prop · H303128 · 2016-03-15 00:00:00 — Sekretess gäller hos domstol för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider avsevärd skada eller betydande men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i 1.mål om kollektivavtal, och 2.mål om tillämpningen av –lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, –lagen (1982:80) om anställningsskydd, –6 kap. 7–12 §§ skollagen (2010:800), –31–33 §§ lagen (1994:260) om offentlig anställning, –4–11 §§ lagen (1994:261) om fullmaktsanställning, –16 och 17 §§ föräldraledighetslagen (1995:584), – 3–7 §§ lagen – 3–7 §§ – 2 och 5 kap. diskriminerings- lagen (2008:567). lagen (2008:567), eller (2016:000) om särskilt larm om allvarliga missförhållanden. För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . Denna lag träder i kraft . 4 Senaste lydelse 2011:743. Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: F.d. justitieråden och Brickman samt justitierådet . Ett särskilt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga Enligt en lagrådsremiss (Arbetsmarknads- departementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över 1.lag om särskilt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden, och 2.lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Förslagen har inför Lagrådet föredragits av rättssakkunniga . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om särskilt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden Den föreslagna lagen syftar till att bereda ett särskilt skydd för sådana arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. Skyddet ska utgöras av en rätt till skadestånd från en arbetsgivare som utsätter arbetstagaren för repressalier därför att denne har slagit larm. Lagen är utformad så att den förbjuder en arbetsgivare att utsätta en arbetstagare för repressalier (4 §) och ålägger en arbetsgivare som bryter mot förbudet att betala skadestånd (9 §). Någon annan rättsverkan föreskrivs inte och lagen ska inte inskränka det skydd som kan gälla på annan grund. Som Lagrådet kommer in på i det följande är de föreslagna lagbestämmelserna vaga och deras innebörd därmed svår att fastställa. En sådan utformning medför uppenbara risker för problem i rättstillämpningen. Till detta kommer att det kan ifrågasättas att lagens avgränsning till allvarliga missförhållanden är ändamålsenlig. En arbetstagare som påtalar faktiska missförhållanden i verksamheten kan förtjäna skydd, även om missförhållandena inte kan betecknas som allvarliga. Detta gäller särskilt som skydd enligt remissen ska ges även för grundlösa beskyllningar. Allmänt kan noteras att kravet enligt remissens lagförslag på att missförhållandena ska vara allvarliga framstår som uttunnat. I remissen framhålls att de arbetstagare som slår larm om missförhållanden fullgör en viktig samhällsfunktion och är särskilt skyddsvärda samt att det därför är oacceptabelt att de ska riskera att utsättas för repressalier. En förstärkning av skyddet förväntas leda till att rädslan för repressalier minskar och till en ökad öppenhet (s. 11). Lagrådet konstaterar att den arbetstagare som uppfattar lagförslaget som en betydande förstärkning av skyddet mot repressalier kan visa sig stå på osäker grund. Det får förutsättas att dessa konsekvenser av oklarheterna i förslaget beaktas under den fortsatta beredningen. Beträffande den lagtekniska utformningen av förslaget vill Lagrådet anföra följande. Det är inte ovanligt att en skadeståndsreglering motiveras med preventionsargument; skadeståndsskyldigheten ska avhålla personer från ett oönskat beteende. Preventionsargumentet behöver dock inte komma till direkt uttryck i lagen genom en förbudsregel. Det anses ofta räcka att det föreskrivs skadeståndsskyldighet för den som gör sig skyldig till det beteende som ska motverkas. En ren skadeståndsreglering borde vara tillräcklig och lämplig i förevarande fall där tanken är att arbetstagare ska skyddas mot repressalier från arbetsgivaren endast genom ett skadeståndsansvar för denne. Genom en sådan reglering minskar de problem med förhållandet till skydd på annan grund som remissen uppehåller sig vid. En bestämmelse av angivet slag skulle kunna utformas genom en sammansmältning av 4 och 9 §§ i remissens lagförslag, t.ex. på följande sätt. En arbetsgivare som utsätter en arbetstagare för repressalier på grund av att arbetstagaren