prop · H303115 · 2016-03-15 00:00:00 — På motsvarande sätt har domstolen accepterat att kravet på enhällighet enligt artikel 308 EG, numera artikel 352 i EUF-fördraget, kan kombineras med andra bestämmelser i fördragen med andra röstningsregler när så behövs vid valet av rättslig grund för en rättsakt då den nödvändiga behörigheten inte fullt ut omfattats av särskilda bestämmelser i fördragen. Eftersom artikel 308 EG och artikel 352 i EUF-fördraget reglerar utövandet av befogenheter för vilka det saknas särskilda bestämmelser i fördragen synes någon konflikt inte uppkomma i förhållande till de förfarandekrav som föreskrivs i fördragen för utövande av där fastlagda befogenheter. Inte heller strider förfarandet mot fördragens syften eller principen om lojalt samarbete enligt artikel 13.2 i . Beslutet är en intern unionsåtgärd och torde redan av den anledningen inte kunna leda till effekter i fråga om otydlighet i unionens personlighet och representation utåt som kommissionen befarar. Beslutet ger tydligt besked om dels enigheten mellan unionen och dess medlemsstater om ingående och provisorisk tillämpning av de aktuella avtalen, dels att det är rådets ordförande eller den han eller hon utser som ska underteckna avtalen. Genom beslutet tydliggörs således hur unionen företräds utåt i detta fall. dom : Domstolen biföll talan utifrån kommissionens första och andra grund och ogiltigförklarade beslut /708/EU. Domstolen förordnade att verkningarna av beslutet ska bestå till dess att det, inom en skälig frist från domen, har trätt i kraft ett nytt beslut som ska antas av Europeiska unionens råd på grundval av artikel 218.5 och 218.8 i EUF-fördraget. C-146/13 (UDEUD2013/253) mot och Europeiska unionens råd yrkade att domstolen skulle ogiltigförklara förordning (EU) nr 1257/2012 om genomförande av ett fördjupat samarbete för att skapa ett enhetligt patentskydd. anförde sju grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avsåg åsidosättande av rättsstatens värderingar genom att den omtvistade förordningen grundar sig på ett bevis utfärdat av Europeiska patentverket, vars rättsakter inte är underkastade domstolskontroll. Den andra grunden avsåg att artikel 118 i EUF- fördraget inte var korrekt rättslig grund för att anta den angripna förordningen och att förordningen därför ska anses vara en nullitet. Den tredje grunden avsåg maktmissbruk genom fördjupat samarbete för andra syften än de som föreskrivs i fördragen. Den fjärde grunden avsåg åsidosättande av artikel 291.2 i EUF-fördraget eller, alternativt, åsidosättande av rättspraxis efter domen i målet C-9/56 Meroni vid upprättandet av systemet med årsavgifter och fastställandet av årsavgifternas fördelning. Den femte grunden avsåg åsidosättande av rättspraxis efter domen i målet Meroni, genom att vissa administrativa uppgifter avseende europeiska patent med enhetlig verkan delegerats till Europeiska patentverket. De sjätte och sjunde grunderna avsåg åsidosättande av principerna om autonomi och enhetlighet vid tillämpningen av unionsrätten, i samband med ordningen för den omtvistade förordningens ikraftträdande. intervenerade till stöd för anslöt sig till deras talan. rådet inte åsidosatt rättsstatens värderingar genom att ha antagit en förordning som grundar sig på ett bevis utfärdat av Europeiska patentverket, att valet av rättslig grund för den omtvistade förordningen är korrekt, att och rådet inte missbrukat sina befogenheter, att vare sig artikel 291.2 i EUF-fördraget eller rättspraxis efter domen i målet Meroni åsidosatts samt att inte heller principerna om autonomi och enhetlighet vid tillämpningen av unionsrätten åsidosatts. dom : Domstolen ansåg att ingen av sju anförda grunder kunde leda till bifall för talan och ogillade C-147/13 (UDEUD2013/254) mot Europeiska yrkade att domstolen skulle ogiltigförklara förordning (EU) nr 1260/2012 om genomförande av ett fördjupat samarbete för att skapa ett anförde fem grunder till stöd för sin avsåg åsidosättande av icke- diskrimineringsprincipen vid införande av en ordning som är till nackdel för personer vars språk är engelska, franska eller tyska, eftersom ordningen är oproportionerlig i förhållande till det eftersträvade målet. Den andra grunden avsåg åsidosättande av rättspraxis efter domen i målet C-9/56 Meroni, genom att administrationen av ersättningssystemet och offentliggörandet av översättningar delegerats till Europeiska patentverket. Den tredje grunden avsåg avsaknad av rättslig grund för artikel 4, såtillvida som den bestämmelsen reglerar översättning i händelse av tvist, vilket inte direkt berör språkanvändningen enligt artikel 118 andra stycket i EUF-fördraget. Den fjärde grunden avsåg åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen. Den femte och sista grunden avsåg åsidosättande av principen om autonomi, genom att tillämpningen av förordningen gjorts avhängig ikraftträdandet av avtalet om en enhetlig patentdomstol. intervenerade till stöd för rådet och anslöt sig till dess talan. anförde att varken icke-diskrimineringsprincipen eller rättspraxis efter domen i målet Meroni åsidosatts, att den angivna rättsliga grunden för den omtvistade förordningen är korrekt samt att varken rättssäkerhetsprincipen eller principen om autonomi vid tillämpningen av unionsrätten åsidosatts. dom : Domstolen ansåg att ingen av fem anförda grunder kunde leda till bifall för talan och ogillade således denna. C-409/13 (UDEUD2013/371) Europeiska unionens råd mot Europeiska kommissionen Rådet yrkade att domstolen skulle ogiltigförklara kommissionens beslut genom vilket kommissionen drog tillbaka sitt förslag till och rådets förordning om allmänna bestämmelser för makrofinansiellt stöd till tredjeländer. Till stöd för sin talan gjorde rådet bl.a. gällande att kommissionen hade åsidosatt principen om tilldelade befogenheter och lojalt samarbete i artikel 13.2 i . intervenerade till stöd för rådet och anslöt sig till deras talan. Respekten för principen om tilldelade befogenheter och den institutionella jämvikten kräver i princip att så länge rådets och förslag till ändringar omfattas av tillämpningsområdet för kommissionens ursprungliga förslag ska lagstiftningsprocessen kunna få fullbordas. Endast under alldeles exceptionella omständigheter kan det komma ifråga att kommissionen själv och i strid med de lagstiftande organens ståndpunkt skulle kunna bestämma att lagstiftningsprocessen avbryts genom att dra tillbaka sitt förslag. Sådana exceptionella omständigheter har inte förelegat i detta fall. Genom att dra tillbaka sitt förslag till förordning trots att rådets och förslag till ändringar legat inom ramen för tillämpningsområdet för kommissionens ursprungliga förslag, har kommissionen därför agerat i strid med principen om tilldelade befogenheter enligt artikel 13.2 i . Dessutom har kommissionen, i samband med tillbakadragandet av förslaget, underlåtit att uppfylla sina skyldigheter till samråd och information som samarbetsprincipen i artikel 13.2 i kräver. dom : Rådets talan ogillades. Domstolen fann att kommissionen hade haft fog för att bedöma att den ändring som och rådet övervägde beträffande artikel 7 i förslaget till ramförordning var ägnad att förvanska förslaget på ett sätt som skulle hindra uppnåendet av de mål som kommissionen eftersträvade med nämnda förslag. Kommissionens beslut att, mot bakgrund av sådana överväganden, återkalla förslaget till ramförordning hade följaktligen varken åsidosatt principen om tilldelade befogenheter eller principen om institutionell jämvikt, vilka stadfästs i artikel 13.2 i . Varken den omständigheten att kommissionen inte använt sig av möjligheten enligt artiklarna 3.2 och 11.1 i rådets arbetsordning att begära att rådet företar en omröstning om förslaget eller den omständigheten att det angripna beslutet antogs som och rådet, enligt vad som påståtts, stod i begrepp att formalisera sin överenskommelse angående nämnda