prop · H303118 · 2016-02-29 00:00:00 — I lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken återfinns uttrycket ”fisk och fiskprodukter” i ett antal paragrafer, t.ex. i 3 § där det föreskrivs en uppgiftsskyldighet för näringsidkare som tar befattning med fisk och fiskprodukter och i 6 § där tillsynsmyndigheten ges rätt att få tillträde till fartyg, fordon, områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen där fisk och fiskprodukter I de tidigare marknadsreglerande förordningarna på fiskets område omfattades vattenbruksprodukter av uttrycket ”fiskeriprodukter”. artikel 1 i rådets förordning (EEG) nr 3759/92 av om den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeri- och vattenbruksprodukter avsågs med uttrycket fiskeriprodukter ”fångst- produkter och vattenbruksprodukter”. Den förordningen ersattes senare av rådets förordning (EG) nr 104/2000 av om den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeri- och vattenbruks- produkter, där det enligt artikel 1 med ”fiskeriprodukter” avsågs ”såväl produkter som fångats vid havs- eller insjöfiske som produkter från I lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeri- politiken kom uttrycket ”fisk och fiskprodukter” att användas. Enligt artikel 5 i marknadsordningen används uttrycket ”fiskeripro- dukter” för att beteckna såväl vattenlevande organismer som produkter 2015/16:118 framställda därav. Uttrycket ”vattenbruksprodukter” definieras som vattenlevande organismer som, oavsett i vilket stadium i livscykeln som de befinner sig i, erhålls genom vattenbruksverksamhet. Begreppet ”fisk och fiskprodukter” bör anpassas till de uttryck som används i . Eftersom det i marknadsordningen nu görs en uppdelning mellan fiskeriprodukter och vattenbruksprodukter bör uttrycket ”fisk och fiskprodukter” ändras till ”fiskeri- och vattenbruksprodukter”. Någon ändring i sak är inte avsedd. Uttrycket ”Strukturåtgärder för fiskerinäringen” i 1 § andra stycket 2 lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken är föråldrat och bör ersättas med ”stöd för åtgärder inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken och den integrerade havspolitiken”. Det nuvarande finansiella instrumentet på fiskets område – den Europeiska havs- och fiskerifonden – avser inte bara strukturåtgärder för fiskerinäringen utan även stödåtgärder med andra syften. Enligt och rådets förordning (EU) nr 508/2014 av om Europeiska havs- och fiskerifonden och om upphävande av rådets förordningar (EG) nr 2328/2003, (EG) nr 861/2006, (EG) nr 1198/2006 och (EG) nr 791/2007 och och rådets förordning (EU) nr 1255/2011 (havs- och fiskerifondsförordningen) möjliggör Europeiska havs- och fiskerifonden stöd för åtgärder inom ramen för såväl den gemensamma fiskeripolitiken som den integrerade havspolitiken. Det föreslagna uttrycket ”stöd för åtgärder inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken och den integrerade havspolitiken” avser således täcka havs- och fiskerifondsförordningen och dess samtliga tillämpningsförordningar samt även de delar av tidigare stödförordningar som ännu inte upphört att gälla och som enligt 2 § lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken kan behöva kompletteras med nationella föreskrifter. Enligt 3 § lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken omfattar bemyndigandet för regeringen att meddela föreskrifter om uppgiftsskyldighet verksamhet som inte utgör yrkesmässigt fiske enligt fiskelagen (1993:787). Genom ändringar i fiskelagen har begreppen yrkesfiskelicens och yrkesmässigt fiske utmönstrats ur lagen och ersatts av begreppen fiskelicens och personlig fiskelicens (se prop. 2013/14:184). Det sätt på vilket bemyndigandet i 3 § avgränsas bör därför ändras. Avgränsningen tjänar syftet att tydliggöra att bestämmelser som gäller fiskare regleras i fiskelagen medan bestämmelser för andra aktörer på fiskets område regleras i lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Uttrycket ”för verksamhet som inte utgör yrkesmässigt fiske