slår larm om allvarliga missförhållanden i arbetsgivarens verksamhet enligt 5–7 §§ ska betala skadestånd för den förlust som uppkommer och för den kränkning som repressalien innebär. Arbetsgivaren är skadeståndsskyldig också för repressalier av någon som i arbetsgivarens ställe har rätt att besluta i frågor som rör arbetstagaren. Om talan förs med anledning av uppsägning eller avskedande eller annat förfarande som omfattas av lagen (1982:80) om anställningsskydd, får ersättning för förlust som avser tid efter anställningens upphörande under alla förhållanden bestämmas till högst det belopp som anges i 39 § i den lagen. Om det är skäligt, får skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Om lagen utformas som en skadeståndsreglering bör dess rubrik ändras, t.ex. till ”Lag om skadestånd till arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden”. Även med remissens utformning är en sådan rubrik motiverad. Lagrådet förordar att en lösning enligt det anförda övervägs under den fortsatta beredningen. Med reservation för det anförda har Lagrådet följande synpunkter på de enskilda paragraferna. Paragrafen avgränsar lagens tillämpningsområde. Enligt första stycket innehåller den bestämmelser som ger ett särskilt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden i arbetsgivarens verksamhet. Med allvarliga missförhållanden avses enligt andra stycket brott med fängelse i straffskalan eller därmed jämförliga missförhållanden. Det är tillräckligt att det genom larmet framställs konkreta misstankar om sådana missförhållanden. Regleringen väcker flera frågor. En första fråga gäller relationen mellan uttrycken "allvarliga missförhållanden" och "brott med fängelse i straffskalan". Det behöver enligt remissen inte vara sannolikt att en domstolsprövning skulle resultera i ett fängelsestraff eller ens i en fällande dom. Fängelse förekommer i straffskalan för ett stort antal brott, varav många inte låter sig beskrivas med uttrycket "allvarliga missförhållanden". Det kan vidare konstateras att "missförhållanden" i vanligt språkbruk närmast torde avse omständigheter med någon varaktighet. Av remissens lagtext och författningskommentaren framgår emellertid att larmet ska kunna avse ett enstaka brott. De missförhållanden utöver brott som ska kunna föranleda larm beskrivs i lagtexten som att de ska vara ”jämförliga” med brott med fängelse i straffskalan. Med detta måste avses något mer än att de ska kunna jämföras med brott. Innebörden får antas vara att de i någon mening ska likna brott. I remissen (s. 40) nämns ett antal exempel, bl.a. risker för liv, säkerhet och hälsa, liksom risker för skador på miljön. I vilket avseende sådana företeelser liknar brott är svårt att föreställa sig. Lagtextens uttryck svarar inte särskilt väl mot den avsedda innebörden. En annan fråga är vad som avses med att missförhållandena ska förekomma "i arbetsgivarens verksamhet". Enligt författningskommentaren omfattas till att börja med "åtgärder som vidtas efter beslut av personer inom verksamheten och som har något samband med denna". Som förhållanden i verksamheten ska i allmänhet också räknas brott och andra oegentligheter som utförs av enstaka funktionärer inom verksamheten. Ageranden som "helt saknar samband med verksamheten" faller emellertid utanför. Det är oklart om och när den omständigheten att en anställd begår ett brott med fängelse i straffskalan utgör ett sådant missförhållande som avses i paragrafen. De berörda frågorna måste analyseras närmare och klargöras under den fortsatta beredningen. Ett betydande utrymme i författningskommentaren ägnas åt exempel på vitt skilda områden inom vilka det uppges förekomma missförhållanden som inte är kriminaliserade men som ska anses jämförliga med brott med fängelse i straffskalan. Sådana missförhållanden kan vara kränkningar av grundläggande fri- och rättigheter, korrupt beteende, beteende som skapar risker för människor eller miljö, brott mot interna föreskrifter eller "oetiska förhållanden". I fråga om de senare sägs att förhållanden kan vara "grovt stötande för en stor majoritet av allmänheten utan att vara kriminaliserade, antingen för att lagstiftaren förbisett att kriminalisera eller medvetet underlåtit det". Någon egentlig ledning för arbetstagarens eller arbetsgivarens bedömning av vilka missförhållanden som är jämförliga