prop · H303158 · 2016-04-11 00:00:00 — Enligt artikel 30.5 ska det vara förbjudet att på produkter anbringa märkning, symboler och inskriptioner som kan vara vilseledande för tredje part i fråga om CE-märkets innebörd eller utformning. Artikel 30.6 slutligen ålägger medlemsstaterna att tillämpa bestämmelserna korrekt och att vidta lämpliga åtgärder i händelse av otillbörlig användning av märkningen. Medlemsstaterna ska också enligt sistnämnda artikel vidta sanktioner för överträdelser. Sanktionerna ska stå i proportion till överträdelsen och effektivt avskräcka från otillbörlig användning. Direktivets krav i fråga om rattmärket bör föras in i den föreslagna lagen, med den justering som följer nedan. Direktivets hänvisning till artikel 30.1 och 30.3–5 i förordning (EG) nr 765/2008 bör genomföras genom att det även i lagen införs en hänvisning till dessa bestämmelser. Som framgår av artikel 9.4 i direktivet om marin utrustning ska varje hänvisning till CE-märkningen i förordning (EG) nr 765/2008 betraktas som en hänvisning till rattmärket. Beträffande artikel 30.6 i förordningen, som handlar om krav på sanktioner, hänvisas till avsnitt 5.9. Bestämmelsen i artikel 12.1 i direktivet om att tillverkaren genom att anbringa rattmärket tar på sig ansvaret för att den utrustningen är utformad enligt kraven motsvaras även av bestämmelsen i artikel 16.3 att tillverkaren genom att upprätta EU-försäkran av överensstämmelse tar på sig detta ansvar. Kravet i artikel 16.3 genomförs enligt förslaget i avsnitt 5.4.1 i bestämmelsen om EU-försäkran. Det kan också påtalas att det av hänvisningen till artikel 30.3 i förordning (EG) nr 765/2008 följer att tillverkaren, genom att anbringa eller låta anbringa rattmärket, visar att han eller hon tar på sig ansvaret för att utrustningen överensstämmer med alla tillämpliga krav. Genom hänvisningen blir denna bestämmelse tillämplig också i fråga om rattmärkning. Någon särskild bestämmelse som genomför artikel 12.1 i fråga om att tillverkaren genom att anbringa rattmärket ansvarar för att utrustningen överensstämmer med kraven förefaller därför inte nödvändig. I artikel 10 finns närmare regler och villkor för anbringande av rattmärket. Genomförandet av dessa bestämmelser, samt av artikel 9.3, kan ske genom verkställighetsföreskifter. Elektroniskt (ratt)märke Enligt artikel 11 får tillverkarna använda en lämplig och tillförlitlig form av elektroniskt märke i stället för eller utöver rattmärket. I sådant fall ska bestämmelserna om rattmärket i artiklarna 9 och 10 gälla i tillämpliga delar. Direktivet ger dock inte en direkt rätt att använda ett sådant elektroniskt märke, utan kommissionen ska först analysera denna fråga vidare. Den analysen kan komma att medföra att kommissionen antar delegerade akter i syfte att fastställa vilka specifika utrustnings- Prop. 2015/16:158 artiklar som kan komma i fråga för sådan elektronisk märkning. Genom genomförandeförordningar ska i så fall tekniska kriterier för märket fast- I lagen bör det införas en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om elektronisk märkning av marin utrustning, för det fall kommissionen genom delegerade akter anger att viss marin utrustning får förses med sådant märke. Undantag från kravet att förse marin utrustning med rattmärke För det fall det kommer att införas en möjlighet att använda elektroniskt märke kan det komma att utgöra en grund för undantag från kravet att förse marin utrustning med rattmärket. Bestämmelsen om rattmärkning bör därför hänvisa till föreskrifterna om elektroniskt rattmärke som utgörande grund för undantag från krav på rattmärke. I promemorian föreslås ytterligare en grund för undantag från kravet att förse utrustning med rattmärke, nämligen om detta framgår av de föreskrifter som behandlas i avsnitt 5.3.4. Föreskrifterna avser att genomföra bl.a. artiklarna 30 och 31 i direktivet, som reglerar vissa undantag. Artiklarna