förslag kunde anses innebära att kommissionen skulle ha åsidosatt principen om lojalt samarbete. C-425/13 (UDEUD2013/348) Europeiska kommissionen mot Europeiska unionens råd Kommissionen yrkade att domstolen, helt eller delvis, skulle ogiltigförklara ett beslut från rådet om att bemyndiga kommissionen att inleda förhandlingar om sammankoppling av EU:s system för handel med utsläppsrätter med ett system för handel med utsläppsrätter i . Grunden för kommissionens talan var dels att de förhandlingsdirektiv som rådet hade beslutat om innehöll processuella föreskrifter, dels att rådet hade gett både sig självt och den särskilda kommittén, som enligt rådets beslut skulle fastställa förhandlingspositioner, vidare befogenheter än vad fördragen medger. Kommissionen ansåg att rådet därigenom i strid med fördragen hade skapat nya befogenheter för rådet och nya skyldigheter för kommissionen. intervenerade till stöd för rådet, anslöt sig i allt väsentligt till rådets grunder och anförde följande. Rådets beslut att föra in processuella föreskrifter i förhandlingsdirektiven är förenligt med den rollfördelning mellan EU:s institutioner som gäller enligt fördragen och är närmast att betrakta som ett uttryck för att principen om lojalt samarbete ska respekteras under förhandlingsarbetet. När det gäller föreskriften om att unionens förhandlingspositioner ska fastställas inom rådet eller inom den särskilda kommittén har rådet varken givit sig självt eller den särskilda kommittén några befogenheter som går utöver vad som följer av artikel 13.2 i och artikel 218 i EUF-fördraget. Förhandlingsdirektiven står inte heller på något annat sätt i strid med den rollfördelning som gäller mellan EU:s institutioner enligt fördragen. dom : Domstolen slog fast att rådet i förhandlingsdirektiv till kommissionen enligt artikel 218.4 i EUF- fördraget får föreskriva formerna för hur den särskilda kommittén ska hållas underrättad av kommissionen under förhandlingarnas gång och ogillade kommissionens talan i denna del. Däremot fann domstolen att rådet hade brutit mot artikel 218.4 i EUF-fördraget och principen om institutionell jämvikt genom att i förhandlingsdirektiven föreskriva att EU:s förhandlingspositioner skulle fastställas i den särskilda kommittén. I denna del bifölls alltså kommissionens talan och de aktuella förhandlingsdirektiven ogiltigförklarades i vissa delar. C-114/14 (UDEUD2014/94) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 132.1 a och 135.1 h i direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet) genom att inte undanta posttjänster som tillhandahålls av det offentliga postväsendet och därmed förenade varuleveranser från mervärdesskatteplikt samt genom att inte undanta tillhandahållandet till det nominella värdet av frimärken giltiga för posttjänster inom landet från mervärdesskatteplikt. Till stöd för sin talan anförde kommissionen följande. har ålagts att tillhandahålla samhällsomfattande posttjänster i . Artikel 132.1 a i mervärdesskattedirektivet ska tolkas på så sätt att tjänster som tillhandahålls av ”den som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster”, i enlighet med sina rättsliga skyldigheter enligt artiklarna 3–6 i direktiv /67/EG om gemensamma regler för utvecklingen av gemenskapens inre marknad för posttjänster och för förbättring av kvaliteten på tjänsterna (postdirektivet), omfattas av begreppet ”tjänster som tillhandahålls av det offentliga postväsendet”. Undantaget i artikel 132.1 a i mervärdesskattedirektivet, enligt vilket medlemsstaterna ska undanta tjänster som tillhandahålls av det offentliga postväsendet från mervärdesskatteplikt, är därmed tillämpligt på den del av Posten AB:s verksamhet som består i tillhandahållande av samhällsomfattande posttjänster. Regeringen vitsordar att det i svensk lagstiftning inte finns några undantag från skattskyldighet vad gäller mervärdesskatt för nu aktuella posttjänster, men bestrider att det skulle strida mot