med brott ges inte i författningskommentaren. Förutsättningarna för att bedöma ett beteende som jämförligt med brott när lagstiftaren har avstått från kriminalisering eller någon annan sanktion måste vara begränsade. Det är också förenat med betydande svårigheter att konstatera vad som är grovt stötande för en stor majoritet av allmänheten. Enligt förslaget ska det vara tillräckligt att det genom larmet framställs konkreta misstankar om allvarliga missförhållanden. Det är oklart vad som avses med konkreta misstankar, bortsett från att misstankarna ska kunna gälla ett visst brott eller vissa beteenden som objektivt faller in under en straffbestämmelse. Vid föredragningen har upplysts att det är tillräckligt att en arbetstagare gör ett blankt påstående om att ett visst brott har begåtts eller att han eller hon misstänker att så är fallet för att kravet på konkreta misstankar om allvarliga misshållanden ska vara uppfyllt. Det ska alltså gälla även om arbetstagaren inte grundar sitt påstående på några faktiska förhållanden eller konkreta omständigheter. Det framgår inte av lagtexten att så är fallet. Det kan också noteras att den som påstår att någon annan gjort sig skyldig till brott eller lämnar påståenden om annan om sådant som i remissen beskrivs som allvarliga missförhållanden själv kan riskera straffansvar (se 5 kap. 1 och 16 kap. 15 § ). Lagrådet förordar att bestämmelsen övervägs vidare. 5 och 6 §§ I 5 § föreskrivs att en arbetstagare har skydd enligt 4 § om arbetstagaren slår larm genom att rapportera till arbetsgivaren eller en representant för denne, eller genom att använda sig av interna rutiner för rapportering av missförhållanden som gäller hos arbetsgivaren. Enligt 6 § har arbetstagaren skydd om han eller hon vänder sig till sin arbetstagarorganisation. Som 5 § har utformats ska arbetstagaren, för att få skydd, slå larm genom att rapportera om allvarliga missförhållanden. Av remissen framgår emellertid att det är möjligt att slå larm på olika sätt och att ett påstående som arbetstagaren gör kan utgöra ett larm, även om arbetstagaren saknar kunskap om den fråga som påståendet gäller. Mot den bakgrunden framstår uttrycket rapportera som missvisande. Lagrådet förordar att orden ”genom att rapportera” utgår ur paragrafen. I författningskommentarerna till paragraferna anges att larm kan ske direkt till arbetsgivaren eller till en representant för arbetsgivaren (5 §) eller till någon som är behörig att företräda arbetstagarorganisationen (6 §). Vidare anges i kommentarerna till båda paragraferna med i stort sett likalydande formuleringar att det räcker att det är fråga om en person i verksamheten som har möjlighet att påverka eller besluta i den fråga som larmet rör, eller som kan förväntas vidarebefordra frågan till en sådan person. Författningskommentaren är inte förenlig med lagtexten. Arbetstagaren kan slå larm enligt 5 § genom att vända sig till ett skyddsombud enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) under förutsättning att larmet avser förhållanden som omfattas av skyddsombudets uppgifter enligt den lagen. I författningskommentarerna till paragraferna anges att om ett larm avser ett förhållande som inte omfattas av skyddsombudets uppgifter eller om ett larm enligt 6 § görs till en arbetstagarorganisation där arbetstagaren inte är medlem kan skydd uppnås om förutsättningarna för externa larm enligt 7 § är uppfyllda. Uttalandena framstår som missvisande eftersom larm till skyddsombud eller arbetstagarorganisationer sällan torde omfattas av tillämpningsområdet för 7 §. I paragrafen föreskrivs att en arbetstagare som slår larm genom att offentliggöra uppgifter eller lämna uppgifter för offentliggörande, eller genom att vända sig till en myndighet, har skydd enligt 4 § under vissa Det krävs att arbetstagaren antingen först slagit larm internt enligt 5 § utan att arbetsgivaren vidtagit skäliga åtgärder med anledning av larmet eller att arbetstagaren hade befogad anledning att slå larm externt. Vidare krävs att arbetstagaren hade fog för påståendet om allvarliga missförhållanden. Ordet ”påstående” har inte tidigare använts i lagen och det är inte självklart att enbart ett påstående kan innebära att arbetstagaren slår larm (jfr 5 §). Lagtexten bör förtydligas. Det kan konstateras att 6 § inte nämns i 7 §. Av detta kan man dra