prop · H303115 · 2016-03-15 00:00:00 — Den nationella domstolens frågor: Är en nationell lagstiftning som ställer krav på ursprungsmärkning av bl.a. skor förenlig med artiklarna 34, 35 och 36 i EUF-fördraget och direktiv /11/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar beträffande märkning av material som används i huvudbeståndsdelarna av skodon som saluförs i detaljistledet samt förordning (EU) nr 952/2013 om fastställande av en tullkodex för unionen? Är det av betydelse om produkten i fråga härstammar från en medlemsstat eller från tredjeland? Frågan ska bedömas enligt direktiv /11/EG och inte enligt fördragsbestämmelserna, eftersom direktivet syftar till en uttömmande harmonisering såvitt avser ursprungsmärkning av skor. Enligt direktivet är viss märkning påbjuden som krav på märkning därutöver inte får förekomma. Den italienska lagen om ursprungsmärkning av skor ställer krav utöver direktivet och står därför i strid med unionsrätten. dom : Artiklarna 3 och 5 i direktiv /11/EG ska tolkas så, att de utgör hinder för en lagstiftning i en medlemsstat, såsom lagstiftningen i det nationella målet, som bl.a. förbjuder saluföring av läderdelar av skodon med ursprung i andra medlemsstater eller tredjeländer och som, i det sistnämnda fallet, redan har saluförts i en annan medlemsstat eller i den berörda medlemsstaten, när dessa varor saknar märkning med uppgift om ursprungsland. C-106/14 (UDEUD2014/124) FCD och FMB mot Ministre de l’écologie, du développement durable et de l’énergie. Begäran från Conseil d’État, Den nationella domstolens fråga: I det fallet att en vara i den mening som avses i förordning (EG) nr 1907/2006 om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach) och inrättande av en europeisk kemikaliemyndighet (Reach-förordningen) är sammansatt av flera beståndsdelar som var för sig svarar mot definitionen av en vara i förordningen, är då de skyldigheter som följer av artiklarna 7.2 och 33 uteslutande tillämpliga på den sammansatta varan eller är de tillämpliga på var och en av de beståndsdelar som svarar mot definitionen av en vara? I det fallet att en vara i den mening som avses i Reach-förordningen är sammansatt av flera beståndsdelar som var för sig svarar mot förordningens definition av en vara, är de skyldigheter som följer av artiklarna 7.2 och 33 i förordningen tillämpliga på var och en av dessa beståndsdelar. dom : Domstolen fann att alla föremål som motsvarar kriterierna i artikel 3.3 i Reach-förordningen som ingår som beståndsdelar i en sammansatt produkt även fortsättningsvis utgör varor, så länge inte föremålet som en följd av produktionen blir till avfall eller förlorar den form, den yta eller den design som i större utsträckning än dess kemiska sammansättning bestämmer dess funktion. Mot denna bakgrund ansåg domstolen att artikel 7.2 i Reach- förordningen ska tolkas så, att det ankommer på producenten att för varje producerad vara fastställa huruvida den innehåller ett ämne som inger mycket stora betänkligheter och som identifierats i en koncentration på över 0,1 viktprocent, och på importören av en produkt som är sammansatt av flera varor att för varje vara fastställa huruvida den innehåller ett sådant ämne i en koncentration på över 0,1 viktprocent. Såvitt gäller leverantörer fann domstolen att artikel 33 i Reach- förordningen ska tolkas så, att det ankommer på leverantören av en produkt som är sammansatt av flera varor, varav en eller flera innehåller ett ämne som inger mycket stora betänkligheter och som identifierats i en koncentration på över 0,1 viktprocent av varan, att informera mottagaren och, på begäran, konsumenten om att ämnet ingår i varan. Domstolen uttalade i detta sammanhang att avsikten är att den informationsskyldighet som åligger varje aktör i distributionskedjan ska åtfölja den vara som den är kopplad till ända fram till slutkonsumenten. Ett synsätt där den omständigheten att en vara ingår i en sammansatt produkt kan avbryta överföringen av informationsskyldigheten till nästa aktör i distributionskedjan skulle vara oförenligt med en sådan skyldighet enligt domstolen. C-168/14 (UDEUD2014/169) Grupo Itevelesa S.L. m.fl. mot Oca Inspección Técnica de m.fl. Begäran från Tribunal Supremo, Den nationella domstolens frågor: Innebär artikel 2.2 b direktiv /123/EG om tjänster på den inre marknaden (tjänstedirektivet) att fordonsbesiktningsverksamhet som i enlighet med nationella bestämmelser bedrivs av privata företag under tillsyn av en medlemsstats myndigheter är utesluten från direktivets tillämpningsområde? Om föregående fråga ska besvaras nekande (dvs. om fordonsbesiktningsverksamhet i princip ingår i tillämpningsområdet för tjänstedirektivet), kan då den grund för undantag som anges i artikel 2.2 i direktivet vara tillämplig p.g.a. att de privata företag som tillhandahåller tjänsten har befogenhet att som säkerhetsåtgärd besluta om körförbud för fordon som uppvisar sådana säkerhetsbrister att omedelbar fara om fordonet användes? tillämpligt på fordonsbesiktningsverksamhet, medger en tolkning av nämnda direktiv i förening med direktiv /40/EG om provning av motorfordons och tillhörande släpfordons trafiksäkerhet (eller med motsvarande bestämmelse i det föregående direktivet 96/96/EG) under alla förhållanden att sådan verksamhet underkastas krav på ett föregående administrativt tillstånd? Påverkas svaret av det som domstolen slog fast i punkt 26 i dom av i mål C- 438/08? Är nationella bestämmelser enligt vilka antalet tillstånd för att inrätta besiktningsstationer är beroende av innehållet i en områdesplan, i vilken den kvantitativa begränsningen motiveras bl.a. med behovet av att säkerställa en lämplig geografisk täckning och tjänsternas kvalitet samt av att främja konkurrens mellan olika leverantörer, och som därför innehåller inslag av ekonomisk planering, förenlig med artiklarna 10 och 14 i tjänstedirektivet och, om det direktivet inte är tillämpligt, med artikel 43 EG (numera artikel 49 i EUF-fördraget)? Under förutsättning att frågorna ett och två domstolen, dvs. fordonsbesiktningsverksamhet omfattas av tjänstedirektivet och att inget av undantagen i artikel 2.2 i direktivet är tillämpligt, är det regeringens uppfattning att artiklarna 10 och 14 i tjänstedirektivet samt i allt fall artikel 49 i EUF-fördraget utgör hinder mot sådana bestämmelser som de aktuella. dom : 1) Artikel 2.2 d i tjänstedirektivet ska tolkas så, att fordonsbesiktningsverksamhet inte omfattas av tillämpningsområdet för detta direktiv. 2) Artikel 51 första stycket i EUF-fördraget ska tolkas så, att verksamheten vid fordonsbesiktningsstationer, såsom de som avses i tillämplig nationell lagstiftning, inte utgör utövande av offentlig makt i den mening som avses i nämnda bestämmelse, trots att de aktörer som driver nämnda verksamhet har befogenhet att utfärda körförbud när fordon i samband med besiktningen uppvisar sådana säkerhetsbrister som innebär omedelbar fara. 3) Artikel 49 i EUF-fördraget ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, som såsom villkor för att ett företag eller en företagskoncern ska få tillstånd att öppna en fordonsbesiktningsstation kräver dels att det föreligger ett minsta avstånd mellan denna station och andra stationer inom samma företag eller företagskoncern som redan har fått tillstånd, dels att nämnda företag eller företagskoncern, för det fall att nämnda tillstånd beviljas, inte innehar en marknadsandel som överstiger , såvida det inte kan fastställas, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra, att nämnda villkor verkligen är ägnat att uppnå konsumentskydds- och trafiksäkerhetsmålen och att det inte går utöver vad som är nödvändigt i det avseendet. C-189/14 (UDEUD2014/181) mot Begäran från Eparchiako Dikastirio , Den nationella domstolens frågor: Ska det förhållandet att tillämpningsområdet för artikel 13.1 b i förordning (EG) nr 883/2004 av om samordning av de sociala trygghetssystemen och artikel 14.5 b i förordning (EG) nr 987/2009 om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 omfattar en person som normalt arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater tolkas så, att det även omfattar