mervärdesskattedirektivet. Postmarknaden i öppnades för konkurrens 1993. har det inte funnits något offentligt postväsende i och därmed ingen skyldighet för att undanta posttjänster från skatteplikt. Att tillämpa ett undantag för posttjänster som tillhandhålls av en aktör, men inte av andra aktörer som tillhandahåller samma tjänster skulle snedvrida konkurrensen och stå i strid med såväl mervärdesskattedirektivet som andra unionsrättsliga bestämmelser, i synnerhet postdirektivet och fördragets bestämmelser på konkurrensrättens område. dom : Domstolen fann att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 132.1 a respektive artikel 135.1 h i mervärdesskattedirektivet, genom att från mervärdesskatteplikt inte undanta tjänster och därmed förenade varuleveranser som tillhandahålls av det offentliga postväsendet, med undantag för persontransporter och telekommunikationstjänster, och tillhandahållandet till det nominella värdet av frimärken giltiga som betalningsmedel för sådana posttjänster inom landets territorium. T-496/11 (UDEUD2013/41) mot yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara Europeiska ”Eurosystem Oversight Policy Framework” från , i den del som föreskriver en lokaliseringspolitik som ska tillämpas på clearingsystem för centrala motparter (CCP) i medlemsstater som inte är euroländer (se även mål T-45/12 och T- 93/13). intervenerade till stöd för och anförde följande. Lokaliseringspolicyn så som den kommer till uttryck i nämnda Policy Framework innebär att CCP:er som bedriver clearing i euro överstigande vissa tröskelvärden ska vara lokaliserade i eurozonen. Enligt regeringen är lokaliseringspolicyn inte förenlig med unionsrätten. Detta eftersom den, precis som den brittiska regeringen utförligt har förklarat, uttryckligen strider mot artikel 17.6 i förordning (EU) nr 648/2012 om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister () och även mot vissa grundläggande bestämmelser i fördraget, bl.a. bestämmelserna om etableringsfrihet och den fria rörligheten för tjänster och/eller kapital. Under alla förhållanden är lokaliseringskravet inte proportionerligt i förhållande till dess angivna syfte. Tribunalens dom : Eurosystem Oversight Policy Framework ogiltigförklarades i den del CCP:er som agerar i samband med clearing av finansiella värdepapper åläggs ett krav på att vara lokaliserade i en medlemsstat som ingår i Eurosystemet. T-45/12 (UDEUD2013/42) mot yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara Europeiska ”Statements of Standards” från , i den del som fastställer en etableringspolitik som ska tillämpas på centrala motparters (CCP:er) clearingsystem (se även mål T- 496/11 och T-93/13). intervenerade till stöd för och anförde följande. Regeringens inställning i detta mål är densamma som i mål T- 496/11. Vidare framhåller regeringen att det förhållandet att vissa CCP:er utesluts som tjänsteleverantörer p.g.a. lokalisering leder till en fragmenterad marknad vilket i sin tur leder till sämre effektivitet och högre risker. återkallade sin talan . Tribunalen skrev därför av målet . T-188/12 (UDEUD2012/253) Breyer mot Europeiska kommissionen Breyer yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara kommissionens beslut att inte ge honom tillgång till inlagor i mål C-189/09 vilka överlämnats till kommissionen av . Som grund för talan anfördes att kommissionen felaktigt tillämpat artikel 2.3 i förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen). Tvärt emot vad kommissionen påstår omfattas en medlemsstats (här ) inlagor till domstolen, vilka kommissionen fått kopior av i egenskap av part i målet, av tillämpningsområdet för öppenhetsförordningen. Kommissionen bestred Breyers talan och gjorde gällande att de aktuella handlingarna inte omfattas av tillämpningsområdet för öppenhetsförordningen. Artikel 15.3 fjärde stycket i EUF-fördraget anger att domstolen endast ska omfattas av skyldigheten att ge tillgång till handlingar när den