slutsatsen att en arbetstagare som slår larm till sin arbetstagarorganisation enligt 6 § inte ges samma rätt till skadestånd efter externa larm som den som slagit larm internt enligt 5 §. Om detta är avsikten bör skälen utvecklas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Bestämmelsen omfattar även den situationen att en arbetstagare vänder sig till polisen med anledning av brott eller misstanke om brott i Som bestämmelsen är utformad förutsätter rätten till skadestånd även i dessa situationer att arbetstagaren först slagit larm internt eller haft befogad anledning att slå larm externt. kan ifrågasättas om det är en lämplig ordning (jfr 23 kap. 6 § ) och om det inte uttryckligen bör framgå att den arbetstagare som vänder sig till polis med anledning av misstanke om brott ska ges rätt till skydd enligt 4 §. kan uppkomma när arbetstagaren vänder sig till en tillsynsmyndighet. Om arbetstagaren slår larm internt och arbetsgivaren inte vidtar skäliga åtgärder med anledning av larmet ges arbetstagaren skydd enligt 4 § om han eller hon larmar externt. Som flera remissinstanser har påtalat finns det inte någon uttrycklig plikt för arbetsgivaren att underrätta den anställde om de åtgärder som har vidtagits. I stället uttalas i författningskommentaren att ”skäliga åtgärder med anledning av larmet” innebär att arbetsgivaren, i den utsträckning som det är skäligt, ska informera arbetstagaren om vilka åtgärder som vidtas. ifrågasättas om det inte bör införas en uttrycklig bestämmelse om att arbetsgivaren ska informera arbetstagaren om de åtgärder som vidtagits med anledning av larmet. En annan lösning kan vara att arbetstagaren ges skydd enligt 4 § trots att arbetsgivaren har vidtagit åtgärder med anledning av larmet under förutsättning att arbetstagaren inte känt till och inte heller borde ha känt till att arbetsgivaren vidtagit åtgärderna. Lagrådet förordar att frågan övervägs i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Att åtgärder som ryms inom begreppet "slå larm" ofta kan innefatta brott av olika slag redovisas tydligt med en uppräkning i Den arbetstagare som gör sig skyldig till brott genom att slå larm har emellertid enligt paragrafen inte Enligt remissen (s. 71) innebär denna bestämmelse att lagen får en handlingsdirigerande verkan på så sätt att arbetstagare ges ett tydligt incitament att undvika brott. Ambitionen är naturligtvis lovvärd. Eftersom emellertid, som regeringen också konstaterar, den arbetstagare som slår larm inte kan förväntas ha några särskilda kunskaper om straffrätt (s. 90) tycks det finnas en inte obetydlig risk för att han eller hon både gör sig skyldig till brott och visar sig stå utan skydd mot repressalier. Denna effekt av en lagstiftning som syftar till att öka antalet arbetstagare som slår larm om missförhållanden bör analyseras närmare under den fortsatta beredningen. I paragrafen finns bestämmelser om rättegången i mål om tillämpningen av lagen. Enligt tredje stycket ska ett antal uppräknade bestämmelser i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet tillämpas, när någon för talan mot en arbetsgivare. Bestämmelsen uttrycker en begränsning, som förutsätter att det finns fall enligt lagen då talan förs mot någon som inte är arbetsgivare. Under föredragningen har upplysts att några sådana fall inte finns. Bestämmelsens utformning bör då ändras så att den inte kan uppfattas som en begränsning av angivet slag. I paragrafen finns en bevisregel som innebär att om den som anser sig ha blivit utsatt för repressalier som strider mot denna lag visar omständigheter som ger anledning att anta att så är fallet, är det arbetsgivaren som ska visa att sådana repressalier inte har vidtagits. Lagrådet förordar att det införs en rubrik före paragrafen och att den placeras efter 9 §. Vidare bör författningskommentaren förtydligas så att det klart framgår att arbetstagaren ska visa omständigheter som ger anledning att anta att det finns ett orsakssamband mellan larmet och repressalierna. Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen Lagrådet lämnar förslaget utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsminister , ordförande, och statsråden , , Y , , , , Hellmark , , , , A , , , Bah Kuhnke, Strandhäll, Shekarabi, , Regeringen beslutar proposition Ett särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden