prop · H303148 · 2016-04-19 00:00:00 — hetsmedlemsstaten (artikel 34.2). Av förordningen följer att en sådan ansökan ska prövas av behörig domstol i den staten. medger inte att någon annan myndighet än domstol utses som behörig i avseende, t.ex. . medlemsstaterna fritt att bestämma i vilken eller vilka domstolar en sådan ansökan ska prövas. I likhet med och anser regeringen att en ordning där olika myndigheter är behöriga att pröva olika invändningar mot verkställighet enligt förordningen är komplicerad. förordningen inte tillåter att någon annan myndighet än domstol prövar en invändning om ordre public mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut skulle det enda alternativet för svensk del vara att låta domstolen pröva alla invändningar mot verkställighet, vilket även En ansökan om rättsmedel mot verkställighet på den grunden att kvarstadsbeslutet strider mot grunderna för rättsordningen kan dock inte förväntas bli särskilt vanligt förekommande. det skälet låta domstol pröva alla invändningar mot verkställighet är inte Utredningen föreslår att prövningen av invändningar mot verkställ- igheten om att kvarstadsbeslutet strider mot grunderna i den svenska rättsordningen enligt förordningen ska göras av de domstolar som prövar överklaganden av beslut. Av 18 kap. 1 § UB och 17 kap. 1 § UF följer att ett överklagande av Kronofogdemyndighet- ens beslut ska ske till 24 tingsrätter. Behörig tingsrätt bestäms utifrån Med svaranden avses gäldenären (jfr 1 kap 7 § andra stycket UB). Saknar svaranden hemvist i är tingsrätt Det finns flera fördelar med utredningens förslag. förslaget omfattar har bl.a. erfarenhet av att pröva Kronofogdemyndig- hetens överklagade beslut om hinder mot verkställighet i olika internatio- nella instrument, t.ex. enligt EU:s underhållsförordning. De har också ut- setts att vara behöriga att pröva frågan om vägransgrunder enligt I-förordningen, se propositionen Nya regler för erkännande och 2015/16:148 verkställighet av utländska domar på civilrättens område (prop. 2013/14:219 s. 76). Även om prövningar enligt dessa instrument skiljer sig från prövning enligt kvarstadsförordningen så skapas genom förslaget ett sammanhållet system för prövning av verkställighetsärenden med internationell anknytning i domstol. Det skapar också ett bättre sammanhållet system i fråga om prövningen av invändningar om verkställighet enligt kvarstadsförordningen. Sammanfattningsvis innebär detta att en ansökan om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut bör prövas av . Om ansökan grundas på en invändning om att kvarstadsbeslutet uppenbart strider mot grunderna för den svenska rättsordningen bör dock rättsmedelsansökan prövas av den tingsrätt som prövar ett överklagande av beslut. Prövningen av en ansökan om rättsmedel Regeringens förslag: Vid handläggning i domstol av en ansökan om rättsmedel mot ett kvarstadsbeslut enligt kvarstadsförordningen ska bestämmelser om tvistemål tillämpas, om inte något annat följer av förordningen. Vid handläggningen hos av en ansökan om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut ska utsök- ningsbalken tillämpas, om inte något annat följer av förordningen. Vid handläggning i domstol av en ansökan om rättsmedel mot verk- ställigheten av ett kvarstadsbeslut enligt förordningen ska ärende- lagens bestämmelser tillämpas, om inte något annat följer av förord- Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. ningen föreslår att bestämmelser om tvistemål ska tillämpas vid handläggningen av en ansökan om rättsmedel mot verkstäl- ligheten av ett kvarstadsbeslut med en invändning om att kvarstadsbe- slutet strider mot grunderna i rättsordningen. att det ska regleras vad som gäller för överklagande av Kronofogde- myndighetens beslut om rättsmedel och för tingsrättens handläggning av ett överklagat sådant beslut. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör förslaget. Skälen för regeringens förslag: Förfarandet för prövningen av en an- sökan om rättsmedel enligt kvarstadsförordningen regleras i viss ut- sträckning av förordningen (artikel 36). Reglerna gäller både för ansök- ningar mot kvarstadsbeslutet och för ansökningar mot verkställigheten av Av förordningen följer att en ansökan om rättsmedel ska göras i ett särskilt ansökningsformulär. Ansökan får göras när som helst och ges in med vilket kommunikationsmedel som helst, även elek- troniskt om det är godkänt enligt förfarandereglerna i nationell rätt (artikel 36.1). När en ansökan har getts in ska motparten underrättas om den (artikel 36.2). Ett beslut över en ansökan om rättsmedel får inte med- delas innan båda parter har fått möjlighet att yttra sig i ärendet (artikel Detta gäller dock inte om ansökan rör en invändning om att verkställigheten av kvarstadsbeslutet ska begränsas på den grunden att vissa bankmedel ska undantas från kvarstad (artikel 34.1 a) eller om ansökan är en gemensam ansökan av både gäldenären och fordringsägaren (artikel 35.3). Beslut om att ett beslut om kvarstad ska upphävas eller ändras och beslut om att verkställigheten av ett beslut om kvarstad ska begränsas eller avbrytas kan verkställas (artikel 36.5). Om ansökan om rättsmedel mot ett beslut om kvarstad har gjorts i ursprungsmedlemsstaten, dvs. den medlemsstat som har meddelat beslutet om kvarstad, ska domstolen skicka beslutet om rättsmedel i ett standardformulär till den behöriga myndigheten i verkställighetsmedlemsstaten. Den behöriga myndigheten ska efter mottagandet se till att beslutet om rättsmedel verkställs. I förordningen anges även att både fordringsägaren och gäldenären får överklaga ett beslut i fråga om en ansökan om rättsmedel och att överklagandet ska göras i ett särskilt ansökningsformulär (artikel 37). Handläggningsreglerna för att pröva en ansökan om rättsmedel i förordningen är inte fullständiga, t.ex. saknas regler om rättens sammansättning. I vissa fall hänvisas dessutom uttryckligen till att nationell rätt ska tillämpas, t.ex. i fråga om sättet som en ansökan om rättsmedel kan ges in på. Ställning måste således tas till vilka svenska förfarandebestämmelser som ska komplettera förordningens handläggningsregler i detta avseende (jfr artikel 46). En ansökan om rättsmedel med invändningar mot kvarstadsbeslutet ska i enlighet med vad som föreslås i avsnitt 8.1 omprövas av den domstol som har meddelat kvarstadsbeslutet. För prövningen av en ansökan om kvarstad enligt förordningen föreslås i avsnitt 6.1 att bestämmelser i fråga om tvistemål ska gälla som kompletterande processlag. Med hänsyn till detta bör även omprövningen av ett kvarstadsbeslut ske i enlighet med de bestämmelserna. Vid handläggningen av en ansökan om rättsmedel mot ett kvarstadsbeslut bör således regler om tvistemål tillämpas, om inte annat följer av förordningen. En bestämmelse om detta bör tas in i lag. När det gäller en ansökan om rättsmedel med en invändning mot verkställigheten av ett beslut om kvarstad på den grunden att beslutet om kvarstad strider mot grunderna för rättsordningen i verkställighetsmedlemsstaten ska den i enlighet med vad som föreslås i avsnitt 8.2 prövas av tingsrätt, dvs. Tillämplig kompletterande processlag bör därför vara antingen eller ärendelagen. bygger på ett muntligt förfarande där bevisning åberopas. Förfarandet inleds med en ansökan om stämning och innefattar normalt såväl ett förberedelsesom huvudförhandlingsskede. Ärendelagen utgår däremot från ett skriftligt förfarande. En tillämpning av ärendelagen ger utrymme för ett i det enskilda fallet mindre formbundet förfarande som, till skillnad från vad som är fallet med , typiskt sett inte fokuserar på att utreda vad som hänt i förfluten tid. Den prövning som ska ske i de nu aktuella ärendena syftar till att utifrån ingivna handlingar pröva om ett beslut av en utländsk domstol har meddelats i strid med svensk rättsordning. Ärendena bör i de allra flesta fall kunna avgöras efter skriftlig handläggning. Mot denna bakgrund bör ärendelagen tillämpas vid domstolarnas handläggning av en ansökan