enligt fiskelagen (1993:787)” i 3 § kan därför lämpligen bytas ut mot ”för annan verksamhet än fiske”. Regeringens förslag: Ändringarna i lagarna ska träda i kraft den I fråga om överträdelser som har skett före de nya bestämmelsernas ikraftträdande ska äldre bestämmelser tillämpas. Promemorians förslag: Enligt promemorian skulle ändringarna träda i kraft . I övrigt överensstämmer promemorians förslag med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan. Skälen för regeringens förslag: Införandet av ett system med sank- tionsavgifter för andra aktörer på fiskets område än yrkesfiskare som föreslås i promemorian innebär att vissa överträdelser ska överföras från det straffrättsliga området till ett system med sanktionsavgifter. De relevanta överträdelserna avkriminaliseras. Om frågan hur överträdelser som har begåtts före ikraftträdandet ska behandlas lämnas oreglerad innebär detta att de inte kan beivras. Enligt 5 § andra stycket lagen (1964:163) om införande av ska straff bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs men om annan lag gäller när dom meddelas, ska den lagen tillämpas, om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Den sanktionsavgift som föreslås ersätta straffpåföljden är formellt att anse som lindrigare. Detta bör normalt få genomslag bakåt i tiden. Det bedöms dock vara mest ändamålsenligt att inte ge bestämmelserna om sanktionsavgift retroaktiv effekt. Det finns inte heller något formellt hinder mot att i en övergångsbestämmelse göra undantag från regeln i 5 § andra stycket lagen om införande av . Skälet till att överföra vissa överträdelser från det straffrättsliga området till ett system med sanktionsavgifter är inte en förändrad syn på överträdelserna i sig. Att bestämmelserna avkriminaliseras ska inte ses som en indikation på att överträdelserna bedöms lindrigare utan syftet är i stället att effektivisera sanktionssystemet. Den lindrigaste lagens princip gör sig således inte särskilt starkt gällande. Bedömningen är att det inte är aktuellt att låta de föreslagna bestämmelserna få retroaktiv effekt. Äldre bestämmelser bör därför tillämpas på överträdelser som skett före den nya lagens ikraftträdande. 2015/16:118 7 7.1Konsekvenser för det allmänna 7.1.1Havs- och vattenmyndigheten och Förslaget att utvidga det sanktionsavgiftssystem som gäller för yrkesfiskare till andra aktörer innebär att Havs- och vattenmyndigheten och inom sina verksamhetsområden ska besluta om sanktionsavgifter. Det är svårt att bedöma hur många sanktionsavgifter som kommer att beslutas. Avsikten är att det ska bli enkelt att snabbt och utan större resursåtgång avgöra ärenden om sanktionsavgifter. På Havs- och vattenmyndigheten finns en fungerande ordning för att besluta om sanktionsavgifter vilket innebär att myndigheten kan utnyttja befintliga IT-system och befintlig personal i arbetet med de nya uppgifter som myndigheten enligt förslaget ska hantera. Enligt den ansvarsfördelning som redovisats i avsnitt 5.1.6 ska enbart besluta om sanktionsavgifter för överträdelser i fråga om märkningskrav. De tillkommande uppgifterna är begränsade och den föreslagna avkriminaliseringen av de överträdelser som ska omfattas av sanktionsavgiftssystemet innebär att Havs- och vattenmyndigheten och inte längre kommer att vara skyldiga att upprätta åtalsanmälningar. Sammantaget görs bedömningen att de tillkommande uppgifterna får hanteras inom ramen för myndigheternas befintliga anslag. Förslagets eventuella konsekvenser för arbetsbelastningen hos bedöms bli marginella, och i vart fall inte större än att de kan hanteras inom givna resursramar för myndigheten. Givet att flera överträdelser som är straffbelagda framöver i stället kommer att omfattas av ett system med sanktionsavgifter bedöms förslaget kunna innebära lättnader för polisen och . Förslaget att avkriminalisera ett antal överträdelser torde innebära en viss lättnad för de allmänna domstolarna eftersom målhanteringen överförs till de allmänna förvaltningsdomstolarna. koncentreras