prop · H303115 · 2016-03-15 00:00:00 — När det gäller frågan om en överföring av namnen skulle kunna skada ledamöternas legitima intressen av skydd för privatlivet i den mening som avses i artikel 8 b i personuppgiftsförordningen ansåg tribunalen att det, vid fastställandet av vilken grad av skydd för personuppgifter som ledamöterna har rätt till, är relevant att göra åtskillnad mellan den offentliga och den privata sfären när det gäller offentliga personer. I detta avseende konstaterade tribunalen att ledamöternas legitima intressen i förevarande fall tillhör deras offentliga sfär och att dessa ska ges en lägre grad av skydd än intressen som tillhör den privata sfären. Tribunalen instämde också i Dennekamps argument att ett påvisande av ledamöternas potentiella intressekonflikter, vilket var målet med den begärda överföringen av personuppgifterna, leder till en möjlighet att säkerställa en bättre kontroll av ledamöternas agerande och av funktionssätt och till en möjlighet att förbättra insynen i institutionens handlingar. Med hänsyn till vikten av de åberopade intressena, vilka syftar till att säkerställa att unionen fungerar väl genom att utveckla det förtroende som medborgarna ska kunna ha för institutionerna, ansåg tribunalen att överföringen av de berörda personuppgifterna inte kan medföra någon skada för de till systemet anslutna ledamöternas legitima intressen. T-395/13 (UDEUD2013/359) Miettinen mot Europeiska unionens råd Miettinen yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara rådets beslut att inte ge honom fullständig tillgång till ett yttrande från rådets rättstjänst över två av kommissionen framlagda lagstiftningsförslag om insiderhandel och marknadsmissbruk. Som grund för talan gjorde han bl.a. gällande att rådet inte lyckats visa att rättstjänstyttrandet är av särskilt känslig art och/eller har stor räckvidd, vilket enligt den s.k. Turco-domen skulle kunna motivera ett utlämnande. intervenerade till stöd för Miettinen och anförde följande. Vad rådet har fört fram som skäl för att vägra tillgång till yttrandet med hänvisning till sekretessundantagen till skydd för juridisk rådgivning respektive rådets beslutsförfarande är av så allmänt hållen karaktär att det inte kan motivera ett undantag från den öppenhet som föreskrivs i förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen). Rådet har alltså inte lämnat en utförlig motivering till beslutet att inte lämna ut det aktuella yttrandet, vilket rådet är skyldigt att göra. Rådet har dessutom inte på det sätt det är skyldigt till förklarat hur det kommit fram till sin bedömning att ett övervägande allmänintresse inte förelåg. Tribunalens dom : Tribunalen biföll Miettinens talan. Tribunalen anförde, med hänvisning till Turco-domen, att det i princip finns en skyldighet att lämna ut yttranden från rådets rättstjänst rörande ett lagstiftningsförfarande och att rådet i annat fall är skyldigt att lämna en utförlig motivering till beslutet att inte lämna ut yttrandet i fråga. Tribunalens slutsats blev att rådet, med hänvisning till skyddet för juridisk rådgivning i artikel 4.2 i öppenhetsförordningen, inte lyckats visa att yttrandet är av särskilt känslig art eller har en särskilt stor räckvidd som går längre än det aktuella lagstiftningsförfarandet. Inte heller ansåg tribunalen att rådet lyckats visa att ett utlämnande av yttrandet skulle undergräva institutionens interna beslutsförfarande enligt artikel 4.3 i öppenhetsförordningen. T-521/14 (UDEUD2014/ 180) mot Europeiska kommissionen lämnade in en stämningsansökan mot kommissionen. Genom stämningen ville få fastställt att kommissionen rättstridigt har underlåtit att vidta åtgärder genom att inte anta delegerade akter för att närmare ange vetenskapliga kriterier för att fastställa hormonstörande egenskaper, i enlighet med förpliktelsen i artikel 5.3 i och rådets förordning (EU) nr 528/2012 om tillhandahållande på marknaden och användning av biocidprodukter (biocidförordningen). Hormonstörande ämnen är ämnen som kan störa kroppens hormonsystem. De kan imitera eller blockera kroppens egna hormoner och störa det system som ser till att hormonerna transporteras till rätt celler i kroppen. Hormonstörande ämnen kan även påverka produktionen och nedbrytningen av hormoner eller dess receptorer. Hormonsystem finns både i däggdjur och andra organismer och hormonstörande ämnen är därför relevanta både för människors hälsa och för miljön. () och FN:s miljöprogram () publicerade rapporten ”State of the Science of 2012”. I rapporten konstateras att många av de sjukdomar och skador som beror på störningar i hormonsystemet har ökat och att ökningen inte enbart kan förklaras med genetiska faktorer. Det gäller t.ex. sjukdomar och störningar som försämrad spermieproduktion, bröst, testikel- och prostatacancer, ADHD samt prematura födslar och låg födelsevikt. Enligt rapporten är exponering för hormonstörande ämnen sannolikt en bidragande faktor till ökningen av dessa sjukdomar och störningar. Dessutom konstateras att ökning av hormonstörande ämnen i miljön sannolikt bidrar till den pågående nedgången i flera vilda djurpopulationer. Av artikel 5.3 i biocidförordningen följer en entydig och ovillkorlig skyldighet för kommissionen att anta delegerade akter för att närmare ange vetenskapliga kriterier för att fastställa hormonstörande egenskaper. Kommissionen har inte antagit några sådana delegerade akter. har inte möjlighet att på egen hand införa förbud mot hormonstörande ämnen. Enligt den har kommissionen det underlag som behövs för att kunna närmare ange vetenskapliga kriterier för att fastställa hormonstörande egenskaper. En tillämpning av de interimskriterier som enligt biocidförordningen ska gälla till dess delegerade akter med kriterier för hormonstörande ämnen antas, är inte tillräckliga för att uppnå den höga skyddsnivå för människors och djurs hälsa och miljön som eftersträvas genom biocidförordningen. Kommissionen yrkade att talan i första hand skulle avvisas och i andra hand ogillas. I sak anförde kommissionen följande. I ljuset av bl.a. biocidförordningens sammanhang och ändamål måste datumet som angivits i artikel 5.3 första stycket i förordningen tolkas så att det inte kan anses utgöra en bindande tidsfrist, utan snarare en målsättning. Kommissionen måste kunna genomföra en konsekvensanalys av de vetenskapliga kriterierna för att utvärdera konsekvenserna av olika alternativ för dessa kriterier och av deras genomförande i sektorspecifik lagstiftning. Genom artikel 5.1 i biocidförordningen säkerställs, sedan biocidförordningen började tillämpas , redan en mycket hög nivå av reglering av hormonstörande ämnen, med beaktande av skyddet för både människors och djurs hälsa och miljön. Att anta delegerade akter med närmare angivande av vetenskapliga kriterier för att fastställa hormonstörande egenskaper innan konsekvenserna av dessa kriterier har utretts på ett fullgott vis, skulle riskera att en felaktig avvägning görs mellan den fria rörligheten för biocidprodukter inom unionen och skyddet av folkhälsan, och att den eftersträvade höga skyddsnivån inte upprätthålls. I en replik motsatte sig yrkandet om avvisning och utvecklade Kommissionen yttrade sig över replik. Tribunalens dom : Tribunalen fann att talan kunde tas upp till sakprövning och biföll denna genom att slå fast att kommissionen har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5.3 första stycket i biocidförordningen genom att inte anta delegerade akter för att närmare ange vetenskapliga kriterier för att fastställa hormonstörande egenskaper. kommissionen inte kunde vinna framgång med argumentet att det datum som anges i artikel 5.3 första stycket i nämnda förordning inte ska anses utgöra en bindande tidsfrist utan snarare en målsättning och påpekade bl.a. att bestämmelsen innebär en klar, precis och ovillkorlig skyldighet för kommissionen att vidta åtgärder genom att anta de delegerade akter som avses i artikeln. vidare, i