prop · H303189 · 2016-06-21 00:00:00 — Arbetstidsregleringen för arbete ombord på fartyg finns i lagen (1998:958) om vilotid för sjömän, förkortad vilotidslagen. Eftersom den svenska lagstiftningen inte har gjort någon åtskillnad mellan inlandssjöfart och övrig sjöfart har således vilotidslagen tillämpats för arbetstagare på samtliga fartyg, oavsett vilka vatten fartyget trafikerar. En ny lag om arbetstid vid inlandssjöfart Regeringens förslag: Direktivet ska genomföras genom en ny lag, benämnd lag om arbetstid vid inlandssjöfart. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller har inte Skälen för regeringens förslag: De frågor som direktivet reglerar har tidigare inte varit reglerade särskilt på vare sig EU-nivå eller nationell På EU-nivå har mobila arbetstagare inom inlandssjöfarten omfattats av det allmänna arbetstidsdirektivet (2003/88/EG). tivet är genomfört i huvudsak genom arbetstidslagen (1982:673). särskilda arbetstidsregleringar har införts inom övriga transportsektorer inom EU (se avsnitt 4.1), har genomförandet i samtliga fall skett genom att ny, separat lagstiftning införts där i princip allt genomförande av direktiven skett när det gäller frågor som annars omfattas av arbetstids- lagen, se lagen (1998:958) om vilotid för sjömän (förkortad vilotids- lagen), lagen (2005:395) om arbetstid vid visst vägtransportarbete, lagen (2005:426) om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget och lagen (2008:475) om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik. tematiska skäl bör inte heller detta direktiv genomföras i arbetstidslagen. Frågan är var genomförandet av direktivet i stället bör ske. har det inte gjorts någon principiell skillnad mellan fartyg som är havs- gående och fartyg som trafikerar våra större sjöar, älvar eller kanaler. Vilotidslagen omfattar således allt fartygsarbete, oavsett vilken typ av vatten fartyget trafikerar. Ett alternativ skulle då kunna vara att utnyttja vilotidslagen och, i de fall det krävs, införa särskilda bestämmelser i den lagen. talar för en sådan lösning är att genomförandet av direktiv (2006/87/EG) om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart på lagnivå gjordes huvudsakligen i den befintliga fartygssäkerhetslagen (2003:364) som därmed alltså är tillämplig på all sjöfart. Därtill kommer att flera av de konkreta bestämmelserna i direktivet om arbetstider vid inlandssjöfart överensstämmer med bestämmelserna i vilotidslagen. Det finns dock flera skäl som talar mot att använda vilotidslagen för Vilotidslagen gäller huvudsakligen endast ombord på svenska fartyg medan direktivet om arbetstid för inlandssjöfart gäller Prop. 2015:16/189 inom medlemsstatens territorium oavsett i vilken stat fartyget är regi- Vidare används i vilotidslagen termen fartyg medan direktivet förutom fartyg även reglerar flytande utrustning, som är en typ av farkost som inte nödvändigtvis utgör ett fartyg i vilotidslagens mening, jfr avsnitt 5.1.1. Vilotidslagen innehåller större möjligheter till undantag än vad direktivet gör. Direktivet innehåller också vissa bestämmelser som inte har någon motsvarighet i vilotidslagen. Ett genomförande av direktivet i vilotidslagen skulle därför behöva separeras från vilotidslagens bestämmelser i stort, kanske i ett eget kapitel med ett annat tillämpningsområde och delvis andra definitioner än vilotidslagen i övrigt. Någon större vinst att ha bestämmelserna i samma lag skulle därmed ändå inte uppstå. Direktivet bör därför inte genomföras i vilotidslagen utan i stället i en egen lag. Regeringens förslag: Den föreslagna lagen ska gälla för arbetstagare som ingår i besättningen eller har andra uppgifter ombord på farkoster som används för yrkesmässig inlandssjöfart i . En person som arbetar ombord på en farkost som ingår i ett företag som personen driver ska dock inte omfattas av lagen, även om personen anses som arbetstagare i det egna företaget. Med inlandssjöfart ska avses sjöfart som bedrivs med farkoster som har antingen ett s.k. gemenskapscertifikat för inlandssjöfart eller ett certifikat utfärdat i enlighet med den reviderade konventionen för sjöfarten på . Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. I promemorian finns inte någon definition av begreppen inlandssjöfart och flytande utrustning. I promemorians förslag till lagtext finns heller inte någon bestämmelse om huruvida lagen gäller för en person som arbetar ombord på en farkost som ingår i ett företag som personen driver. Remissinstanserna: Kammarrätten i anser att det bör anges i lagen att egenföretagare inte ska anses vara arbetstagare ens om de har status som arbetstagare inom det egna företaget. Trafikanalys anser att avsaknaden av en definition av begreppen inre vattenvägar eller inlandssjöfart samt flytande utrustning kommer att försvåra tillämpningen av lagen. anser att tillämpningsområdet bör förtydligas. anser att begreppet inlandssjöfart ska definieras i lagen. anser att det blir en märklig situation när egenföretagare inte omfattas av lagen. Övriga remissinstanser tillstyrker eller har inte någon synpunkt. Skälen för regeringens förslag Enligt punkt 1.1 i bilagan till direktivet gäller avtalet, och därmed direktivet, mobila arbetstagare som är anställda som medlemmar av sjöfartspersonalen (besättningen) eller med andra uppgifter (personal ombord) på en farkost som används för yrkesmässig inlandssjöfart inom en medlemsstats territorium. Bestämmelsen föranleder ett flertal kommentarer. 2015:16/189 Vilka personer omfattas? För det första är det endast arbetstagare som omfattas av direktivets tillämpningsområde. Enligt skäl 10 i bilagan till direktivet ska frågan huruvida en person är arbetstagare eller egenföretagare fastställas i enlighet med nationell lagstiftning. Det bör normalt inte vara några svårigheter att avgöra om en person är arbetstagare eller egenföretagare när det gäller de personer som kan vara aktuella inom ramen för denna lagstiftning. Förarbetsuttalanden och praxis när det gäller avgränsningen mellan arbetstagare och egenföretagare i svensk rätt är riklig och kan vara vägledande. Bedömningen av huruvida en person är arbetstagare eller egenföretagare enligt svensk rättspraxis baseras på en sammanvägning av flera faktorer, där personens anställningsform aldrig är ensamt avgörande. Företagare omfattas inte av direktivet, oavsett om de har status som arbetstagare inom det egna företaget (jfr punkt 1.2 i bilagan till direktivet). Egenföretagare omfattas av lagen (1998:958) om vilotid för sjömän, förkortad vilotidslagen. De bör även fortsättningsvis omfattas av den lagen även om detta innebär att personer ombord på samma fartyg kan komma att omfattas av dels den föreslagna lagen om de är arbetstagare, dels vilotidslagen om de är egenföretagare. anser att detta ger en mycket märklig situation och gör det svårt att följa lagen på ett seriöst sätt. Det är förvisso möjligt att genomföra direktivet även på egenföretagare och på så sätt undvika en sådan effekt. Detta skulle dock innebära införandet av andra arbetstidsregler för denna krets utan något egentligt objektivt skäl och innebära att direktivet genomförs på en mycket vidare krets än direktivet avser, vilket normalt kräver mycket goda skäl. Några sådana skäl har inte framkommit i detta ärende. Det bör också påpekas att det inte är någon ovanligt situation, snarare tvärtom, att det på en arbetsplats normalt gäller olika arbetstidsregler för arbetstagare respektive t.ex. en arbetande ägare. Den föreslagna lagen bör sammanfattningsvis inte omfatta företagare, även om dessa t.ex. är egenföretagare och anställda av eget aktiebolag. Kammarrätten i anser att direktivets bestämmelse att egenföretagare inte omfattas oavsett om de har status som arbetstagare inom det egna företaget uttryckligen bör tas in i lagen. Regeringen instämmer i bedömningen att det av lagtexten bör framgå vad som gäller avseende företagare som är anställda i eget företag och föreslår att direktivets bestämmelse tas in i den