prop · H303148 · 2016-04-19 00:00:00 — Eftersom informationsinhämtning enligt förordningen sker innan det finns ett ärende om verkställighet hos är det inte möjligt att tillämpa utsökningsbalkens bestämmelser direkt, vilket föreslår. Utredningen föreslår i stället att upplysningsskyldigheten ska regleras i den särskilda lagen med kompletterande bestämmelser till kvarstadsförordningen. Regeringen instämmer i utredningens förslag. framför önskemål om att bankens upplysningsskyldighet ska utökas till att även omfatta närmare uppgifter om gäldenärens bankkonto, bl.a. vilken typ av bankkonto det är som gäldenären har i banken. Av förordningen följer att informationsinhämtningen ska göras i syfte att identifiera banken och gäldenärens bankkonton (artikel 14.1 första stycket). Det framgår vidare att bankerna är skyldiga att uppge om gäldenären har ett bankkonto hos dem (artikel 14.5 a). Omfattningen av bankens upplysningsskyldighet är begränsad till vad som framgår av dessa bestämmelser i förordningen. Någon möjlighet att utöka bankens skyldighet utöver vad som framgår av förordningen finns inte. Det innebär att uppgifter om vad det är för typ av bankkonto, t.ex. om det är ett sparkonto eller ett lönekonto, inte omfattas av bankens upplysningsskyldighet. Upplysningsskyldigheten omfattar inte heller uppgift om det finns bankmedel eller hur mycket medel det finns på bankkontot. När det gäller informationsmyndighetens handläggning av en begäran om informationsinhämtning följer det av kvarstadsförordningen att en sådan begäran ska handläggas skyndsamt (artikel 14.5 d andra stycket). Vidare framgår att informationen så snart den har inhämtats ska översändas av informationsmyndigheten till den domstol som skickade över begäran (artikel 14.6). Går det inte att inhämta någon information ska informationsmyndigheten informera den domstol som har skickat över begäran om det (artikel 14.7). Av kvarstadsförordningen framgår inte i vilken omfattning efterfrågningar ska göras innan informationsmyndigheten kan återrapportera till domstolen att den inte har kunnat inhämta den begärda informationen. Av förordningen framgår dock att den metod som används för informationsinhämtning ska vara effektiv och ändamålsenlig utan att vara oproportionerligt kostsam eller tidskrävande (beaktandesats 20). Det är av naturliga skäl inte möjligt att ange när omfattningen av efterfrågningarna blir oproportionerlig i förhållande till förordningens krav. Den bedömningen får göras av informationsmyndigheten i varje enskilt fall. Ledning bör dock kunna hämtas från vad som gäller i fråga om omfattningen av de efterforskningar som görs i ett svenskt verkställighetsärende om kvarstad för fordran där bankmedel eftersöks. Exakt hur informationsmyndigheten ska göra för att inhämta informationen från bankerna framgår inte heller av förordningen. Enligt regeringens bedömning bör dock samma rutiner som använder sig av för att hämta in information från tredje man i utsökningssammanhang kunna användas för informationsinhämtning enligt förordningen. Något behov av att införa särskilda förfar- 2015/16:148 anderegler för informationsinhämtning enligt förordningen, vilket efterfrågar, föreligger därför inte. Utredningen föreslår att begäran om upplysningar från banken ska få förenas med vite och att ett nytt vite får föreläggas även om det första vitesföreläggandet ännu inte har fått laga kraft. Detta överensstämmer med vad som gäller för motsvarande upplysningsskyldighet enligt utsökningsbalken (2 kap. 15 § UB). Till skillnad från förordningen omfattar upplysningsskyldigheten enligt balken även andra än banker, t.ex. enskilda med en närmare relation till gäldenären som kan tänkas ha ett intresse av att förhala verkställighetsförfarandet. Behovet av tvångsmedel i utsökningssammanhang kan således anses vara större än enligt kvarstadsförordningen, som endast omfattar banker med en mer affärsmässig relation till gäldenären. Sanktionsskyldigheten i utsökningsbalken har dock