likhet med argumentation i målet, även de övriga invändningar som kommissionens anfört till stöd för dess bestridande av 2.2 Mål om förhandsavgöranden C-279/13 (UDEUD2013/214) C mot Den nationella domstolens frågor: Omfattar begreppet överföring till allmänheten, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv /29/EG om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (infosocdirektivet), åtgärden att på en webbsida som är tillgänglig för envar tillhandahålla en klickbar länk till ett verk som sänds ut av den som innehar upphovsrätten till verket? Har det någon betydelse för bedömningen av denna fråga på vilket sätt länkningen görs? Spelar det någon roll om tillgängligheten till det verk vartill länkningen sker är på något sätt begränsad? Får medlemsstaterna föreskriva en mer omfattande ensamrätt för upphovsmannen genom att låta överföring till allmänheten omfatta fler förfoganden än de som anges i artikel 3.1 i infosocdirektivet? Får medlemsstaterna föreskriva en mer omfattande ensamrätt för rättighetshavaren genom att låta överföring till allmänheten omfatta fler förfoganden än de som anges i artikel 3.2 i infosocdirektivet? yttrade sig inte i målet. dom : Artikel 3.2 i infosocdirektivet ska tolkas på så sätt att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som innebär att ensamrätten för de radio- och televisionsföretag som avses i artikel 3.2 d i direktivet utvidgas till sådana överföringar till allmänheten som direktsändningar av idrottsevenemang på internet, såsom de i det nationella målet, skulle kunna utgöra. under förutsättning att en sådan utvidgning inte påverkar skyddet för upphovsrätten. C-340/13 (UDEUD2013/248) Bpost mot Institut belge des services postaux et des télécommunications Begäran från d’appel de , Den nationella domstolens frågor: Ska den femte strecksatsen i artikel 12 i direktiv /67/EG om gemensamma regler för utvecklingen av gemenskapens inre marknad för posttjänster och för förbättring av kvaliteten på tjänsterna endast tillämpas på tillfälliga rabatter och mängdrelaterade rabatter i stället bedömas enligt den fjärde strecksatsen i samma bestämmelse? Om denna fråga besvaras nekande; innebär det ett åsidosättande av principen om icke-diskriminering i femte strecksatsen i artikel 12 att den mängdrelaterade rabatt som förmedlaren beviljas inte är lika stor som den rabatt som beviljas en avsändare som avlämnar samma antal försändelser, utan i stället motsvarar summan av de rabatter som beviljas samtliga avsändare på grundval av antalet försändelser från var och en av dessa? Enligt den uppfattning är den mängdrabatt som är aktuell i målet en sådan specialavgift som omfattas av och därmed ska bedömas enligt femte strecksatsen i artikel 12 i direktiv /67/EG. Vidare anser regeringen att principen om icke- diskriminering i denna bestämmelse åsidosätts om den mängdrelaterade rabatten som förmedlaren beviljas inte är lika stor som den rabatt som beviljas en avsändare som avlämnar samma volym försändelser. dom : Principen om att postavgifter ska vara icke-diskriminerande, vilken slås fast i artikel 12 i direktiv /67/EG, ska tolkas på så sätt att den inte utgör hinder för ett system med volymrabatter som beräknas per avsändare. Avsändare och förmedlare befinner sig nämligen inte i en jämförbar situation med avseende på syftet med de aktuella volymrabatterna, som är att stimulera efterfrågan på området för posttjänster, eftersom det endast är avsändarna som genom detta system kan uppmuntras att öka mängden försändelser som de lämnar för postbefordran. C-396/13 (UDEUD2013/317) Sähköalojen ammattiliitto ry mot Elektrobudowa Spolka Akcyjna Begäran från Satakunta tingsrätt, Den nationella domstolens frågor: Den finländska domstolen frågade om den kan underlåta att tillämpa artikel 84 i den polska lagen om arbete, dvs. om finländsk lagstiftning är tillämplig i stället för polsk lagstiftning såvitt gäller dels arbetstagares möjlighet att överlåta anspråk på lön och