föreslagna lagen. För det andra gäller direktivet såväl medlemmar av sjöfartspersonalen (besättningen) som arbetstagare med andra uppgifter (personal ombord). Terminologin i den svenska versionen av direktivet är här inte helt lämplig. Termen sjöfartspersonal förekommer inte i svensk rätt, och förefaller mindre lämpligt att använda i ett direktiv som handlar om inlandssjöfart. Termen sjöfart utan något förled brukar traditionellt sett i ett EU-per- spektiv vara knuten till den havsgående sjöfarten och inte användas i regleringar som rör inlandssjöfart. Ordet besättning som också anges inom parentes i bestämmelsen är mer lämpligt att använda i en svensk författningstext. När det gäller arbetstagare med andra uppgifter ombord hänvisar direktivet för en definition i punkt 2 k till punkt 103 i artikel 1.01 i bilaga II till direktiv /87/EG, dvs. alla anställda ombord på ett passagerarfartyg som inte är besättningsmedlemmar. Denna kategori omfattar t.ex. all personal som utför olika slags service till passagerare, t.ex. butiks-, restaurang- och städpersonal, dvs. vad som allmänt sett kallas intendenturpersonal. Även personal som utför mer tillfällig service och tillfälliga reparationer på fartyget bör kunna anses ingå i denna kategori om personalen följer med fartyget på dess resa. Stöd för en sådan tolkning finns i definitionen av begreppet mobil arbetstagare i punkt 2 l i bilagan till direktivet: ”arbetstagare som är anställda som resande personal […]”. Det kan således konstateras att de arbetstagare som direktivet omfattar i praktiken utgörs av samma krets av personer som i 1 § vilotidslagen benämns ”sjömän som är anställda för fartygsarbete”. Någon anledning att föra in den särskilda definitionen av mobil arbetstagare i den föreslagna lagen finns inte. Det är också tillräckligt att i lagen tala om arbetstagare, inte om mobila arbetstagare. De arbetstagare som omfattas av den föreslagna lagen utgörs ändå i praktiken, enligt resonemanget ovan, av den krets som direktivet benämner mobila arbetstagare. För det tredje avses med mobil arbetstagare enligt nämnda definition arbetstagare som är anställda som resande personal av företag som bedriver person- eller godstransport via inre vattenvägar. Det är inte ovanligt att rederier använder sig av personal som är anställd i bemanningsföretag för arbete ombord på rederiets fartyg. Sådan personal arbetar på rederiets uppdrag men är anställd av bemanningsföretaget som alltså inte är det företag som utför själva transporten. En strikt tolkning av direktivets ordalydelse skulle innebära att sådan personal inte omfattas av direktivet. Enligt skäl 2 i bilagan till direktivet ska föreskrifterna säkerställa en hög nivå på arbetsmiljöskyddet för dem som arbetar vid transporter på inre vattenvägar och enligt skäl 3 är syftet att förhindra illojal konkurrens. En strikt bokstavstolkning av direktivtexten skulle leda till att syftet med direktivet riskerar att helt eller delvis åsidosättas eftersom det kan leda till att arbetstagare ombord på samma farkost skulle komma att omfattas av olika regelverk beroende på om de är anställda av redaren eller av ett bemanningsföretag som redaren anlitar. Det finns därför skäl att i detta hänseende bortse från den bokstavliga lydelsen av direktivets definition av mobil arbetstagare. Detta styrker också det ovan nämnda valet att inte ta med definitionen av mobil arbetstagare i den föreslagna lagen. Med farkost avses enligt definitionen i punkt 2 a i bilagan till direktivet fartyg eller flytande utrustning. Definitionen bör föras in i den föreslagna lagen. Någon definition av flytande utrustning finns inte i direktivet. I promemorian föreslås inte heller att någon sådan definition bör införas, men det anges att vägledning för tolkning av begreppet bör kunna sökas i definitionen av begreppet flytande utrustning i punkt 23 i artikel 1.01 i bilaga II till direktiv /87/EG, dvs. flytande installationer som bär upp arbetsredskap som kranar, muddringsutrustning, pålkranar