till domstolarna i och eftersom det är där ärendena om sanktionsavgifter prövas (se mer om detta i avsnitt Det är svårt att med säkerhet bedöma hur många överklaganden som det föreslagna systemet med sanktionsavgifter kan komma att Med tanke på att det är ett begränsat antal aktörer som berörs av förslaget kan antalet överklaganden förväntas bli få. hämtas genom jämförelse med det befintliga systemet med sanktions- Prop. 2015/16:118 avgifter för yrkesfiskare. Enligt uppgifter från Havs- och vatten- myndigheten uppgår antalet beslut om sanktionsavgifter för yrkesfiskare till i genomsnitt omkring 100 . Av dessa överklagas normalt omkring 20 ärenden , dvs. planerade att genomföra uppskattningsvis 150 kontroller av kvalitetsnormer och andra bestämmelser av handeln med fiskeriprodukter, som omfattas av det nu föreslagna sanktionsavgiftssystemet. Verkets erfarenheter av tidigare kontroller är att det i av kontrolltillfällena kan konstateras någon form av avvikelse. skulle samma grad av avvikelse leda till att 135 av 150 kontroller skulle medföra ett beslut om sanktionsavgift. Om man antar att överklagandefrekvensen blir samma som för sanktionsavgiftssystemet för yrkesfiskare, dvs. , skulle 27 av dessa 135 beslut överklagas. Då denna jämförelse baseras på uppskattningar från myndigheternas sida måste den bedömas med försiktighet. Den kan emellertid ge en fingervisning i fråga om antalet förväntade överklaganden enligt det föreslagna systemet. Eventuella merkostnader för de allmänna förvaltningsdomstolarna kan därmed förväntas bli begränsade och kunna rymmas inom befintlig budgetram. Förslaget att överföra vissa överträdelser från det straffrättsliga systemet till ett system med sanktionsavgifter innebär att samma aktörer som kan dömas till straff – enskilda företag – i stället kommer att kunna påföras sanktionsavgifter. Det huvudsakliga syftet med förslaget är att åstadkomma ett mer effektivt sanktionssystem än vad som gäller , något som inte bedöms vara möjligt att åstadkomma utan den föreslagna ändringen. En utförligare redogörelse för förslaget finns i avsnitt 5.1.1. Som framgår av avsnitt 5.1.1 innebär förslaget att det i regeringens föreskrifter ska fastställas vilka överträdelser som ska leda till sanktionsavgift och med vilka belopp. De kostnadsmässiga konsekvenserna för de berörda företagen kommer att variera beroende på vilken typ av överträdelse som det är fråga om. Avgiftens storlek ska vara lägst och högst . Man skulle ha kunnat utforma systemet med sanktionsavgifter delvis annorlunda, t.ex. genom att i lagen räkna upp vilka överträdelser som ska leda till sanktionsavgifter men det föreslagna sättet bedöms vara det mest ändamålsenliga med hänsyn till att unionsbestämmelserna på fiskets område ändras mycket ofta. Vid utformningen av förslaget har särskild hänsyn tagits till vikten av att säkerställa att sanktionerna på fiskets område upplevs som lämpliga och proportionella för dem som berörs. Av avsnitt 5.1.3 framgår att avgiftens storlek ska bestämmas med hänsyn till hur allvarlig överträdelsen är och till betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. Detta innebär att en felmärkning som kan anses ha stora effekter på konkurrensen och som gränsar till bedrägeri ska kunna leda till högre avgifter än en mindre allvarlig överträdelse. Vidare ska en avgift inte tas ut om det skulle vara oskäligt att göra så. Exempelvis ska en allvarlig sjukdom som förhindrat någon att uppfylla en skyldighet och som kan stärkas genom sjukintyg 2015/16:118 inte leda till sanktionsavgift. I avsnitt 5.1.5 redovisas utförligt de omständigheter som kan medföra avgiftsbefrielse. Såsom beskrivits i avsnitt 5.1.1 är förslaget en följd av kravet i artikel 89 i kontrollförordningen på effektiva sanktioner för överträdelser av bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken. Kravet innebär att samtliga medlemsstater är skyldiga att se till att överträdelser systematiskt leder till administrativa åtgärder eller straffrättsliga förfaranden i enlighet med nationell rätt. Förslaget bedöms därför inte påverka konkurrenssituationen. Det föreslagna sanktionsavgiftssystemet berör ett flertal olika företag. Dessa är följande: –aktörer som enligt artikel 57 i kontrollförordningen ansvarar för inköp, försäljning, lagring eller transport av partier med fiskeri- och vattenbruksprodukter och som ska kunna bevisa att produkterna uppfyller minimihandelsnormerna (i fråga om märkningskrav) i alla led, –aktörer som enligt artikel 58 i kontrollförordningen ansvarar för märkning av fiskeri- och vattenbruksprodukter för att garantera spårbarhet i alla led av produktion, bearbetning och distribution från fångsten eller skörden till detaljhandelsskedet, –registrerade köpare, registrerade auktionsinrättningar eller andra av medlemsstaterna auktoriserade organ eller personer med en årlig ekonomisk omsättning vid första försäljningar av fiskeriprodukter på som ansvarar för det första utsläppandet på marknaden av fiskeriprodukter som landas i en medlemsstat, dvs. den som i första handelsledet köper eller förmedlar försäljning av fångst av fiskeriprodukter (s.k. förstahandsmottagare). Enligt artiklarna 62–65 i kontrollförordningen finns krav på sådana aktörer att lämna en avräkningsnota till de behöriga myndigheterna som bl.a. anger vad som har köpts, vem som har sålt, vikten på det som köpts och priset. Samma aktörer är enligt artiklarna 66 och 67 i kontrollförordningen skyldiga att upprätta en deklaration om övertagande om fiskeriprodukterna är avsedda att säljas i ett senare skede. –transportörer som enligt artikel 68 i kontrollförordningen ansvarar för att fiskeriprodukter som landas i gemenskapen, för vilka varken en avräkningsnota eller en deklaration om övertagande har lämnats och som transporteras till en annan plats än landningsplatsen, ska åtföljas av ett dokument utarbetat av transportören fram till dess att den första försäljningen har ägt rum, –importörer av fiskeriprodukter till från tredje land som ansvarar för att uppvisa fångstintyg enligt artiklarna 12 och 16 i IUU- De nämnda grupperna av berörda aktörer utgör inte några tydligt avgränsade kategorier och det finns inte heller några samlade, officiella uppgifter om hur många och hur stora de är. Befintliga uppgifter från an- svariga myndigheter ger emellertid en fingervisning om antalet berörda företag och visar att det är fråga om både stora och små företag. företag som berörs av kravet på spårbarhet enligt artikel 58 i kontroll- förordningen är omkring 350. Fyra av dessa företag omsätter mer än Enligt uppgifter var de förstahands- Prop. 2015/16:118 mottagare som enligt artikel 57 och artiklarna 62–65 i kontroll- förordningen berörs av förslaget 127 till antalet. Bland dessa hanterade de tio största företagen fiskeriprodukter till ett värde som överstiger medan motsvarande siffra för övriga företag låg mellan 1–. Därtill finns det uppskattningsvis omkring ett tiotal aktörer som omfattas av kravet på transportdokument enligt artikel 68 i kontrollförordningen. Slutligen är antalet importörer som enligt artikel 57 i kontrollförordningen och artiklarna 12 och 16 i IUU-förordningen berörs av förslaget omkring 200. Det saknas närmare uppgifter om transportörer och importörer. Den omständigheten att vissa av de företag som berörs av förslaget är små har inte föranlett några särskilda hänsyn vid utformningen av de aktuella lagändringarna. Sanktionsavgiftssystemet bygger på att endast sådana överträdelser som typiskt sett är lätta att konstatera utan någon mer ingående utredning och som avser regler som är klara och tydliga för den enskilde ska kunna leda till sanktionsavgift. Samtliga berörda företag bedöms därför ha lika möjligheter att följa reglerna. Närmare information om systemet kommer därtill att ges av de ansvariga myndigheterna när systemet börjar gälla. De nu föreslagna lagändringarna ska träda i kraft (se mer om övervägandena kring tidpunkten för ikraftträdande i avsnitt 6). 8.1Förslag till lag om ändring i fiskelagen Ändringen innebär att ordet yrkesfiskelicens byts ut mot fiskelicens och personlig fiskelicens. Detta är en följd av ändringarna i systemet för fiskelicenser som infördes genom lag (2014:1026) om ändring i fiskelagen. Bakgrunden till ändringarna beskrivs utförligt i regeringens proposition 2013/14:184. I samband med ändringar som gjordes genom lag (2014:1026) om ändring i fiskelagen föll paragrafens andra stycke felaktigt bort. I stycket anges att ett beslut att tilldela prickar och återkalla tillstånd eller licens gäller , om inte annat beslutas, och att tiden för återkallelse räknas från den dag som anges i beslutet, dock tidigast från delgivningen av beslutet. Bestämmelsen kommenteras utförligt i regeringens proposition 2011/12:137 Införande av ett pricksystem på fiskets område. 2015/16:118 8.2 Förslag till lag om ändring i lagen om EG:s förordningar om den gemensamma Rubriken anpassas till Lissabonfördraget. ”EG:s förordningar” ersätts med ”EU:s förordningar”. I första stycket ersätts ”EG:s gemensamma fiskeripolitik” med ”EU:s gemensamma fiskeripolitik” med anledning av Lissabonfördraget. I övrigt ersätts ”skall” med ”ska”. I andra stycket ersätts ”EG:s förordningar” med ”EU:s förordningar”. I punkt 2 ersätts ”strukturåtgärder för fiskerinäringen” med ”stöd för åtgärder inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken och den integrerade havspolitiken”. Uttrycket avser att täcka såväl stödåtgärder inom ramen för Europeiska havs- och fiskerifonden som äldre stödordningar som ännu inte upphört att gälla och som enligt 2 § kan behöva kompletteras med nationella föreskrifter. Ekonomiskt stöd från Europeiska havs- och fiskerifonden avser inte bara som tidigare strukturåtgärder utan även åtgärder som har helt andra syften än strukturanpassning. Därtill innefattas i uttrycket även stöd för åtgärder inom ramen för den integrerade havspolitiken, vilket möjliggörs genom Europeiska havs- och fiskerifonden. I punkt 3 ersätts ”fisk och fiskprodukter” med ”fiskeri- och vattenbruksprodukter”, för att anpassas till de uttryck som används i . I de tidigare marknadsreglerande förordningarna på fiskets område omfattades vattenbruksprodukter av uttrycket ”fiskeriprodukter”. Vid tillkomsten av lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken kom uttrycket ”fisk och fiskprodukter” att användas. Enligt artikel 5 a i marknadsordningen definieras fiskeriprodukter och vattenbruksprodukter numera var för sig. I tredje stycket ersätts ”EG:s förordningar” med ”EU:s förordningar”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.3. I första stycket ersätts ”EG:s förordningar” med ”EU:s förordningar” med anledning av Lissabonfördraget. I övrigt ändras bestämmelsen endast redaktionellt. I paragrafen ersätts ”för verksamhet som inte utgör yrkesmässigt fiske enligt fiskelagen (1993:787)” med ”i fråga om annan verksamhet än fiske”. ”Fisk eller fiskprodukter” ersätts med ”fiskeri- och vattenbruksprodukter”. Se kommentaren till 1 § avseende användningen av ”fiskeri- och vattenbruksprodukter” i stället för ”fisk” och ”fiskprodukter”. ”EG:s förordningar” ersätts med ”EU:s förordningar” med anledning av I övrigt görs redaktionella ändringar. behandlas i avsnitt 5.3. I första stycket ersätts ”EG:s förordningar” med ”EU:s förordningar” med anledning av Lissabonfördraget. I andra och tredje stycket görs redaktionella ändringar. I första stycket ersätts ”EG:s förordningar” med ”EU:s förordningar” med anledning av Lissabonfördraget. ”Skall efterlevas” ersätts med ”ska följas”. I andra stycket görs redaktionella ändringar. I första stycket ersätts ”fisk och fiskprodukter” med ”fiskeri- och vattenbruksprodukter”. Se kommentaren till 1 § avseende användningen av ”fiskeri- och vattenbruksprodukter” i stället för ”fisk och fiskprodukter”. I övrigt ändras bestämmelsen endast redaktionellt. ”EG:s institutioner” ersätts med ”Europeiska kommissionen” och ”Europeiska revisionsrätten”. Ändringen klargör vilka av EU:s institutioner som