om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut. En bestämmelse om detta bör tas in i lag. 2015/16:148 Även för handläggning av en ansökan om rättsmedel mot verkställighet behövs kompletterande förfarandebestämmelser eftersom förordningens bestämmelser inte är fullständiga, t.ex. saknas bestämmelser om hur en bristfällig ansökan ska hanteras. I vissa fall hänvisas dessutom uttryckligen till att nationell rätt ska tillämpas, t.ex. i fråga om sättet som en ansökan om rättsmedel kan ges in på. I förordningen regleras dessutom bara att parterna har rätt att överklaga ett beslut i fråga om en ansökan om rättsmedel och att ett sådant överklagande ska ges in på ett särskilt formulär. Vart ett överklagande ska ges in eller inom vilken tid det ska göras framgår inte. Vid verkställighet tillämpar utsökningsbalken. I balken finns förfarandebestämmelser som kan komma behöva användas av vid dess prövning av en ansökan om rättsmedel mot verkställighet enligt kvarstadsförordningen, t.ex. regler om hur en bristfällig ansökan ska hanteras (se 2 kap. 5 § UB). Det finns också bestämmelser om på vilket sätt en ansökan kan ges in (se 2 kap. 1 § UB). Dessutom finns det bestämmelser i 18 kap. UB om överklaganden av beslut, t.ex. om var ett överklagande ska ges in och inom vilken tid ett överklagande ska göras (se 18 kap. 1 § och 7 § UB). Mot denna bakgrund framstår det därför som lämpligt att låta utsökningsbalken gälla som kompletterande förfarandelag vid prövning av en ansökan om rättsmedel mot verkställighet enligt kvarstadsförordningen. En bestämmelse om detta bör tas in i lag. För överklagande av en domstols eller beslut om rättsmedel bör således , ärendelagen eller utsökningsbalken gälla. Någon särskild reglering, vilket utredningen föreslår, för överklagande av beslut om rättsmedel eller för tingsrättens handläggning av ett överklagat sådant beslut behövs inte. Gäldenärens rätt att ställa säkerhet Regeringens förslag: En ansökan av en gäldenär om att få ställa säkerhet för att avbryta verkställigheten av ett beslut om kvarstad ska Fordringsägaren ska ges tillfälle att yttra sig över ställd säkerhet innan den prövas av domstol. För beskaffenheten av andra säkerheter än kontanta medel som ställs till domstol gäller utsökningsbalkens bestämmelser om ställande Om ansökan avser en begäran om att bankmedlen ska frigöras, ska säkerhet i form av kontanta medel deponeras av gäldenären hos läns- Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. ningen förslår att reglerna för prövningen av en ansökan om rättsmedel enligt förordningen ska införas som kompletterande förfaranderegler för prövningen av ställd säkerhet. Utredningen föreslår vidare att det ska regleras särskilt vad som gäller för överklagande av Kronofogdemyndig- hetens beslut om säkerhet. Utredningens förslag i fråga om skyldighet att underrätta fordringsägaren om ställd säkerhet innebär dessutom en annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: Endast i yttrar sig i denna del och anför att de är positiva till förslaget om att säkerhet i form av kontanta medel som ska ställas till domstol deponeras hos . Skälen för regeringens förslag: Förutom möjligheten att ansöka om rättsmedel, som redogjorts för i avsnitt 8.1 och 8.2, har gäldenären möjlighet att ansöka om att få ställa säkerhet för att bankmedel som har belagts med kvarstad ska frigöras eller för att verkställigheten ska avbrytas (artikel 38). En ansökan om att bankmedlen ska frigöras ska prövas av den domstol som har meddelat beslutet om kvarstad (artikel 38.1 a). För en ansökan om att verkställigheten ska avbrytas gäller att den ska prövas av behörig domstol eller behörig verkställande myndighet i verkställighetsmedlemsstaten, beroende av vad medlemsstaten har beslutat om i sin nationella rätt (artikel 38.1 b). Det har således överlämnats åt respektive medlemsstat att fritt besluta om domstol eller annan myndighet ska vara behörig i detta avseende. Även i svensk rätt kan den mot vilken en säkerhetsåtgärd beviljats ställa säkerhet som ett alternativ till säkerhetsåtgärden (15 kap. 8 § RB). Säkerheten ställs till domstol som prövar om säkerheten tillgodoser ändamålet med säkerhetsåtgärden. Tillgodoses ändamålet ska domstolen genast häva beslutet om kvarstad. Att det i svensk rätt är domstol som är behörig att pröva en gäldenärs begäran att ställa säkerhet som ett alternativ till kvarstad hänger samman med de befogenheter som domstol har i fråga om att besluta om säkerhetsåtgärder (jfr NJA 1993 s. 356). Kan gäldenären ställa en godtagbar säkerhet kan detta påverka bedömningen av om det föreligger en risk för att fordringsägarens fordringsanspråk inte kommer att kunna verkställas (se 15 kap. 1 § RB). När det gäller prövningen av en ansökan om säkerhet för att avbryta verkställigheten enligt förordningen är den dock, till skillnad från den prövning som görs i svensk rätt, frikopplad från beslutet om kvarstad. Prövningen enligt förordningen tar endast sikte på verkställigheten av kvarstadsbeslutet. För att få till stånd en omprövning av förutsättningarna för kvarstadsbeslutet måste en ansökan enligt förordningens rättsmedelsförfarande göras och en sådan ansökan prövas av den behöriga domstolen i den medlemsstat där beslutet om kvarstad har meddelats (se avsnitt 8.1). Om domstol ges behörighet att pröva en ansökan om ställande av säkerhet för att avbryta verkställigheten enligt artikel 38.1. b innebär det att domstolen inte är behörig att ompröva kvarstadsbeslutet som sådant. Domstolen ska endast pröva om den av gäldenären ställda säkerheten är tillräcklig för att avbryta verkställigheten av beslutet om kvarstad. Detta gäller både om kvarstadsbeslutet har meddelats av svensk domstol eller om det har meddelats av en utländsk domstol. Domstolens bedömning kommer dessutom enbart att inverka på verkställighet som sker av ett beslut om kvarstad i . Regeringen anser, i likhet med utredningen, att en sådan ordning inte är ändamålsenlig. Frågan är om det är mer lämpligt att låta pröva ansökningar om säkerhet för att avbryta verkställighet enligt 2015/16:148 förordningen. I svensk rätt saknas bestämmelser som medger Krono- fogdemyndigheten att vägra sökt verkställighet av ett beslut om kvarstad för fordran eller häva sådan verkställighet på den grunden att gäldenären ställer säkerhet för sökandens fordringsanspråk. hänger detta samman med de befogenheter som domstol har enligt svensk rätt att besluta om säkerhetsåtgärder. saknar dock den prövning som ska göras enligt artikel 38.1 b direkt mot- svarighet i svensk rätt. Något principiellt skäl mot att lägga behörigheten på för de fall som ska prövas enligt förordning- en finns därför inte. En ordning där utses att vara behörig att pröva dessa ansökningar skulle dessutom innebära att så gott som samtliga frågor som rör verkställigheten av ett beslut om kvarstad kommer att hanteras av en och samma myndighet i . prövar och hanterar dessutom säkerheter inom ramen för sin verksamhet (se t.ex. 3 kap. 6 § och 13 kap. 14 § UB). Mot denna bakgrund framstår det som mest ändamålsenligt att utse som behörig att pröva ansökningar för att av- En ansökan om ställande av säkerhet till domstol för att frigöra bankmedel kan enligt förordningen avse säkerhet i form av kontanta medel (artikel 38.1 a). I praktiken innebär detta att likvida medel byts mot andra likvida medel. Detta kan inte antas bli särskilt vanligt Om gäldenären ändå väljer att ställa kontanta medel som säkerhet i stället för kvarstad på sina bankmedel inställer sig frågan hur dessa medel ska hanteras av domstolen. Det finns t.ex. ingen möjlighet att sätta in dem på ett särskilt konto eller lägga dem i ett kassaskåp för Till skillnad från vad som gäller för säkerheter som ställs hos saknas bestämmelser om förvar av egendom som ges in till domstol. Det bör därför övervägas om kontanta medel som ställs som säkerhet till domstol bör lämnas till någon annan myndighet än Utredningen föreslår att kontanta medel som gäldenären ställer som säkerhet hos domstolen enligt artikel 38.2 i kvarstadsförordningen ska deponeras av gäldenären hos . Regeringen kan konstatera att har de rutiner och den erfarenhet som krävs eftersom de tar emot säkerheter som har beslutats av domstol, se t.ex. 21 kap. 5 § (1998:808). Mot denna bakgrund framstår utred- ningens förslag som en lämplig lösning. Det bör således införas en kom- pletterande lagbestämmelse om att kontanta medel som en gäldenär vill ställa som säkerhet till domstol enligt förordningen ska deponeras hos en Enligt kvarstadsförordningen kan gäldenären även ställa annan säker- het än kontanta medel om säkerheten är godtagbar enligt nationell rätt i den medlemsstat där ansökan görs (artikel 38.1 a och b). saknas uttryckliga bestämmelser om vilken typ av säkerhet som bör god- tas när en gäldenär ställer säkerhet som ett alternativ till en säkerhetsåt- Av motiven till bestämmelsen i 15 kap. 8 § RB, som reglerar gäld- enärens ställande av säkerhet, följer dock att vägledning bör hämtas från vad som gäller i fråga om den säkerhet sökanden som huvudregel ska ställa för att få en säkerhetsåtgärd beviljad (prop. 1980/81:84 s. 236). Sökandens ställande av säkerhet regleras i 15 kap. 6 § andra stycket RB. Av den bestämmelsen följer att 2 kap. 25 § UB gäller för beskaffenheten på den säkerhet sökanden ska ställa. Av 2 kap. 25 § UB följer att säkerhet som ställs enligt balken ska bestå av pant, borgen eller företagshypotek. Enligt regeringens uppfattning bör de typer av säkerheter som godtas enligt svensk rätt när gäldenären ställer säkerhet även godtas enligt kvarstadsförordningen. De säkerheter som godtas i svensk rätt överensstämmer också väl med de andra typer av säkerheter än kontanta medel som ges exempel på i skälen till kvarstadsförordningen (se beaktandesats 35). I likhet med utredningen anser regeringen att det i lag bör tydliggöras att det endast är de säkerheter som framgår av utsökningsbalken, förutom kontanta medel, som bör godtas i enligt förordningen. I kvarstadsförordningen föreskrivs att fordringsägaren ska underrättas om säkerhet som ställs av gäldenären i enlighet med vad som följer av nationell rätt (artikel 38.2). I svensk rätt finns ingen uttrycklig bestämmelse om att fordringsägaren ska underrättas när gäldenären ställer säkerhet till domstol. Av motiven till bestämmelsen i 15 kap. 8 § RB, om en gäldenärs möjlighet att ställa säkerhet, framgår dock att domstolens skyldighet att pröva säkerheten inträder om fordringsägaren inte har godkänt den (prop. 1980/81:84 s. 236). För att kunna godkänna ställd säkerhet krävs att fordringsägaren först har fått tillfälle att yttra sig över den. Enligt regeringens uppfattning bör motsvarande gälla i fråga om underrättelse till fordringsägaren enligt förordningen. Det bör därför införas en kompletterande bestämmelse som anger att fordringsägaren ska ges tillfälle att yttra sig över ställd säkerhet innan den prövas av domstolen. Någon motsvarande reglering är inte nödvändig när säkerhet ställs till . I sådana fall kommer bestämmelsen i utsökningsbalken om att inte behöver pröva säkerheten om den godkänts av fordringsägaren att vara tillämplig. Utöver att fordringsägaren ska underrättas om ställd säkerhet enligt nationell rätt och en hänvisning till artiklarna 23 och 24, som reglerar förfarandet för verkställigheten av ett beslut om att bankmedel ska frigöras, saknas särskilda bestämmelser i förordningen för prövningen av ställd säkerhet enligt artikel 38. Utredningen har föreslagit att reglerna för prövningen av en ansökan om rättsmedel enligt förordningen ska införas som kompletterande förfaranderegler för prövningen av ställd säkerhet. När det gäller domstolens prövning av ställd säkerhet kommer den dock att ske inom ramen för prövningen av ansökan om kvarstad. Detta innebär att bestämmelser om tvistemål blir tillämpliga enligt kompletteringslagen, om något annat inte följer av kvarstadsförordningen (se avsnitt 6.1). På motsvarande sätt kommer prövning av ställd säkerhet att ske inom ramen för