eller hissar. Trafikanalys anser att avsaknaden av en sådan definition kan orsaka tillämpningsproblem. Regeringen delar Trafikanalys bedömning och föreslår att den definition som finns i direktivet 2006/87/EG införs i den föreslagna lagen eftersom definitionen där bör vara densamma som 2015:16/189 den i nämnda direktiv. Kommissionen har i och för sig föreslagit att direktiv /87/EG ska omarbetas (jfr KOM(2013)622 slutlig) men definitionen på flytande installation är överförd till förslaget till nytt direktiv utan några ändringar. Direktivet gäller vid yrkesmässig inlandssjöfart. I promemorian föreslås inte att detta begrepp ska preciseras närmare genom t.ex. en definition. Flera remissinstanser efterlyser emellertid ett tydliggörande av lagens tillämpningsområde. Frågan är vad begreppet inlandssjöfart omfattar och om promemorians förslag är tillräckligt tydligt i detta hänseende. I promemorian (s. 19–20) förs följande resonemang kring detta begrepp. Begreppet inlandssjöfart, liksom begreppet inre vattenvägar som alltså används med samma betydelse, är förvisso vedertaget inom t.ex. EU- rätten. Det saknas dock en allmängiltig definition inom eller inom i övrigt av vad begreppet innebär eller omfattar, och framför allt av hur begreppet ska avgränsas mot t.ex. den havsgående sjöfarten. Begreppen inlandssjöfart eller inre vattenvägar definieras eller förklaras inte heller i någon av de övriga EU-rättsakterna som innehåller bestämmelser om inlandssjöfart. I ett par av EU-rättsakterna är frågan uttryckligen lämnad till medlemsstaterna att avgöra. Till exempel är det tidigare nämnda direktivet 2006/87/EG om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart tillämpligt på fartyg inom de vattenområden som varje medlemsstat utser, dvs. medlemsstaten styr helt över om ett vattenområde är en inre vattenväg eller inte enligt den rättsakten. Frågan om tillämpningsområdet för det nu aktuella direktivet diskuterades under förhandlingen av direktivet. Under förhandlingsarbetet i rådet konstaterades att partsavtalet (som ligger till grund för det nu aktuella direktivet) när det gäller begreppet personal ombord uttryckligen hänvisar till direktivet 2006/87/EG och även i övrigt i vissa avseenden använder begrepp som är definierade i det direktivet (t.ex. begreppen farkost och flytande utrustning). De europeiska parterna uppgav under dessa förhandlingar som svar på frågor från ordföranden i rådsarbetsgruppen att avsikten med avtalet inte var att begränsa tillämpningsområdet endast till länder som har inre vattenvägar enligt direktiv /87/EG. Det kan således uppenbarligen förekomma inlandssjöfart som inte sker på sådana s.k. zoner och utan sådana certifikat som avses i direktivet 2006/87/EG. Vad denna typ av inlandssjöfart skulle baseras på uppgav de europeiska parterna inte. För att få vägledning i hur begreppet ska tolkas vid genomförandet av direktivet i svensk rätt har därför inför utarbetandet av denna promemoria haft kontakt med såväl kommissionen som andra medlemsländer. Något klargörande svar har inte erhållits. Eftersom någon sådan inlandssjöfart som avses i det EU-rättsliga regelverket inte har förekommit i före det svenska genom- förandet av direktivet 2006/87/EG, kan begreppet inlandssjöfart vid ett genomförande av direktivet i knappast avse något annat än just sådan inlandssjöfart som sker med stöd av direktiv /87/EG, dvs. med farkoster som har s.k. gemenskapscertifikat eller Rhencertifikat som utfärdats med stöd av direktiv /87/EG. Farkoster som har sådana certifikat får användas på andra medlemsstaters utsedda inre vattenvägar, jfr 3 kap. 1 a § och 7 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen (2003:364) samt prop. 2012/13:177 s. 27. I avsnitt 4.3 har redogjorts för vilka vattenområden som i utgör inre vattenvägar. Eftersom det enligt de europeiska parterna uppenbarligen kan förekomma inlandssjöfart som baseras på andra regelverk än direktivet 2006/87/EG bör tillämpningsområdet i den föreslagna