motiverats med hänvisning till vikten av att sökandens rätt tillgodoses. Samma intresse gör sig också gällande för informationsinhämtning enligt förordningen. Införs det ingen sanktionsmöjlighet för upplysningsskyldigheten enligt förordningen innebär det en risk för att metoden i vissa fall blir helt verkningslös. En sådan ordning riskerar att strida mot förordningens syfte. Mot denna bakgrund är det därför motiverat att får möjlighet att förena en begäran om upplysningar med ett föreläggande om vite i enlighet med utredningens förslag. Det finns naturligtvis ingen skyldighet att förena en sådan begäran med ett föreläggande om vite. Om ett vitesföreläggande inte följs bör även, i likhet med vad som gäller i fråga om vite enligt utsökningsbalken, få förelägga om ett nytt vite innan det första föreläggandet om vite har fått laga kraft. Frågan om utdömande av ett vite enligt kvarstadsförordningen bör, i likhet med vad utredningen föreslår, prövas enligt de regler som gäller för ett motsvarande föreläggande enligt utsökningsbalken. Talan om utdömande av vite kommer därmed att föras av vid den tingsrätt som är behörig att pröva ett överklagande av beslut (se 2 kap. 15 § andra stycket UB). I övrigt finns det bestämmelser i lagen (1985:206) om viten för vitesföreläggandet, bl.a. att det ska delges banken (se 2 § fjärde stycket nämnd lag). Regeringens förslag: ska få ta ut avgifter av fordringsägaren i ärenden om inhämtande av bankkontoinformation. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: efterfrågar vilka åtgärder Krono- fogdemyndigheten kan vidta om fordringsägaren inte betalar avgiften för informationsinhämtning. Skälen för regeringens förslag: Kvarstadsförordningen innehåller ingen bestämmelse om avgift för inhämtning av information om gäldenärens bankuppgifter. Förordningen hindrar dock inte att medlemsstaterna inför myndighetsavgifter för informationsinhämtning (artikel 44). När det gäller avgiftens storlek ska den vara fastställd av en avgiftsskala eller med stöd av andra på förhand bestämda regler som på ett klart sätt anger avgiften. Om de finns en motsvarande nationell åtgärd får avgiften inte heller sättas högre än vad som gäller för en sådan åtgärd. I enlighet med vad som föreslås i avsnitt 6.2.1 ska utses till informationsmyndighet. Som informationsmyndighet kommer få till uppgift att inhämta information från banker om gäldenärens bankuppgifter innan det finns ett verkställbart avgörande. Det innebär att kommer att få en ny ärendetyp att handlägga. Även om det sannolikt kommer att handla om ett begränsat antal ärenden, kommer varje begäran att kräva ett visst arbete. I den verksamhet som bedriver tas som regel ut avgifter för att täcka kostnaderna för myndighetens arbete i olika ärenden, bl.a. för verkställighets- och utsökningsärenden (se 17 kap 1 § UB) men också för andra ärenden, t.ex. om dödande av förekommen handling och kallelse på okända borgenärer (se 17 § förordningen [1992:1094] om avgifter vid ). Detsamma bör enligt regeringens mening gälla även i ärenden om informationsinhämtning. Eftersom ett ärende om informationsinhämtning enligt förordningen inte omfattas av verksamhet enligt utsökningsbalken bör det tydliggöras i den nya lagen att en avgift får tas ut för dessa ärenden. Avgiften bör betalas av fordringsägaren som har begärt att information ska inhämtas. Avgiftens storlek bör framgå av förordning. efterfrågar vilka åtgärder kan vidta om avgiften inte betalas av fordringsägaren. Till skillnad från vad som gäller för verksamhet med t.ex. summarisk process och utsökning inleds inte ett ärende om informationsinhämtning enligt förordningen genom en ansökan. skyldighet att inhämta information om gäldenärens bankuppgifter följer direkt av kvarstadsförordningen. Skyldigheten är ovillkorad och informationsinhämtningen ska ske utan dröjsmål (artikel 14.3 d andra stycken). Mot denna bakgrund saknas enligt utredningens uppfattning, vilken regeringen delar, möjlighet att villkora handläggning av ett ärende om informationsinhämtning av att avgiften har betalats på motsvarande sätt som t.ex. gäller för ett utsökningsärende (jfr 17 kap. 2 § UB). handlägger dock ärenden som inte är villkorade av att avgiften betalas, t.ex. ärenden enligt lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer. Rutiner och åtgärder för att hantera obetalda avgifter i ärenden där inte handläggningen är villkorad av att avgiften är betald finns således redan hos . En avgift som inte betalats i ett ärende om informationsinhämtning får hanteras på motsvarande sätt som i ett sådant ärende. 