verkställighetsförfarandet. Det innebär att utsökningsbalkens bestämmelser blir tillämpliga enligt kompletteringslagen, om inte något annat följer av förordningen (se avsnitt 7.3). Som konstaterats innebär det bl.a. att fordringsägaren bör ges möjlighet att godkänna ställd säkerhet genom att yttra sig över säkerheten innan prövar den (se 2 kap. 25 § första stycket UB). Mot denna bakgrund anser regeringen, till skillnad mot utredningen, att det inte finns något behov av 2015/16:148 kompletterande lagstiftning när det gäller förfarandet för prövningen av ställd säkerhet. För överklagande av domstolens beslut om frigörande av bankmedel eller beslut om avbrytande av verkställigheten kommer således respektive utsökningsbalken att gälla. Någon särskild reglering, vilket utredningen föreslår, för överklagande av beslut i fråga om säkerhet behövs inte. Regeringens bedömning: Det behöver inte införas kompletterande bestämmelser till kvarstadsförordningens regler om fordringsägarens Gällande bestämmelser om skadestånd i fråga om ansvarsgrunder, ansvarstyper och regler om bevisbörda i svensk rätt får tillämpas vid prövningen av en talan om skadestånd enligt kvarstadsförordningen, om inte något annat följer av förordningen. Utredningens bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen gör bedömningen att skadeståndsfrågor som utgångspunkt bör bedömas enligt kvarstadsförordningens ansvarsgrunder, ansvarstyper och regler om bevisbörda och att möjligheten att tillämpa eller införa av- vikande nationella bestämmelser i dessa avseenden inte bör få användas. Remissinstanserna: efterlyser ett klargör- ande av om den i svensk rätt gällande ansvarsgrunden strikt ansvar för ett felaktigt beslut om kvarstad får åberopas i en skadeståndstalan som rör ett kvarstadsbeslut enligt förordningen. anser att utrymmet som kvarstadsförordningen ger medlemsstaterna att använda nationella bestämmelser som rör skade- stånd, t.ex. strikt ansvar för säkerhetsåtgärder, bör få användas som ett komplement till förordningens bestämmelser. håller att den ordning som väljs inte bör göra det mer förmånligt att an- söka om kvarstad enligt förordningen än enligt nationell rätt. Skälen för regeringens bedömning: I kvarstadsförordningen finns bestämmelser om fordringsägarens skadeståndsansvar mot gäldenären (artikel 13). Enligt förordningen är fordringsägaren ansvarig för skada som ett beslut om kvarstad orsakar gäldenären på grund av ett fel som fordringsägaren har begått (artikel 13.1). Det föreskrivs vidare att det är gäldenären som har bevisbördan. När det gäller frågan om ett fel har begåtts finns i förordningen ett presumtionsansvar för fordringsägaren för vissa särskilt angivna fall, bl.a. när en rättslig prövning av fordringsanspråket inte har inletts inom föreskriven tid eller när ett överskjutande belopp som har belagts med kvarstad inte har frigjorts (artikel 13.2). I dessa fall är fordringsägaren skyldig att ersätta skada om han eller hon inte kan bevisa att ett fel inte har begåtts. Förordningens reglering av fordringsägarens skadeståndsansvar är inte Det är en minimireglering som syftar till att säkerställa att det finns ett minsta godtagbart skydd för gäldenärer i alla medlemsstater. förordningen kan en medlemsstat behålla eller införa andra ansvarsgrunder, typer av ansvar eller regler om bevisbörda i sin nation- ella rätt (artikel 13.3). Det gäller även möjligheten att behålla eller införa strikt ansvar som grund (beaktandesats 19). Förordningen tillåter även att andra aspekter som avser fordringsägarens ansvar mot gäldenären än de som regleras i förordningen regleras i nationell rätt (artikel 13.3). Förordningen inskränker således inte medlemsstaternas möjlighet att behålla eller införa andra bestämmelser i dessa avseenden. Enligt svensk rätt har en svarande rätt till ersättning för skada som uppstår till följd av ett beslut om säkerhetsåtgärd, bl.a. kvarstad (15 kap. 6 § första stycket RB och 3 kap. 22 § tredje stycket UB). Sökandens ansvar för skada är strikt, dvs.