enligt paragrafen ska ges samma rätt som tillsynsmyndigheten har enligt 6 § första och andra styckena att få tillträde till platser där fiskeri- och vattenbruksprodukter hanteras och att på begäran få upplysningar och handlingar samt att få göra undersökningar och ta prover. I det här fallet är det fråga om att möjliggöra för berörda revisionsenheter inom Europeiska kommissionen samt Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (), som också är en del av kommissionen, att utföra kontroller och inspektioner av åtgärder som medfinansieras av EU:s budget. Dessutom ges Europeiska revisionsrätten tillgång till de platser och uppgifter som behövs för granskningen av EU:s finanser (jfr artikel 285 i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). I övrigt ändras ”av institutionerna utsedda inspektörer” till ”för inspektörer som utsetts av dessa institutioner”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.3. ”EG:s förordningar” ersätts med ”EU:s förordningar” med anledning av Lissabonfördraget. I övrigt ändras bestämmelsen endast redaktionellt. ”EG:s förordningar” ersätts med ”EU:s förordningar” med anledning av Lissabonfördraget. I övrigt ändras bestämmelsen endast redaktionellt. Paragrafen är ny. I första stycket bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter om att den som överträtt bestämmelser om uppgiftsskyldighet eller märkningskrav i EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken eller föreskrifter meddelade med stöd av 2 och 3 §§ ska betala en sanktionsavgift. Sådana överträdelser är straffbelagda enligt 11 § lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Överträdelser av bestämmelser om uppgiftsskyldighet lyfts 2015/16:118 bort från det straffbara området i 11 § medan överträdelser av bestämmelser om krav på märkning även fortsatt kommer vara straffbelagda. Ett nytt stycke som reglerar dubbla sanktioner införs därför i 11 §. Vilka överträdelser som kan leda till sanktionsavgifter kommer att preciseras på förordningsnivå. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.1.1. I andra stycket anges att avgiftens storlek ska framgå av regeringens föreskrifter. Avgiften ska uppgå till och högst . När regeringen meddelar föreskrifter om avgiftens storlek ska hänsyn tas till hur allvarlig överträdelsen är och till betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. Det anges i tredje stycket att sanktionsavgiften ska tillfalla staten. Bestämmelsen behandlas i avsnitt Paragrafen är ny. I första stycket föreskrivs att sanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.1.2. I andra stycket anges att sanktionsavgift inte ska tas ut om det är För att motverka tillämpningssvårigheter har bestämmelsen kompletterats med en exemplifiering av omständigheter som särskilt ska beaktas vid prövningen av om det skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. Det anges att det särskilt ska beaktas om överträdelsen har berott på sjukdom som medfört att den avgiftsskyldige inte förmått att på egen hand göra det som ålegat honom eller henne och inte heller förmått att uppdra åt någon annan att göra det. Det ska vidare särskilt beaktas om överträdelsen annars berott på en omständighet som den avgiftsskyldige varken kunnat eller borde ha förutsett och inte heller kunnat påverka. Därtill ska det särskilt beaktas vad den avgiftsskyldige gjort för att undvika att en överträdelse skulle kunna inträffa, samt om det är fråga om en enstaka överträdelse som saknar betydelse i kontrollhänseende eller är obetydlig med hänsyn till syftet med den bestämmelse som Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.1.5. Paragrafen är ny. I första stycket anges att den myndighet som regeringen bestämmer ska besluta om sanktionsavgift. I paragrafens andra stycke anges att innan sanktionsavgift beslutas ska den som anspråket riktas mot ha fått tillfälle att yttra sig. om detta inte har skett från det att överträdelsen skedde ska sanktionsavgift inte få beslutas. Bestämmelsen syftar till att ge den