andra anställningsförmåner till sin fackförening för att göra gällande anspråken vid domstol dels fackföreningens rätt att väcka en sådan talan. Den finländska domstolen frågade också vilka ersättningar liksom förmåner i form av logi och matkuponger som omfattas av begreppet minimilön enligt artikel 3.1 c i direktiv /71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster och om begreppet även omfattar frågan om lönegruppsindelning. Artiklarna 3, 5.2 och 6 i direktiv /71/EG, jämförda med artiklarna 9.2, 14.2 och 23 i förordning (EG) nr 593/2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I-förordningen) ska tolkas på så sätt att det är värdmedlemsstatens bestämmelser som ska tillämpas i ett fall som det förevarande ifråga om arbetstagarnas möjlighet att överföra sina förfallna lönefordringar till sin fackförening. Varken direktivet eller I-förordningen hindrar att frågan om en fackförening har rätt att väcka en sådan talan om indrivning av lönefordringar avgörs i enlighet med värdmedlemsstatens lag. Enligt regeringen ska artikel 3.1 c i direktivet tolkas så att begreppet minimilön kan omfatta grundtimlön efter lönegrupp, ackordsgarantilön och semesterlön, men inte ersättningar för utgifter som uppkommit till följd av utstationeringen och därmed typiskt sett är sådana att de ska bäras av arbetsgivaren. Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma om fast dagtraktamente, ersättning för den dagliga resan till arbetet och förmåner i form av logi och matkuponger utgör ersättning för sådana kostnader. Tolkningen av artikel 3 i direktivet får dock inte leda till att arbetstagaren utesluts från en rätt till ersättning för resa, kost och logi. Artikel 3 i direktivet ska tolkas på så sätt att indelningen i lönegrupper omfattas av värdmedlemsstatens behörighet för fastställande av minimilön. Det ankommer således på den nationella domstolen att avgöra vilken lönegruppsindelning som är tillämplig i enlighet med de allmängiltigförklarade kollektivavtal i värdmedlemsstaten som en arbetsgivare som utstationerar arbetstagare ska följa. dom : Domstolen fann att under sådana omständigheter som de i det nationella målet utgör direktiv /71/EG, jämfört med artikel 47 i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna, hinder för att en lagstiftning i den medlemsstat där ett företag som har utstationerat arbetstagare i en annan medlemsstat har sitt säte – enligt vilken lagstiftning fordringar till följd av anställningsförhållanden inte får överlåtas – kan hindra att en fackförening såsom Sähköalojen ammattiliitto ry väcker talan vid domstol i den andra medlemsstaten där arbetet utförs för att inkräva de utstationerade arbetstagarnas lönefordringar, som avser minimilön i den mening som avses i direktivet och som arbetstagarna överlåtit till fackföreningen, när denna överlåtelse är förenlig med den senare medlemsstatens nationella rätt. Enligt domstolen ska artikel 3.1 och 3.7 i direktivet, jämförd med artiklarna 56 och 57 i EUF-fördraget, tolkas på följande sätt: –Bestämmelserna hindrar inte att en minimitimlön och/eller minimiackordslön beräknas utifrån en klassificering av arbetstagarna i lönegrupper, såsom föreskrivs i relevanta kollektivavtal i värdmedlemsstaten, förutsatt att beräkningen och klassificeringen görs enligt bindande och transparenta bestämmelser, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva. –Ett sådant dagtraktamente som det i det nationella målet ska anses utgöra en del av minimilönen, på samma villkor som de som gäller för inkluderandet av traktamentet i den minimilön som betalas till lokala arbetstagare vid utstationering inom den berörda medlemsstaten. –En reseersättning som betalas ut till arbetstagarna med villkor att den dagliga restiden till och från arbetet överskrider , ska anses utgöra en del av minimilönen för de utstationerade arbetstagarna, förutsatt att detta villkor är uppfyllt, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva. –Betalt boende för