innebär bl.a. att utrustning som inte uppfyller förfarandena för bedömning av överensstämmelse ändå kan vara tillåten att ha ombord. Bestämmelserna reglerar emellertid inte undantag från kravet att förse utrustning med rattmärke. Av vad som framgår ovan är det endast tillåtet att förse utrustning med rattmärket om tillverkaren genom en bedömning av överensstämmelse visat att utrustningen uppfyller kraven. Ett sådant ytterligare undantag från kravet på rattmärkning som föreslås i promemorian är därför obehövligt. Spårbarhetsmärkning av marin utrustning och tillhandahållande av dokumentation och Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om spårbarhetsmärkning av marin utrustning och om tillhandahållande av bruksanvisningar och annan dokumentation och information. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. promemorian föreslås inte något bemyndigande avseende de ekonomiska aktörernas skyldighet att på begäran av behöriga myndigheter tillhanda- hålla annan dokumentation och information. Remissinstanserna: Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac) och Transportstyrelsen anser att bestämmelserna i direktivet om skyldigheter för tillverkare och andra ekonomiska aktörer att på begäran lämna information och dokumentation m.m. till behöriga myn- digheter inte till fullo är genomförda. Skälen för regeringens förslag: I artikel 12.6 finns krav på till- verkaren att förse den utrustningen med typnummer, parti- nummer, serienummer eller annan identifieringsmärkning, i artikel 12.7 krav på tillverkaren att ange namn, firma eller varumärke och kontakt- uppgifter på produkten, och i artikel 12.8 krav på tillverkaren att se till att 2015/16:158 produkten åtföljs av bl.a. bruksanvisning och säkerhetsinformation. I artikel 14.1 finns krav på importören att ange viss information på produkten. Som anförs i promemorian är det lämpligt att föreskrifter om dessa krav meddelas av myndighet. Direktivet innehåller emellertid också i artiklarna 10.12 och 14.2 bestämmelser om att de ekonomiska aktörerna på begäran av en behörig myndighet ska ge myndigheten all information och dokumentation som behövs för att visa att produkten överensstämmer med kraven. Genom artikel 14.4 åläggs vidare de ekonomiska aktörerna att på begäran identifiera varje ekonomisk aktör som försett dem med en produkt eller som de försett med en produkt. I promemorian föreslås att dessa bestämmelser ska genomföras genom att ge marknadskontroll- och tillsynsmyndigheten möjlighet att meddela förelägganden m.m. Swedac och Transportstyrelsen har anfört att skyldigheten för de ekonomiska aktörerna att tillhandahålla behöriga myndigheter erforderlig information och dokumentation bör framgå av författning. Regeringen är av samma uppfattning. Sådan skyldighet för de ekonomiska aktörerna kan anges i föreskrifter. Det bör därför i lagen föras in ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om spårbarhetsmärkning av marin utrustning och om tillhandahållande av bruksanvisningar och annan dokumentation och information. 5.4.4Korrigerande åtgärder m.m. vid bristande överensstämmelse Regeringens förslag: En tillverkare som anser eller har skäl att tro att marin utrustning som tillverkaren har försett med rattmärket inte överensstämmer med kraven ska vidta de åtgärder som krävs för att få produkten att överensstämma med kraven eller om så är lämpligt dra tillbaka eller återkalla produkten från marknaden. Om produkten utgör en risk ska tillverkaren underrätta behöriga marknadskontrollmyndigheter. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Kammarrätten i anser att det bör utvecklas vad för risk som avses för att tillverkarens skyldighet att underrätta behöriga marknadskontrollmyndigheter ska träda in. Skälen för regeringens förslag: I artikel 12.9 finns skyldigheter för tillverkaren att vidta åtgärder om denne har skäl att tro att en rattmärkt produkt inte överensstämmer med kraven. Tillverkaren ska då vidta de korrigerande åtgärder som krävs, t.ex. se till att produkten överensstämmer med kraven, dra tillbaka produkten från marknaden eller återkalla den. Om produkten utgör en risk ska tillverkaren underrätta de behöriga nationella myndigheterna. Enligt artikel 2.19–2.20 i direktivet avses med tillbakadragande åtgärd för att förhindra att marin utrustning i leveranskedjan tillhandahålls på marknaden och med återkallelse åtgärd för att dra tillbaka marin utrustning som redan har placerats ombord på eller inköpts i avsikt att placeras ombord på . En bestämmelse med det innehåll som framgår av direktivets artikel 12.9 bör föras in i lagen. Även direktivets definitioner på tillbakadragande och återkallelse bör föras in i lagen. Kammarrätten i anser att det bör utvecklas vad för risk som avses. Begreppet ”risk” är inte definierat i direktivet. I och rådets direktiv /48/EG av om leksakers säkerhet definieras dock ”risk” som sannolikheten för att en fara som orsakar skada ska uppkomma kombinerat med skadans allvar. Vid genomförandet av det direktivet konstaterade emellertid regeringen att denna definition motsvarar ordets svenska betydelse och därför inte behövde definieras särskilt i lagen (se. 2010/11:65 s. 37). Artikel 12.9 i direktivet om marin utrustning specificerar inte närmare vilken risk som avses. I vissa andra bestämmelser i direktivet som talar om risk anges att risken ska avse sjösäkerhet, hälsa eller miljö. Mot bakgrund av att direktivet syftar till att värna dessa aspekter, torde det enligt regeringens uppfattning i första hand vara just sådana risker som ska föranleda att tillverkaren ska informera marknadskontrollmyndigheterna enligt bestämmelsen i artikel 12.9. Det kan dock diskuteras vilken krets av myndigheter som ska underrättas. Att tillverkaren skulle ha skyldighet att underrätta myndigheter i samtliga medlemsstater torde inte vara avsikten. Mer rimligt är att det är myndigheterna i de länder där den aktuella utrustningen finns för försäljning eller används som bör underrättas. Även det kan dock vara en svår eller nästan omöjligt uppgift för tillverkaren, bl.a. eftersom det inte kan uteslutas att en del medlemsstater kommer att ha flera, t.o.m. många behöriga nationella myndigheter. Tillverkaren har förvisso kunskap om till vilka länder denne har sålt utrustningen eller i vilka länder denne t.ex. har återförsäljare. Det kan dock inte uteslutas att utrustning säljs vidare, eller placeras ombord på ett fartyg som därefter seglar tillfälligt eller permanent från ett medlemsland till ett annat. Det är inte säkert att tillverkaren har någon kunskap om detta. Det rimliga bör därför vara att tillverkaren ska underrätta myndigheterna i de länder i vilka tillverkaren kan anta att utrustningen finns för försäljning. Det kan dock inte uteslutas att även myndigheter i andra länder bör underrättas. Det bör därför i lagen inte anges något mer konkret, utan direktivets krav bör föras in i dess ordalydelse. Den svenska marknadskontrollmyndigheten bör bistå tillverkaren för att avgöra vilka myndigheter som ska underrättas i det enskilda fallet. Om det är möjligt och lämpligt kan marknadskontrollmyndigheten meddela verkställighetsföreskrifter om underrättelseskyldigheten. 2015/16:158 5.5 Överlåtelse och övertagande av skyldigheter Regeringens förslag: Om tillverkaren inte har någon verksamhet lokaliserad i territoriet i någon EES-stat ska tillverkaren genom skriftlig fullmakt utse en behörig representant. Den behöriga representanten ska vara etablerad inom EES. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om 1.de krav som den skriftliga fullmakten ska uppfylla, 2.de uppgifter som den behöriga representanten ska utföra. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens med det undantaget att bestämmelsen inte utsträcks till EES. Remissinstanserna berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag: Direktivet kräver enligt artikel 13 att en tillverkare som inte har någon verksamhet lokaliserad inom åtminstone en medlemsstats territorium utser en behörig representant genom skriftlig fullmakt. En behörig representant är enligt definitionen i artikel 2.11 en fysisk eller juridisk person som är etablerad inom unionen och som enligt skriftlig fullmakt har rätt att i dennes ställe utföra särskilda uppgifter. Vad som avses med att en tillverkare ska ha sin verksamhet lokaliserad i en medlemsstats territorium framgår inte av skälen eller artiklarna i direktivet. Den svenska lagtexten bör därför följa direktivets ordalydelse i detta avseende och frågan om dess närmare innebörd får lämnas till rättstillämpningen. Det framgår inte heller av direktivet vad som krävs för att den behöriga representanten ska anses vara etablerad i unionen. Begreppet etablerad är dock utförligt behandlat i rättspraxis när det gäller EU:s primär- och sekundärrätt. Stöd i tolkningen av begreppet kan således sökas i denna praxis. Av skäl som anges i avsnitt 5.2 bör bestämmelsen dock hänvisa till EES-stat respektive EES i stället för medlemsstat respektive unionen. Artikel 13 innehåller bestämmelser om vilka uppgifter fullmakten ska innehålla och vilka uppgifter som den behöriga representanten ska eller får utföra. Dessa krav bör lämnas till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om. Regeringens förslag: Om en importör eller en distributör i eget namn eller under eget varumärke släpper ut marin utrustning på marknaden eller placerar marin utrustning ombord på ett , övertar importören eller distributören tillverkarens skyldigheter enligt denna lag, föreskrifter meddelade med stöd av lagen och direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av direktivet. för en importör eller distributör som ändrar marin utrustning som redan släppts ut på marknaden på ett sådant sätt att överens- stämmelsen med de tillämpliga kraven kan påverkas. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Enligt promemorians lydelse ska importören eller distributören ha samma skyldigheter som tillverkaren. Remissinstanserna berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag: Artikel 14 innehåller bestämmelser om importörer och distributörer. I artikel 2 definieras importör som en fysisk eller juridisk person som är etablerad i unionen och tillhandahåller marin utrustning från ett tredjeland på unionsmarknaden. är en fysisk eller juridisk person i leveranskedjan, utöver tillverkaren eller importören, som tillhandahåller marin utrustning på marknaden. Med tillhandahållande på marknaden avses all tillförsel av marin utrust- ning på unionsmarknaden i samband med kommersiell verksamhet, antingen mot betalning eller kostnadsfritt. Enligt artikel 14.1 ska importörerna ange namn, registrerat firmanamn eller registrerat varumärke och kontaktadress på eller i anslutning till Enligt artikel 14.2 ska importörer och distributörer på motive- rad begäran ge behöriga myndigheter all information och dokumentation som behövs för att visa att produkten överensstämmer med kraven. fråga om dessa bestämmelser hänvisas till avsnitt 5.4.3 ovan. I artikel 14.3 anges vidare att importörer och distributörer ska anses vara tillverkare och ha samma skyldigheter som tillverkaren har enligt artikel 12 om de i eget namn eller under eget varumärke släpper ut marin utrustning på marknaden eller placerar marin utrustning ombord på ett , eller ändrar marin utrustning på ett sådant sätt att överens- stämmelsen med de tillämpliga kraven kan påverkas. om detta bör föras in i lagen. I fråga om bestämmelsens utformning har motsvarande artiklar i harmoniserade produktdirektiv på andra områden genomförts på så sätt att det i respektive lag angetts att importören eller se t.ex. 5 § (2011:579) om leksakers säkerhet, 22 § lagen (2016:96) om fritidsbåtar 2015/16:93). Regeringen är av