2015/16:148 7 Regeringens förslag: ska vara ansvarig verkställande myndighet enligt kvarstadsförordningen. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens. Utredningen gör bedömningen att det inte är nödvändigt att reglera särskilt att är ansvarig verkställande myndighet enligt kvarstadsförordningen. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör frågan. Skälen för regeringens förslag: Förordningen utgår från att en bank kan vara ansvarig för verkställighet (se bl.a. artikel 24). Eftersom detta inte är förenligt med alla medlemsstaters rättsordningar, bl.a. , hänvisas i kapitel 3 i förordningen, förutom till banken, även till annan enhet som är ansvarig för att verkställa ett beslut om kvarstad i verkställighetsmedlemsstaten (se t.ex. artiklarna 24.4, 25.1 och 25.4). Begreppet annan enhet definieras inte i förordningen. Medlemsstaterna är dock skyldiga att underrätta kommissionen om vilken myndighet som är behörig att verkställa ett beslut om kvarstad enligt kapitel 3 i förordningen (artikel 50.1 f). Enligt regeringens uppfattning bör det, till skillnad mot vad utredningen anser, tydliggöras att det i är som är behörig verkställande myndighet enligt kvarstadsförordningen. Det tydliggör också att det i alltid är och inte en bank som är behörig att vidta alla verkställighetsåtgärder enligt kvarstadsförordningen. En sådan regel bör därför införas. Regeringens förslag: ska vara behörig myndighet enligt kvarstadsförordningen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör frågan. Skälen för regeringens förslag Enligt förordningen ska det finnas minst en särskilt utsedd behörig myndighet i varje medlemsstat (artiklarna 50.1 e och 4.14). Den behöriga myndigheten är ansvarig för flera uppgifter enligt förordningen, bl.a. att vidta de åtgärder som krävs för att ett kvarstadsbeslut som meddelats i en annan medlemsstat ska verkställas i den medlemsstat där myndigheten finns (artikel 23.5) och för förklaringen om att bankmedel har belagts med kvarstad (artikel 25.3). I den behöriga myndighetens uppgifter ingår också att hantera en ansökan från fordringsägaren om frigörande av bankmedel (artikel 27.2) och att vidta åtgärder med anledning av beslut som meddelas med stöd av förordningen om att kvarstaden upphävts (artikel 10.2) eller verkställigheten avbrutits (artikel 36.5 andra stycket). Har kvarstadsbeslutet meddelats av en domstol i en annan medlemsstat än den där gäldenären har hemvist, är den behöriga myndigheten dessutom ansvarig för att delge gäldenären kvarstadsbeslutet och förklaringen om att bankmedel har belagts med kvarstad (artikel 28.3). Ansvar för uppgifter som har samband med verkställigheten Alla uppgifter, förutom delgivning, som den behöriga myndigheten ansvarar för har samband med verkställigheten av kvarstadsbeslutet. Vissa av uppgifterna kräver dessutom att myndigheten ska kunna vidta direkta verkställighetsåtgärder, t.ex. avbryta eller ändra en verkställd kvarstad. I är ansvarig verkställande myndighet (1 kap. 3 § UB). kommer även vara ansvarig verkställande myndighet och enhet enligt förordningen, vilket redogörs för i avsnitt 7.1. Mot denna bakgrund framstår det enligt regeringens uppfattning både som mest ändamålsenligt och konsekvent att också blir ansvarig för de uppgifter som den behöriga myndigheten ska ha och som har samband med verkställigheten av ett beslut enligt förordningen. I likhet med vad utredningen föreslår bör således utses till behörig myndighet för dessa uppgifter. Ansvar för delgivning med en gäldenär som har hemvist i Om ett beslut om kvarstad har meddelats i en annan medlemsstat än den där beslutet ska verkställas ingår det också i den behöriga myndighetens uppgift att delge en gäldenär med hemvist i myndighetens medlemsstat beslutet om kvarstad och tillhörande handlingar (artikel 28.3 första stycket). Det finns inget som hindrar att flera behöriga myndigheter utses enligt förordningen (artiklarna 4.14 och 50.1 e). Utredningen överväger om i län skulle kunna komma i fråga att utses till behörig myndighet för delgivning enligt förordningen. i är centralmyndighet för internationellt delgivningssamarbete och mottagande organ vid delgivning i . I centralmyndighetens uppgift ingår bl.a. att hjälpa till med en utländsk begäran om delgivning i . Detta överensstämmer väl med det ansvar som den behöriga myndigheten ska ha enligt förordningen. i framstår således som i och för sig lämplig att utses till behörig myndighet för delgivning enligt förordningen. Det gäller särskilt de situationer där den enda kopplingen till är att gäldenären har hemvist här, dvs. när beslutet om kvarstad meddelas och verkställs i en annan medlemstat än . I en sådan situation blir den behöriga myndighetens uppgift endast att delge gäldenären handlingarna och att underrätta domstolen som har utfärdat beslutet om kvarstad eller fordringsägaren om resultatet av delgivningen (artikel 28.3). I de flesta fall kommer dock kopplingen till , utöver gäldenärens hemvist, även vara att beslutet om kvarstad ska verkställas här, dvs. bankmedlen som ska beläggas med kvarstad finns på ett bankkonto i . I dessa fall kommer att i enlighet med vad som föreslås i avsnitt 7.1 vara ansvarig verkställande myndighet och 2015/16:148 enhet enligt förordningen och även vara behörig att vidta de verk- ställande åtgärder som ingår i den behöriga myndighetens uppgifter, t.ex. att utfärda förklaringen om att bankmedel har belagts med kvarstad. Delgivningen med gäldenären har ett nära samband med utfärdandet av Det är utfärdandet av förklaringen som utlöser den före- skrivna tidsfristen för att inleda delgivningen (se artikel 28.3). ingen ska även skickas från den behöriga verkställande myndigheten till den behöriga myndigheten för delgivning (artikel 25.3). myndighet än skulle vara ansvarig för delgiv- ningen med gäldenären skulle detta medföra att det måste ske en överföring av förklaringen till den andra myndigheten innan delgiv- ningen kan inledas. Det saknas regler om en sådan överföring av förklaringen mellan olika behöriga myndigheter i kvarstadsförordningen. Om en sådan överföring ska kunna göras krävs därför att kompletterande bestämmelser införs. Regeringen anser dock att det, i likhet med vad utredningen konstaterar, kan ifrågasättas om det är lämpligt att införa ett sådant system. ordning riskerar att föra med sig tidsförluster, vilket inte kan anses ligga i linje med förordningens snäva tidsramar för delgivning som syftar till att ge gäldenären möjlighet att invända mot kvarstaden efter att I de fall är gäldenärens hemvist och verkställighetsmedlemsstat framstår det därför som mest effektivt och ändamålsenligt att ansvarar för delgivningen i egenskap av behörig myndighet. Förordningen medger i och för sig att behörigheten delas mellan olika En ordning med ett delat myndighetsansvar i fråga om del- givning riskerar dock att göra kvarstadsförfarandet mindre överskådligt, särskilt för utländska domstolar och fordringsägare som ska skicka hand- lingarna till de olika myndigheterna. Det innebär också att det finns risk för att handlingar skickas till fel myndighet och att delgivningen på grund av det drar ut , vilket är till nackdel för gäldenären och inte ligger i linje med syftet med förordningen. Dessutom riskerar en uppdel- ning av behörigheten att skapa en osäkerhet kring ansvarsfördelningen mellan de olika myndigheterna i , vilket också kan riskera att på- verka inom vilken tid gäldenären får information om kvarstaden. denna bakgrund framstår en uppdelning av ansvaret inte som en lämplig Det alternativ som återstår är att utse till be- hörig myndighet för all delgivning med en gäldenär med hemvist i Sve- rige, dvs. även i de fall där inte är verkställande medlemsstat. Det är inte ovanligt att delger handlingar inom ramen för sin befintliga verksamhet. nationella kvarstadsbeslut och beslut under verkställighetsprocessen Därtill kommer att kronofogdemyndigheten också är behörig myndighet för internationell delgivning i indrivningsfrågor, se bl.a. Kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 1189/2011 av den 18 om närmare föreskrifter för genomförandet av vissa be- stämmelser i rådets direktiv /24/EU om ömsesidigt bistånd för in- drivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder. dessa fall delger , på begäran av en annan stat, aktuella handlingar med en person i och återredovisar därefter resultat till den sökande staten. Detta överensstämmer i stort med det Prop. 2015/16:148 ansvar som också skulle ha enligt kvarstadsför- ordningen när inte är verkställande myndighet men gäldenären har hemvist här. En ordning där är ansvarig för all delgivning av en gäldenär med hemvist i innebär dessutom att det endast kommer finnas en behörig myndighet i . Det betyder att kvarstadsförfarandet blir mer enhetligt och lättare att överblicka för de som ska använda förordningen. Det har inte heller framkommit att det skulle innebära några praktiska problem med en sådan lösning. Med hänsyn till detta är det regeringens uppfattning att bör utses att vara behörig att delge ett kvarstadsbeslut som har meddelats i en annan medlemsstat och övriga handlingar som ska delges enligt förordningen med en gäldenär som har hemvist i i alla de fall som omfattas av förordningen. Hur delgivning ska ske regleras inte i kvarstadsförordningen. Förordningen hänvisar i stället till respektive medlemsstats nationella rätt. Be- stämmelser om delgivning finns bl.a. i delgivningslagen (2010:1932) och delgivningsförordningen (2011:154). Regeringens förslag: Ett beslut om kvarstad enligt kvarstadsförord- ningen ska verkställas enligt utsökningsbalken, om inte något annat följer av förordningen eller kompletteringslagen. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. ningen föreslår en snävare hänvisning till vilka regler i utsökningsbalken som ska gälla som komplement till förordningens bestämmelser. Remissinstanser: Ingen remissinstans berör frågan. Skälen för regeringens förslag: Kvarstadsförordningen bygger på att befintliga strukturer och metoder för verkställighet av nationella beslut om säkerhetsåtgärder ska användas vid verkställighet av ett beslut enligt förordningen (beaktandesats 23). I enlighet med detta föreskrivs också i förordningen att ett beslut om kvarstad ska verkställas enligt det förfar- ande som gäller för verkställighet av likvärdiga nationella beslut om säkerhetsåtgärder i den medlemsstat där verkställighet ska ske (artikel 23). Detta gäller dock endast om något annat inte följer av be- stämmelserna i förordningen. Ett kvarstadsbeslut enligt förordningen är att likställa med ett svenskt beslut om kvarstad för fordran. I svensk rätt regleras förfarandet för verkställighet av sådana beslut i utsökningsbalken, se 1 kap. 1 § UB med hänvisning till 16 kap. 13-16 §§ UB och i föreskrifter meddelade med stöd av balken, se 15 kap. 3 § utsökningsförordningen (1981:981), Verkställighet av kvarstad för fordran följer delvis vad som gäller för utmätning i allmänhet. Det finns dock skillnader. Exempelvis ska gäldenären i regel inte underrättas innan verkställighet av kvarstad för fordran sker. Verkställigheten är vidare begränsad till att egendomen säkerställs i stället för att avyttras. med vad som gäller för verkställighet av ett beslut om kvarstad enligt 2015/16:148 kvarstadsförordningen. Generellt skiljer sig således inte förutsättningarna för verkställighet av ett svenskt beslut om kvarstad från verkställighet av ett beslut om kvarstad enligt förordningen. Till skillnad från förordningen är dock utgångspunkten för verkställig- het av ett beslut om kvarstad för fordran enligt utsökningsbalken att dom- stolen inte anger vilken typ av egendom som ska bli föremål för kvarstad. I stället anges att egendom som tillhör gäldenären ska beläggas med kvarstad till så stort värde att ett visst angivet fordringsbelopp kan antas bli täckt vid utmätning, se propositionen med förslag till ny utsök- ningsbalk (prop. 1980/81:84 s. 228). Detta är dock bara en utgångspunkt. Undantagsvis förekommer det beslut om kvarstad för fordran i vilka domstolen angett viss egendom som kvarstaden ska avse. het av sådana beslut finns inga särskilda förfaranderegler utan de verk- ställs enligt de regler som används för ett beslut om kvarstad som endast avser ett belopp. Med hänsyn till detta och då det inte har framkommit att det finns några tillämpningsproblem knutna till gällande ordning bör där- för utsökningsbalkens bestämmelser kunna användas vid verkställighet När en svensk domstol har meddelat ett kvarstadsbeslut enligt förord- ningen som ska verkställas i följer det i och för sig av 15 kap. 10 § RB, som genom förslaget i avsnitt 6.1 blir tillämplig vid handläg- gning av en ansökan om kvarstad i , att det är utsökningsbalkens bestämmelser som gäller vid verkställighet av ett beslut om kvarstad. bestämmelser kommer dock inte att gälla som kom- plement till förordningens bestämmelser när ett kvarstadsbeslut som ska verkställas i har meddelats av en domstol i en annan medlems- I dessa fall är det således inte lika självklart att det är bestämmelser- na i utsökningsbalken som ska användas för verkställighetsförfarandet Genom en uttrycklig bestämmelse om att det är utsökningsbalken som ska tillämpas blir det dessutom tydligt att det är fordringsägaren som är ansvarig för att skicka över beslutet till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där beslutet ska verkställas när en svensk domstol har meddelat ett beslut om kvarstad (artikel 23.3 andra stycket). Det klargörs också att fordringsägaren ska inleda verk- ställighetsförfarandet enligt förordningen genom en ansökan om verk- ställighet hos när en svensk domstol har meddelat ett beslut om kvarstad som ska verkställas i (2 kap. 1 § Mot denna bakgrund anser regeringen, i likhet med utredningen, att det finns skäl att införa en särskild bestämmelse om att det är utsöknings- balkens bestämmelser som ska tillämpas vid verkställighet enligt För att tydliggöra att även andra bestämmelser i utsök- ningsbalken än 16 kap. 13-15 §§ med där angivna hänvisningar kan bli tillämpliga bör dock inte förslaget begränsas till vissa bestämmelser i utsökningsbalken, vilket utredningen föreslår. I vilken utsträckning bestämmelserna i utsökningsbalken kan komma att användas måste bedömas med hänsyn till i vilken utsträckning förord- ningen ger utrymme att använda kompletterande bestämmelser och när en fråga ska anses uttömmande reglerad där. I vissa frågor hänvisas uttryckligen till nationell rätt i verkställighetsmedlemsstaten. t.ex. för möjligheten att belägga bankmedel med kvarstad som finns på ett konto som flera personer har tillgång till, s.k. gemensamma konton (artikel 30). Det gäller också för vilka belopp som ska undantas från Prop. 2015/16:148 verkställighet, s.k. beneficium (artikel 31) och för hur ett kvarstadsbeslut ska rangordnas i förhållande till andra beslut om säkerhetsåtgärder mot samma gäldenär (artikel 32). Det gäller också i fråga om sådana rättigheter som tredje man kan ha (artikel 39). I andra fall regleras frågan uttömmande av förordningen. Det gäller t.ex. i fråga om att verkställigheten av ett kvarstadsbeslut är begränsad till det belopp som finns på bankkontot eller bankkontona för genomförandet av beslutet (artikel 24.6). Det gäller även i fråga om prioriteringsordningen mellan olika typer av bankkonton som är föremål för kvarstad (artikel 24.7).