en situation där en person har ingått ett anställningsavtal med en enda arbetsgivare etablerad i en medlemsstat i EU i syfte att arbeta i två andra medlemsstater, även om a) den andra medlemsstat i vilken personen ska arbeta ännu inte har bestämts och heller inte kunde förutses för ansökan om utfärdande av en blankett A1 p.g.a. arbetets specifika karaktär, nämligen tillfällig anställning för kortare perioder i olika medlemsstater i unionen, eller b) anställningsperioden i den första och/eller andra medlemsstaten ännu inte kan bestämmas eller inte kan förutses p.g.a. arbetets specifika karaktär, nämligen tillfällig anställning för kortare perioder i olika medlemsstater i unionen? För det fall denna fråga ska besvaras jakande ställde den nationella domstolen även en rad följdfrågor. En arbetstagare ska som huvudregel omfattas av socialförsäkringslagstiftningen i det land där han eller hon arbetar. De regler som möjliggör undantag från huvudregeln är tänkta att tillämpas i sådana fall som rör antingen utsända arbetstagare eller i sådana fall då arbetstagaren arbetar i flera medlemsstater och då alltså flera medlemsstaters lagstiftning annars skulle vara tillämpliga. För att dessa undantagsregler ska ges en korrekt innebörd och för att deras tillämpning inte ska få oönskade effekter är det nödvändigt att beakta ändamålet med reglerna och de särskilda situationer som de var och en avser att reglera. En sådan tolkning som den nationella domstolen frågar om riskerar att leda till oönskade effekter till nackdel för den enskilde och kan därför inte anses vara en ändamålsenlig tolkning av de aktuella bestämmelserna. Den första frågan ska således besvaras nekande. Sedan den nationella domstolen återkallat sin begäran om förhandsavgörande avskrev domstolen målet . C-198/14 (UDEUD2014/192) mot Häradsåklagare och staten/Tullstyrelsen Begäran om förhandsavgörande från hovrätt, Den nationella domstolens frågor: Utöver vissa frågor rörande skatterättsliga aspekter ställde den nationella domstolen följande frågor vilka i allt väsentligt handlar om den finländska alkohollagstiftningens förenlighet med unionsrätten. Kan kravet, att den som använder alkoholdrycker i kommersiellt syfte eller annars för bedrivande av näringsverksamhet ska ha ett särskilt detaljhandelstillstånd för import av alkoholdrycker när en finländsk köpare köpt alkoholdrycker via internet eller annars genom distansförsäljning från en säljare som bedriver verksamhet i en annan medlemsstat, vilka drycker säljaren transporterar till , anses avse förekomsten av ett monopol eller utgöra en del av ett monopols funktionssätt, varför bestämmelserna i artikel 34 i EUF- fördraget inte utgör hinder mot ett sådant krav, som därmed ska bedömas utifrån artikel 37 i EUF-fördraget? Om frågan besvaras jakande, är då kravet på tillstånd i så fall förenligt med de villkor för statliga handelsmonopol som anges i artikel 37 i EUF-fördraget? Om frågan i stället besvaras nekande och artikel 34 i EUF-fördraget ska tillämpas på förevarande fall, utgör då den finländska lagstiftningen, enligt vilken import av drycker för eget bruk vid beställning av alkoholdrycker från utlandet via internet eller annars genom distansförsäljning enbart är tillåten om beställaren själv eller en tredje part som är oberoende av säljaren har importerat alkoholdryckerna, och enligt vilken det i annat fall enligt alkohollagen krävs ett tillstånd för importen, en kvantitativ restriktion eller åtgärd med motsvarande verkan som strider mot artikel 34 EUF-fördraget? Om sistnämnda fråga besvaras jakande, kan lagstiftningen då anses rättfärdigad och proportionell för att skydda människors liv och hälsa? Enligt regeringen utgör nu aktuella bestämmelser i den finländska alkohollagstiftningen bestämmelser om monopolet och dess funktionssätt varför de ska prövas mot artikel 37 i EUF-fördraget. Bestämmelserna är också förenliga med denna artikel. Om domstolen, till skillnad från regeringen, skulle anse att bestämmelserna omfattas av tillämpningsområdet för artikel 34 i EUF- fördraget anser regeringen att den nationella lagstiftningen är motiverad med hänsyn till skyddet av folkhälsan. Kravet på detaljhandelstillstånd för införsel är vidare ändamålsenligt och går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen med åtgärden. dom : Artiklarna 34 och 36 i EUF-fördraget ska tolkas så, att de inte utgör hinder mot en medlemsstats lagstiftning, som den i målet vid den nationella domstolen, enligt vilken en säljare som är etablerad i en annan medlemsstat måste ha detaljhandelstillstånd för import av alkoholdrycker som är avsedda för detaljhandelsförsäljning till konsumenter som bor i den första medlemsstaten, när säljaren utför transporten av dessa drycker eller anlitar tredje man för denna transport, förutsatt att denna lagstiftning är ägnad att säkerställa förverkligandet av det mål som eftersträvas, i förevarande fall skydd för folkhälsa och allmän ordning, och förutsatt att detta mål inte kan uppnås på ett minst lika effektivt sätt genom mindre ingripande åtgärder och att denna lagstiftning inte utgör ett medel för godtycklig diskriminering eller innefattar en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida så är fallet. C-241/14 (UDEUD2014/217) Roman mot Finanzamt Lörrach Begäran från Finanzgericht Baden-Würtemberg, Den nationella domstolens fråga: Ska bestämmelserna i avtalet mellan EG och dess medlemsstater, å ena sidan, och , å andra sidan, om fri rörlighet för personer – särskilt ingressen, artiklarna 1, 2, 21 samt artiklarna 7 och 9 i bilaga I till detta avtal – tolkas så, att det inte är tillåtet att påföra en arbetstagare, som har flyttat från till , som inte är schweizisk medborgare och som sedan flytten till är en s.k. omvänd gränsarbetare i den mening som avses i artikel 15a.1 i dubbelbeskattningsavtalet mellan och , tysk skatt enligt artikel 4.4, jämförd med artikel 15a.1 fjärde meningen i nämnda avtal? Frågan i målet är om det tysk-schweiziska dubbelbeskattningsavtalet, och andra dubbelbeskattningsavtal mellan och medlemsstaterna, ska tolkas i enlighet med avtalet om fri rörlighet för personer, och därmed unionsrätten, eller inte. Genom artikel 21.1 i avtalet om fri rörlighet för personer ska dubbelbeskattningsavtal mellan och unionens medlemsstater inte påverkas av avtalet om fri rörlighet för personer. Den bestämmelse som är föremål för prövning är en del av det tysk-schweiziska dubbelbeskattningsavtalet och dess tillämpning ska därmed inte påverkas av de övriga bestämmelserna i avtalet om fri rörlighet för personer. Den nationella domstolens fråga ska därför besvaras nekande. dom : Domstolen ansåg att principerna om icke-diskriminering och likabehandling i artikel 2 i avtalet om fri rörlighet för personer, och i artikel 9 i bilaga I till detta avtal ska tolkas så, att de inte utgör hinder för ett bilateralt dubbelbeskattningsavtal, som avtalet mellan och , enligt vilket rätten att beskatta tjänsteinkomsterna för en tysk skattskyldig som inte har schweiziskt medborgarskap, som flyttat från till , som denne haft kvar sitt arbete i , tillkommer källstaten för dessa inkomster, dvs. , trots att rätten att beskatta tjänsteinkomsterna för en schweizisk medborgare i en motsvarande situation tillkommer den nya hemviststaten, i förevarande fall . C-264/14 (UDEUD2014/224) mot Den nationella domstolens frågor: Ska artikel 2.1 i direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet) tolkas så att transaktioner i form av vad som har betecknats som växling av virtuell valuta till traditionell valuta och omvänt, som sker mot vederlag som tillhandahållaren räknar in när växlingskurserna bestäms, utgör tillhandahållande av en tjänst mot ersättning? Om svaret på den frågan är ja, ska artikel 135.1 i mervärdesskattedirektivet tolkas så att växlingstransaktioner enligt ovan är undantagna från skatteplikt? Växling av bitcoin kan inte undantas från skatteplikt enligt något av undantagen i artikel 135.1 d–f i mervärdesskattedirektivet. Vad gäller undantaget i artikel 135.1 e framgår det av ordalydelsen att detta endast gäller valutor som används som lagliga betalningsmedel, vilket bitcoin