uppfattningen att bestämmelsen i artikel 14.3 i direktivet om marin utrustning, som är likalydande med mot- svarande bestämmelser i de direktiv som genomförs genom nämnda lagar, bör genomföras på samma sätt. Paragrafen bör därför utformas så att det anges att importören eller distributören övertar tillverkarens skyl- digheter under de i paragrafen angivna förhållandena. Direktivets definitioner av importör, distributör och tillhandahållande på marknaden bör föras in i lagen, med de ändringar som följer av att 2015/16:158 direktivet kommer att införlivas i . Den föreslagna bestämmelsen hänvisar till utsläppande på marknaden. Enligt definitionen i artikel 2 avser detta första gången då marin utrustning görs tillgänglig på unionsmarknaden. Även direktivets definition av utsläppande på marknaden bör föras in i lagen med ovan nämnda ändring. Marknadskontroll och övrig tillsyn Regeringens förslag: Den eller de myndigheter som regeringen be- stämmer ska utöva marknadskontroll. I lagen ska det informeras om att det finns bestämmelser om mark- nadskontroll i artiklarna 15–29 i förordning (EG) nr 765/2008. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om marknadskontroll. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås inte någon upplysningsbestämmelse i lagen i fråga om reglerna om marknadskontroll i förordning (EG) nr 765/2008. Remissinstanserna berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag För att se till att produkter som omfattas av den fria rörligheten för varor inom unionen uppfyller föreskrivna harmoniserade krav har det i unionslagstiftningen införts bestämmelser om marknadskontroll. bestämmelserna om marknadskontroll finns i artiklarna 15–29 i förord- ning (EG) nr 765/2008. I artikel 2.17 i förordningen definieras begreppet marknadskontroll som den verksamhet som bedrivs och de åtgärder som vidtas av de offentliga myndigheterna för att se till att produkterna överensstämmer med de krav som fastställs i relevant harmoniserad gemenskapslagstiftning och inte hotar hälsan, säkerheten eller andra aspekter av skyddet av allmänintresset. Marknadskontroll syftar till att säkerställa säkerhet, hälsa och konsumentskydd och att motverka sned- vriden konkurrens mellan företag. Marknadskontroll innebär att ansvarig myndighet kontrollerar att produkter som finns på marknaden uppfyller gällande lagstiftning och att de är märkta och provade enligt regelverket. Ansvarig myndighet ska vidta åtgärder mot de ekonomiska aktörer vars produkter inte uppfyller de legala krav som ställs. Åtgärder som kan bli aktuella är till exempel försäljningsförbud, tillbakadragande av produkter från marknaden eller återkallande av produkter från slutanvändare. Marknadskontroll kan ske i form av planerade kontroller hos de eko- nomiska aktörerna eller som reaktioner på rapporterade olyckor, klago- mål från användare eller varningar från myndigheter i andra länder. Marknadskontrollmyndigheterna övervakar i första hand produkter efter det att de har släppts ut på marknaden. Enligt artikel 25.1 i direktivet om marin utrustning ska medlems- staterna genomföra marknadskontroll i enlighet med EU:s rambestäm- melser för marknadskontroll i förordning (EG) nr 765/2008. Enligt artikel 25.2 ska marknadskontrollen ta hänsyn till särdragen i sektorn för marin utrustning och särskilt till de ansvarsområden som åläggs flaggstatens myndigheter genom de internationella konventionerna. Därutöver innehåller artiklarna 25–29 i direktivet om marin utrustning vissa kompletterande bestämmelser med uppgifter för marknadskontrollmyndigheten. Även direktiv om marin utrustning innehåller krav på marknadskontroll. Någon marknadskontrollmyndighet för marin utrustning har dock inte tidigare formellt utsetts. Däremot ingår Transportstyrelsen i det s.k. marknadskontrollrådet, se bilagan till förordningen (2014:1039) om marknadskontroll av varor och annan närliggande tillsyn. I promemorian