de berörda arbetstagarna ska inte anses utgöra en del av deras minimilön. –Ersättning i form av matkuponger ska inte anses utgöra en del av arbetstagarnas minimilön. –Den lön som de utstationerade arbetstagarna har rätt till med minsta antal betalda semesterdagar motsvarar den minimilön som arbetstagarna har rätt till . C-533/13 (UDEUD2013/382) Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry mot Öljytuote ry och Begäran från Arbetsdomstolen, Den nationella domstolens frågor: Ska artikel 4.1 i direktiv /104/EG om arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag (bemanningsdirektivet) tolkas så, att nationella myndigheter inklusive domstolar har en fortgående skyldighet att, med de medel som står till deras förfogande, säkerställa att inga nationella bestämmelser eller kollektivavtal som strider mot en bestämmelse i direktivet är i kraft eller tillämpas? Ska artikel 4.1 i direktivet tolkas så, att den utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag endast får anlitas i särskilt angivna fall, t.ex. för att hantera arbetstoppar eller för arbetsuppgifter som inte kan utföras av ett företags egen personal? Om ett företag anlitar arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag och dessa arbetar inom ramen för nämnda företags sedvanliga verksamhet, vid sidan av företagets egen personal, kan detta anses utgöra otillåtet anlitande av arbetstagare från bemanningsföretag? För det fall den nationella bestämmelsen bedöms strida mot direktivet, vilka medel står då till domstolens förfogande för att uppnå direktivets mål när fråga är om ett kollektivavtal som är bindande för de privaträttsliga subjekt som är parter? Artikel 4 i bemanningsdirektivet ska tolkas på så sätt att den ålägger medlemsstaterna att genomföra en översyn av eventuella begränsningar eller förbud mot anlitande av arbetskraft som hyrs ut av bemanningsföretag, men förpliktar inte medlemsstaterna att undanröja nationella begränsningar eller förbud mot anlitande av arbetskraft som hyrs ut av bemanningsföretag som inte är motiverade av de skäl som anges i artikel 4.1 i bemanningsdirektivet. dom : Artikel 4.1 i bemanningsdirektivet ska tolkas så att den 1) endast riktar sig till behöriga myndigheter i medlemsstaterna genom att ålägga dem en skyldighet att göra en översyn i syfte att försäkra sig om att eventuella förbud mot eller begränsningar av anlitande av arbetskraft som hyrs ut av bemanningsföretag är motiverade, och således, 2) att den inte ålägger nationella domstolar en skyldighet att underlåta att tillämpa sådana bestämmelser i nationell rätt som innehåller förbud mot eller begränsningar av anlitande av arbetskraft som hyrs ut av bemanningsföretag, vilka inte är motiverade av skäl av allmänintresse i den mening som avses i artikel 4.1 i direktivet. C-544/13 och C-545/13 (UDEUD2014/3) mot respektive mot och Den nationella domstolens frågor: frågade först och främst om ett receptbelagt humanläkemedel som enbart används i akutsjukvård, för vilket ett godkännande för försäljning inte har lämnats av den ansvariga myndigheten i en medlemsstat eller enligt förordning (EEG) nr 2309/93 om gemenskapsförfaranden för godkännande för försäljning av och tillsyn över humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt om inrättande av en europeisk läkemedelsmyndighet, som tillverkas av en sådan aktör som den som är aktuell i målet vid tingsrätten och rekvireras av sjukvården enligt de förutsättningar som är aktuella i målet vid tingsrätten, kan omfattas av något av undantagen i artiklarna 3.1 eller 3.2 i direktiv /83/EG om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel, särskilt i en situation när det finns ett annat godkänt läkemedel med samma aktiva substans, samma dosering och samma läkemedelsform. Därutöver ställde tingsrätten ett antal följdfrågor som skiljde sig något åt i de båda målen. yttrade sig inte i målen. dom : Sådana receptbelagda humanläkemedel som de som är i fråga i de nationella målen, för