lagen inte precisera detta närmare utan enbart ange tillämpningsområdet som det anges direktivet, dvs. att lagen gäller vid yrkesmässig inlandssjöfart i . En mer uttrycklig skrivning i lagen, exempelvis till att de farkoster som omfattas är sådana som har s.k. gemenskapscertifikat eller Rhencertifikat, skulle annars riskera att utesluta eventuella utländska farkoster som används inom inlandssjöfarten, men som eventuellt baserar detta på andra regleringar än direktivet 2006/87/EG. Alla farkoster inom svenskt territorium omfattas nämligen av tillämpningsområdet, oavsett farkostens flagg, (se nedan). För svenska farkoster innebär detta dock enligt resonemanget ovan att det enbart är farkoster som har s.k. gemenskapscertifikat för inlandssjöfart som avses. För att tydliggöra att tillämpningsområdet är avgränsat gentemot fartyg som baserar sin verksamhet på det regelverk som rör havsgående fartyg, men som också kan trafikera vissa av de vattenvägar som utgör inre vattenvägar, bör det också läggas till att det är farkoster som är ”avsedda” och används för yrkesmässig inlandssjöfart som omfattas, jfr också definitionen av begreppet fartyg i inlandssjöfart i punkt 3 i artikel 1.01 i bilaga II till direktiv /87/EG som anger att ett sådant fartyg ska vara avsett uteslutande eller huvudsakligen för trafik på inre vattenvägar. Regeringen delar den bedömning som görs i promemorian, dvs. att de farkoster som kan anses omfattas av begreppet inlandssjöfart är sådana farkoster som har ett certifikat för inlandssjöfart enligt direktivet 2006/87/EG om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart. För utländska farkoster kan även certifikat utfärdade med stöd av artikel 22 i den reviderade konventionen för sjöfarten på , s.k. Rhencertifikat, innebära att det är fråga om inlandssjöfart, vilket också följer av nämnda direktiv. Regeringen har dock förståelse för att promemorians förslag kan vara otydligt och leda till tillämpningssvårigheter och att det inte är tillräckligt med förtydliganden i t.ex. författningskommentaren. Det bör därför föras in en definition av begreppet inlandssjöfart i lagen. Definitionen bör i enlighet med det sagda lämpligen hänvisa till de certifikat för inlandssjöfart som är reglerade i 3 kap. 1 a § fartygssäkerhetslagen. Detta innebär att med inlandssjöfart bör avses sjöfart som utförs av farkoster som har antingen ett s.k. gemenskapscertifikat för inlandssjöfart eller ett s.k. Rhencertifikat. menar att någon risk att detta utesluter utländska fartyg som baserar sin verksamhet på något annat regelverk än de här nämnda, vilket alltså enligt promemorian var ett skäl att inte avgränsa tillämpningsområdet, knappast torde finnas eftersom 2015:16/189 dessa fartyg lär ha svårt att flyttas till . En följd av att det införs en sådan definition i lagen är att det i lagen inte behöver anges att det är fartyg som ”är avsedda” för inlandssjöfart som avses. Ett fartyg som har ett sådant certifikat som nämnts ovan är per definition avsett för just inlandssjöfart. Alla farkoster inom svenskt territorium omfattas Slutligen innebär bestämmelsen i punkt 1.1 i bilagan till direktivet att arbetstagare ombord på samtliga farkoster omfattas, oberoende av i vilket land farkosten är registrerad. 5.1.2 Lagen om vilotid för sjömän ska inte längre vara tillämplig Regeringens förslag: I lagen om vilotid för sjömän ska det anges att den lagen inte gäller för arbete som omfattas av lagen om arbetstid vid inlandssjöfart. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller har inte Skälen för regeringens förslag gäller lagen (1998:958) om vilotid för sjömän, förkortad vilotids- lagen, för allt fartygsarbete, oavsett vilka vatten fartyget trafikerar. Avsikten med den lag som föreslås i denna proposition är att arbetstagare på farkoster i inlandssjöfart ska omfattas av den nya lagen, jfr avsnitt Det bör därför göras ett undantag i vilotidslagen för arbete som omfattas av lagen om arbetstid vid inlandssjöfart. Den nya lagen omfattar som nämnts endast arbetstagare. Detta innebär att om det på fartyg i inlandssjöfart finns personer som inte är arbetstagare omfattas dessa personer även fortsättningsvis av vilotidslagen. Arbetstidslagen (1982:673) omfattar som utgångspunkt alla arbetstagare. I 2 § finns dock vissa undantag från när lagen är tillämplig. stycket 4 gäller lagen inte fartygsarbete. Sådant arbete regleras i stället i Den föreslagna lagen om arbetstid vid inlandssjöfart gäller vid arbete som utförs av arbetstagare ombord på farkoster. Begreppet farkost är ett vedertaget rättsligt begrepp inom den lagstiftning som rör inlandssjö- Med begreppet farkost avses fartyg och flytande utrustning och med flytande utrustning avses flytande installationer som bär upp arbets- redskap som kranar, muddringsutrustning, pålkranar eller hissar (jfr Begreppet farkost är således vidare än begreppet fartyg. Med hänsyn till den avvikande terminologin (fartyg respektive farkost) är frågan om det arbete som omfattas av den föreslagna lagen om arbets- tid vid inlandssjöfart kommer att omfattas av undantaget för fartygs- arbete i 2 § arbetstidslagen eller om någon ändring av arbetstidslagens undantagsbestämmelser bör göras för att undvika oklarheter. Termen fartygsarbete infördes i arbetstidslagen för att motsvara samma term som introducerades i vilotidslagen när den lagen ursprungligen antogs (jfr prop. 1997/98:128). Enligt 1 § fjärde stycket vilotidslagen avses med fartygsarbete i den lagen arbete för fartygets räkning som utförs ombord eller på annat ställe av arbetstagare som följer med fartyget. Oavsett lydelsen av den bestämmelsen kan termen fartygsarbete i arbetstidslagen knappast ges någon annan innebörd än den som termen har enligt vilotidslagen. Någon allmän definition av begreppet fartyg finns inte i svensk rätt. I praxis har utgångspunkt tagits i sjölagens (1994:1009) bestämmelser om registrering av fartyg, vilket innebär att ett fartyg för att anses som sådant åtminstone ska ha skrov och styrinrättning (jfr dom i mål nr B-2029-14). För det fall denna praxis kan tillämpas även på fartygsbegreppet i den nu föreslagna lagen innebär det att det inte kan uteslutas att flytande utrustning som har skrov och styrinrättning skulle anses utgöra ett fartyg enligt svensk rätt. Arbete ombord på sådan flytande utrustning, om utrustningen används i samband med person- eller godstransport (se nedan) bör således omfattas av undantaget för fartygsarbete i arbetstidslagen. Utmärkande för sådan flytande utrustning är dock att den normalt inte har någon egen framdrivnings- eller styrförmåga, och att en förflyttning av utrustningen, åtminstone några längre sträckor, därför kräver medverkan av ett fartyg som antingen bogserar eller puttar utrustningen. Flytande utrustning har inte någon egen bemanning, utan hanteringen av utrustningen vid förflyttning sker regelmässigt av den personal som medföljer det fartyg som bogserar eller puttar utrustningen. I sådana fall är det arbete som sker för att förflytta utrustningen tillsammans med fartyget helt integrerat med arbetet med att framföra fartyget. I de flesta fall torde inte något arbete ske ombord på utrustningen under förflyttningen, utan personalen befinner sig ombord på det bogserande eller puttande fartyget. Detta innebär att om flytande utrustning används i samband med gods- eller persontransporter, vilket är ett villkor för att arbetstagarens arbete ska omfattas (jfr punkt 2 l i bilagan till direktivet), kan inte det arbete som krävs för att förflytta den flytande utrustningen ske enbart ombord på den flytande utrustningen utan att arbetstagaren utför arbete även ombord på fartyget. Det arbete som arbetstagaren utför då är typiskt sett det som avses med fartygsarbete i vilotidslagen, och enligt resonemanget ovan, även arbetstidslagen. Det finns således inget behov av att justera undantaget för fartygsarbete i 2 § arbetstidslagen. 2015:16/189 5.1.3 Regeringens förslag: Fastställandet av arbetstiden ska grundas på en