föreslås att Transportstyrelsen ska utses till marknadskontrollmyndighet. Ingen remissinstans har haft invändningar mot detta. Det förefaller därför lämpligt att Transportstyrelsen bör ha uppdraget att utöva marknadskontroll över marin utrustning. Detta kan regleras i förordning. Som nämnts ovan framgår det av artikel 25.1 att medlemsstaterna i fråga om marin utrustning ska genomföra marknadskontroll i enlighet med artiklarna 15–29 i förordning (EG) nr 765/2008. Artiklarna utgör för marknadskontroll och innehåller bl.a. uppgifter och befogenheter för marknadskontrollmyndigheten. Av artikel 15.2 och 15.5 i förordningen framgår att bestämmelserna i artiklarna 16–29 ska tilllämpas i den mån det inte finns andra bestämmelser i ämnet i gemenskapslagstiftningen. Förordningen är direkt tillämplig. Bestämmelsen i artikel 25.1 i direktivet om marin utrustning får mot denna bakgrund ses som en förtydligande upplysning. I likhet med vad som har skett i annan produktlagstiftning, se t.ex. 24 § lagen (2011:579) om leksakers säkerhet, bör det införas en upplysning om att bestämmelser om marknadskontroll finns i artiklarna 15–29 i förordning (EG) nr 765/2008. Artikel 19 i förordningen innehåller bestämmelser om åtgärder för marknadskontroll. Enligt artikel 19.1 ska marknadskontrollmyndigheterna göra lämpliga kontroller i tillräcklig omfattning genom dokumentkontroll och, där så är lämpligt, fysisk kontroll av ett ändamålsenligt urval. Myndigheterna har också befogenhet att kräva att en ekonomisk aktör tillhandahåller den dokumentation och information som behövs för marknadskontrollen, att kräva tillträde till de ekonomiska aktörernas lokaler, att ta nödvändiga provexemplar av produkter samt att förstöra produkter som utgör en allvarlig risk eller göra dem obrukbara. Utöver bestämmelserna i förordning (EG) nr 765/2008 finns det i artiklarna 25–29 i direktivet om marin utrustning vissa kompletterande bestämmelser i fråga om förfaranden för att hantera utrustning som utgör en risk och om åtgärder vid formell bristande överensstämmelse. Stora delar av de förfaranden som avses i artiklarna 25–29 bör kunna hanteras genom de procedurbestämmelser som följer av bestämmelserna i artiklarna 16–29 i förordning (EG) 765/2008. I viss mån kan artiklarna 25–29 i direktivet emellertid behöva genomföras i nationell rätt. Här kan särskilt nämnas artikel 25.3, av vilken framgår att marknadskontroll kan utövas 2015/16:158 oavsett om marin utrustning har placerats ombord på fartyg eller inte men att kontroller av utrustning som redan placerats ombord ska begränsas till sådana undersökningar som kan utföras som den berörda utrustningen förblir fullt fungerande ombord. Vidare anges det i artikel 25.4 att marknadskontrollmyndigheten vid stickprovskontroller, om det är rimligt och praktiskt möjligt, får begära att tillverkaren gör de nödvändiga stickproven tillgängliga eller på egen bekostnad ser till att stickproven finns tillgängliga på plats. I den utsträckning de särskilda bestämmelser om marknadskontroll som finns i direktivet behöver genomföras i nationell rätt bör detta ske i föreskrifter på lägre nivå än lag. Det bör således delegeras till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om marknadskontroll. Artiklarna 25–29 innebär vidare bl.a. att myndigheterna ska kunna vidta vissa åtgärder, bl.a. att tvinga de ekonomiska aktörerna att vidta vissa åtgärder eller förbjuda visst handlande. I fråga om genomförandet av sådana bestämmelser hänvisas till avsnitt 5.6.4. Regeringens förslag: Det ska i lagen upplysas om att regeringen bestämmer vilken eller vilka myndigheter som ska utöva övrig tillsyn. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om tillsynen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , Service och kommunikationsfacket anser att klassningssällskapen är bäst lämpade för att utföra de faktiska kontrollerna och tillsynen av den utrustningen.