vilka ett godkännande för försäljning inte har lämnats av de ansvariga myndigheterna i en medlemsstat eller enligt förordning (EG) nr 726/2004 om inrättande av gemenskapsförfaranden för godkännande av och tillsyn över humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt om inrättande av en europeisk läkemedelsmyndighet, omfattas av direktiv /83/EG, i kraft av artikel 2.1 i detsamma, om de har tillverkats på industriell väg eller med hjälp av en industriell process. Dessa läkemedel kan endast omfattas av det undantag som avses i artikel 3 led 1 i direktivet om de har tillverkats enligt ett recept som utfärdats före tillverkningen, vilken ska ske specifikt för en i förväg identifierad patient. Nämnda läkemedel kan endast omfattas av det undantag som avses i artikel 3 led 2 i direktiv /83/EG om de utdelas direkt av det apotek som har tillverkat dem till de patienter som betjänas av detta apotek. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida rekvisiten för att tillämpa dessa bestämmelser är uppfyllda i de nationella målen. Även om sådana humanläkemedel som de som är aktuella i de nationella målen skulle omfattas av tillämpningsområdet för direktiv /83/EG kan sådana marknadsföringsåtgärder rörande dessa läkemedel som dem som påstås föreligga i de nationella målen också omfattas av direktiv /29/EG om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden, såvitt rekvisiten för att tillämpa det direktivet är uppfyllda. C-569/13 (UDEUD2013/435) mot Begäran från Förvaltningsrätten i , Den nationella domstolens fråga: Är rådets genomförandeförordning (EU) nr 917/2011 om införande av en slutgiltig anti-dumpningstull och slutgiltigt uttag av den preliminära tull som införts på import av vissa keramiska plattor med ursprung i ogiltig, på någon av följande grunder: l) att EU-institutionernas utredning innehåller uppenbara sakfel, 2) att EU-institutionernas utredning innehåller uppenbart felaktiga bedömningar, 3) att kommissionen åsidosatt omsorgsplikten och artiklarna 3.2 och 3.6 i rådets förordning (EG) nr 1225/2009 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i gemenskapen, 4) att kommissionen åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 20.1 i förordning (EG) nr 1225/2009 och åsidosatt bolagets rätt till försvar, 5) att kommissionen i strid med artikel 17 i förordning (EG) nr 1225/2009 underlåtit att beakta den information som bolaget tillhandahållit, och/eller 6) att kommissionen brustit i motiveringsskyldigheten enligt artikel 296 i EUF-fördraget? yttrade sig inte i målet. dom : Vid prövningen av den fråga som ställts har det inte framkommit någon omständighet som påverkar giltigheten av rådets genomförandeförordning (EU) nr 917/2011. C-593/13 (UDEUD2014/19) med flera Begäran från Consiglio di Stato, Den nationella domstolens frågor: Utgör fördragets principer om etableringsfrihet (artikel 49 i EUF-fördraget) och om frihet att tillhandahålla tjänster (artikel 56 i EUF-fördraget) samt principerna i direktiv /123/EG om tjänster på den inre marknaden (tjänstedirektivet) hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver att certifieringsorgan, vilka har bildats i form av aktiebolag, ska ha sitt säte i ? Ska undantaget i artikel 51 i EUF-fördraget tolkas så, att det omfattar en sådan verksamhet som certifieringsverksamhet som utförs av privaträttsliga organ, vilka dels ska ha bildats i form av aktiebolag och som är verksamma på en konkurrensutsatt marknad, dels utövar offentlig makt, och av det skälet behöver tillstånd och är underkastade stränga kontroller av en tillsynsmyndighet? Lagstiftning som föreskriver att sådana certifieringsorgan som de aktuella ska ha sitt säte i utgör vid ett första påseende ett otillåtet krav enligt artiklarna 14 och 16 i tjänstedirektivet samt artiklarna 49 och 56 i EUF-fördraget eftersom den hindrar organ i andra medlemsstater från att tillhandahålla motsvarande certifieringstjänster och avhåller italienska organ att etablera sig i en