utövar sina administrativa funktioner. Eftersom de handlingar som finns hos kommissionen endast utgör kopior av handlingar, vars original finns hos domstolen och som härrör från en medlemsstat, omfattas inte handlingarna hos kommissionen av öppenhetsförordningens tillämpningsområde. Detta då originalhandlingarna hos domstolen inte omfattas av öppenhetsförordningen och artikel 15.3 fjärde stycket i EUF- fördraget annars skulle vara utan verkan. intervenerade till stöd för Breyer och anförde följande. Kommissionen har vid sin tolkning av öppenhetsförordningen i ljuset av artikel 15 i EUF-fördraget felaktigt kommit till slutsatsen att öppenhetsförordningen inte är tillämplig. Det är i och för sig riktigt att domstolen enligt artikel 15.3 fjärde stycket i EUF-fördraget endast omfattas av skyldigheten att ge tillgång till handlingar när den utövar sina administrativa funktioner. Detta betyder att om en begäran om tillgång till handlingar som rör domstolens dömande verksamhet skulle ställas till domstolen skulle öppenhetsförordningen inte vara tillämplig. Den nu aktuella situationen är emellertid helt annorlunda då sökandens begäran avser handlingar som kommissionen mottagit från domstolen i egenskap av part i ett mål vid denna. Eftersom handlingarna finns hos kommissionen och har ett klart samband med åtgärder som omfattas av kommissionens ansvarsområde omfattas de enligt artikel 2.3 i öppenhetsförordningen av förordningens tillämpningsområde. Tribunalens dom : Tribunalen biföll Breyers talan. Tribunalen konstaterade att de i målet omtvistade inlagorna utgör handlingar som finns hos en institution i den mening som avses i artikel 2.3 i förening med artikel 3 a i öppenhetsförordningen. Härav följer alltså att inlagorna omfattas av förordningens tillämpningsområde. Vidare kom tribunalen till slutsatsen att artikel 15.3 fjärde stycket i EUF-fördraget inte utgör något hinder för att inlagorna ska anses omfattas av öppenhetsförordningens tillämpningsområde, såvida rekvisiten för att tillämpa förordningen är uppfyllda och utan att det påverkar en eventuell tillämpning av något av sekretessundantagen i artikel 4 i förordningen eller möjligheten för den berörda medlemsstaten att enligt artikel 4.5 i förordningen begära att den aktuella institutionen inte ska lämna ut sina inlagor. T-402/12 (UDEUD2012/372) mot Europeiska kommissionen yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara kommissionens beslut att inte ge honom tillgång till ett utlåtande som kommissionen har lämnat rörande ett utkast till föreskrifter som har anmält enligt det s.k. 98/34-förfarandet, enligt vilket medlemsstaterna är skyldiga att anmäla alla utkast till tekniska föreskrifter i fråga om produkter och informationstjänster innan de får antas i nationell lagstiftning. intervenerade till stöd för och anförde följande. 98/34- förfarandet omfattar förslag till nya föreskrifter och påminner delvis om det svenska remissförfarandet. Utgångspunkten bör vara att handlingar i detta förfarande är offentliga, med hänvisning till tydliga paralleller med den s.k. Turco-domen som handlade om ett lagstiftningsärende på unionsnivå. Samma demokratiaspekter som var avgörande för domstolen i det målet talar för en generös inställning till offentlighet i fråga om nationella lagstiftningsprojekt och kommissionens eventuella synpunkter på sådana. Om det ska tillämpas en presumtion bör den alltså vara för offentlighet och inte tvärtom. I vart fall bör en konkret skadeprövning göras i varje enskilt fall och allmänintresset av ett utlämnande bör tillmätas stor vikt med hänsyn till att det rör sig om lagstiftning. fall måste ett delvis utlämnande övervägas. Tribunalens dom : Tribunalen fann att kommissionens beslut skulle ogiltigförklaras, i första hand med hänvisning till att 98/34- förfarandet inte utgör en utredning i den mening som avses i artikel 4.2 tredje strecksatsen i öppenhetsförordningen. I andra hand ansåg tribunalen att ett