmyndigheten, när en ansökan getts in, ska vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att vidarebefordra ansökan till den inre marknaden från ingivandet. Genom ändringsförordningen får hela artikel 25 en ny lydelse där det endast anges att en ansökan om ett EU-varumärke kan ges in till EU:s immaterialrättsmyndighet. Således framgår redan av den lydelsen att det inte kommer vara möjligt för PRV att vidarebefordra ansökningar till EU:s immaterialrättsmyndighet när ändringsförordningen trätt i kraft. Någon avgift kan då inte heller aktualiseras. Regeringen anser därför att det inte behövs någon särskild övergångsbestämmelse för detta. Inom immaterialrättens område gäller som en allmän princip att nya regler inte bör tillämpas på åtgärder som har vidtagits eller rättigheter som har förvärvats före ikraftträdandet (se t.ex. prop. 2004/05:110 s. 373 och prop. 2009/10:225 s. 390). I en övergångsbestämmelse till varumärkeslagen bör det, i enlighet med utredningens förslag, anges att detta gäller även för de nu aktuella ändringarna. Bestämmelsen innebär t.ex. att en åtgärd som inte skulle bedömas som ett intrång när den vidtogs inte heller senare ska bedömas som ett intrång. Bestämmelsen avser också att skydda tredje mans intressen avseende rättigheter som uppkommit innan den nya lagstiftningen har trätt i kraft, t.ex. genom ett licensavtal. En effekt av bestämmelsen är att ändringarna i varumärkeslagen alltså inte påverkar ingångna avtal. En annan princip som vanligen tillämpas inom immaterialrätten är att ny lagstiftning ska tillämpas också på rättigheter som har uppkommit innan den nya lagstiftningen har trätt i kraft (se t.ex. prop. 2015/16:123 s. 24, prop. 2008/09:67 s. 235 och prop. 2012/13:141 s. 70). På detta sätt undviker man att två olika skyddssystem blir gällande . Denna princip bör upprätthållas. När det gäller varumärken innebär detta att redan registrerade varumärken på EU-nivå och varumärkesregistreringar avseende sådana varumärken som har sökts före ikraftträdandet omfattas av de nya bestämmelserna. Eftersom denna princip gäller även utan något särskilt förordnande (jfr ändringsförordningen som inte innehåller några övergångsbestämmelser), lämnar utredningen inte något förslag till övergångsbestämmelse med den angivna innebörden. Av tydlighetsskäl anser dock regeringen att det är lämpligt att även detta uttryckligen anges i en övergångsbestämmelse. Det underlättar förståelsen av den övergångsbestämmelse som utredningen föreslår. Det är brukligt att båda dessa principer kommer till uttryck i immaterialrättslig lagstiftning på det sätt som föreslås och en annan utformning av bestämmelserna skulle kunna leda till tveksamheter i fråga om den avsedda innebörden. Regeringens bedömning: De föreslagna ändringarna medför inte några ökade kostnader för det allmänna eller för enskilda. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna ändringarna innebär framför allt en anpassning till den nya terminologi som införs genom ändringarna i EU:s varumärkesförordning. Förslaget att avskaffa möjligheten att lämna in en ansökan om registrering av ett varumärke på EU-nivå till PRV bedöms inte få några särskilda konsekvenser för enskilda. Det är möjligt att ansöka om sådana varumärken elektroniskt via . Tjänsten med att vidarebefordra ansökningarna till har varit avgiftsfinansierad hos PRV. För PRV:s del kommer därför intäkterna från dessa avgifter att försvinna, men innebär det att motsvarande arbete hos verket försvinner. Sammantaget bedöms förslagen inte leda till några ökade kostnader vare sig för det allmänna eller för enskilda. 8.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk Inskränkningar i upphovsrätten Användning av herrelösa verk 16 d § Regeringen får meddela föreskrifter om skyldighet för de användare som avses i 16 a § att till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer lämna de uppgifter som enligt och rådets direktiv /28/EU av om viss tillåten användning av föräldralösa verk, i den ursprungliga lydelsen, ska registreras hos Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet. Paragrafen innehåller ett bemyndigande som gör det möjligt för regeringen att meddela föreskrifter om skyldighet för användare som avses i 16 a § att lämna uppgifter om herrelösa verk till den myndighet som regeringen bestämmer. Det handlar om de uppgifter som avses i artikel 3.5 i och rådets direktiv /28/EU av om viss tillåten användning av föräldralösa verk. Ändringen är en följd av att den som ansvarar för den europeiska databasen för registrering av information om herrelösa verk har bytt namn. Hänvisningen till EU-direktivet avser en viss angiven lydelse av direktivet, s.k. statisk hänvisning. 8.2Förslaget till lag om ändring i mönsterskyddslagen (1970:485) 4 § Det finns hinder mot mönsterrätt, om 1.mönstret strider mot goda seder eller allmän ordning, 2.det i mönstret utan tillstånd tagits in statsvapen, statsflagga eller annat statsemblem, statlig kontroll- eller garantibeteckning, annan beteckning som hänsyftar på svenska staten och därigenom ger mönstret en officiell karaktär, svenskt kommunalt vapen eller sådan internationell beteckning som är skyddad enligt lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar eller något som lätt kan förväxlas med vapen, flagga, emblem eller beteckning som nämnts, 3.mönstret strider mot ett annat mönster som visserligen inte var allmänt tillgängligt före den dag som anges i 2 § andra stycket men som framgår av en ansökan om registrering i eller vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet för vilken en tidigare ansöknings- eller prioritetsdag gäller, förutsatt att detta mönster sedermera har gjorts allmänt tillgängligt, 4.mönstret utan tillstånd innehåller