utlämnande av det detaljerade utlåtandet under alla förhållanden inte hade påverkat syftet med 98/34-förfarandet på ett Mot den bakgrunden fanns det inte skäl att ta ställning till om kommissionen haft rätt att grunda sitt beslut att neka utlämnande av handlingen på en allmän presumtionsregel om sekretess. T-93/13 (UDEUD2013/170) mot Europeiska yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara dels Europeiska beslut från om ändring av beslut ECB/2007/7 om villkoren för TARGET2-ECB i den del som beslutet föreskriver, godkänner eller genom hänvisning införlivar en lokaliseringspolicy för centrala motparter (CCP:er) och/eller i den del det centralbankspengar i euro till CCP:er verksamma i medlemsstater utanför eurozonen, dels Europeiska riktlinje från om ett transeuropeiskt automatiserat system för bruttoavveckling av betalningar i realtid (TARGET2) i den del som riktlinjen föreskriver, godkänner eller genom hänvisning införlivar en lokaliseringspolicy för CCP:er och/eller hindrar centralbanker inom eurozonen från att tillhandahålla centralbankspengar i euro till CCP:er verksamma i medlemsstater utanför eurozonen (se även mål T-496/11 och T-45/12). intervenerade till stöd för och anförde följande. I likhet med den brittiska regeringen ifrågasätter den att de överklagade akterna i nu relevanta delar är förenliga med och med grundläggande bestämmelser i fördragen som t.ex. etableringsfriheten och/eller den fria rörligheten för tjänster eller kapital alternativt förbudet mot diskriminering p.g.a. nationalitet. Den delar också den brittiska regeringens uppfattning att ett krav på att CCP:er som bedriver clearing i euro överstigande vissa tröskelvärden ska vara etablerade i eurozonen inte är proportionerligt i förhållande till det av angivna ändamålet. återkallade sin talan . Tribunalen skrev därför av målet . T-115/13 (UDEUD2013/178) Dennekamp mot beslut att inte ge honom tillgång till handlingar som visar vilka av dess ledamöter som är anslutna till ett Som grund för sin talan gjorde han bl.a. gällande att han som journalist har ett berättigat intresse av att få tillgång till ”watch dog”, att skattebetalarna har rätt att få veta hur offentliga medel spenderas och att väljarna har rätt till insyn i de förtroendevaldas ämbetsutövande, varför det är nödvändigt att begärda uppgifter lämnas ut. Vidare ansåg han att det saknades skäl att anta att ett utlämnande skulle skada parlamentsledamöternas legitima intressen. bestred talan och anförde att Dennekamp inte på det sätt som krävs enligt förordning (EG) nr 45/2001 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter (personuppgiftsförordningen) visat att det är nödvändigt att personuppgifterna överförs samt att de berörda ledamöternas intressen överväger de eventuella behoven av en sådan överföring. intervenerade till stöd för Dennekamp och anförde följande. I situationer där både personuppgiftsförordningen och förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen) är tillämpliga ska en sammantagen bedömning göras som innebär en rimlig avvägning mellan de olika syften och rättigheter som förordningarna återspeglar. Dennekamp har lämnat en uttrycklig och legitim motivering som visar varför en överföring av personuppgifter är nödvändig p.g.a. allmänintresset. Uppgifter om anslutning till tilläggspensionssystemet tillhör parlamentsledamöternas offentliga sfär och är inte av integritetskänsligt slag. Det saknas därför skäl att anta att de berörda ledamöternas legitima intressen skulle kunna skadas genom en överföring. De handlingarna som Dennekamp begärt tillgång till kan därför lämnas ut. Tribunalens dom : Tribunalen biföll Dennekamps talan. Tribunalen menade att det är nödvändigt att känna till namnen på de ledamöter som är anslutna till systemet för att kunna påvisa ledamöternas potentiella intressekonflikter vid omröstningar och att gjorde en uppenbart oriktig bedömning när det fann att Dennekamp inte hade styrkt detta.