inte gör. undantag finns det visserligen likheter mellan bitcoin och pengar eller andra lagliga betalningsmedel men också stora skillnader och de skäl som kan finnas för en mer extensiv tolkning av undantagen, dvs. att ett undantag från skattplikt i någon mån skulle lindra svårigheterna med att fastställa beskattningsunderlag, är inte tillräckligt starka för att motivera ett avsteg från denna huvudregel. Det ankommer i stället på unionslagstiftaren att införa ett uttryckligt undantag för transaktioner rörande bitcoin. dom : Domstolen ansåg att undantagen i artikel 135.1 d och f i mervärdesskattedirektivet inte är tillämpliga på växlingstjänster avseende bitcoin. Domstolen fann dock att sådana tjänster är undantagna från mervärdesskatt med stöd av undantaget i artikel 135.1 e. Enligt domstolen kan de svårigheter som är förenade med att fastställa beskattningsunderlaget och den avdragsgilla mervärdesskatten vara desamma oavsett om det är fråga om växling mellan traditionella valutor eller växling av sådana valutor till virtuella valutor såsom bitcoin. Mot bakgrund av att växlingstjänster avseende traditionella valutor normalt är undantagna från skatteplikt med stöd av artikel 135.1 e skulle det stå i strid med undantagets syfte att tolka detta på så sätt att det endast avser transaktioner rörande traditionella valutor. Med hänsyn till detta och med beaktande av att det var utrett i det nationella målet att bitcoin inte har några andra syften än att utgöra betalningsmedel och att den accepteras som sådant av vissa aktörer fann domstolen att växling av bitcoin bör undantas från mervärdesskatt. C-333/14 (UDEUD2014/270) m.fl. mot The och the Advocate General for Begäran från Court of Session, Den nationella domstolen har bl.a. ställt frågan om bestämmelserna om fri rörlighet för varor i artikel 34 i EUF-fördraget utgör hinder mot en nationell lagstiftning som innebär att det införs ett minimipris vid detaljhandelsförsäljning av alkoholhaltiga drycker. Den skotska lagstiftningen om minimipris på alkohol utgör en lämplig åtgärd för att komma till rätta med de problem som finns och den går inte utöver vad som krävs för att uppnå det ändamål som eftersträvas. Detta utifrån de omständigheter som den känner till och som har nämnts i målet. Ytterst är det dock den nationella domstolen som är bäst lämpad att göra denna avvägning. Enligt finns det ingenting som tyder på att de folkhälsoskäl som åberopats av den skotska lagstiftaren har missbrukats och utnyttjats för att diskriminera varor från andra medlemsstater och indirekt skydda inhemska produkter. Man kan inte utgå från att man med punktskatter skulle kunna komma till samma resultat. dom : Artiklarna 34 och 36 i EUF- fördraget ska tolkas så, att de utgör hinder för att en medlemsstat, i syfte att förverkliga målet att skydda människors hälsa och liv genom att höja konsumentpriset på alkohol, väljer att använda sig av en lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken det införs ett minimipris per enhet alkohol på försäljningen i detaljhandeln av alkoholhaltiga drycker, och väljer bort en åtgärd, såsom en höjning av punktskatterna, som kan vara mindre begränsande för handeln och konkurrensen inom Europeiska unionen. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida så verkligen är fallet genom att göra en utförlig bedömning av de relevanta omständigheterna i det mål som den har att pröva. Enbart den omständigheten att sistnämnda åtgärd är ägnad att innebära ytterligare, kompletterande fördelar och att på ett bredare sätt motsvara målet att bekämpa alkoholmissbruk kan inte motivera att åtgärden väljs bort. C-347/14 (UDEUD2014/286) mot Bundeskommunikationssenat Begäran från Verwaltungsgerichtshof, Den nationella domstolens frågor: 1) Ska artikel 1.1 b i direktiv /13/EU om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster (AV-direktivet) tolkas så, att det kan förutsättas att den prövade tjänstens form och innehåll är jämförbara med formen och innehållet för tv-sändningar, om sådana tjänster också tillhandahålls i tv-sändningar, som kan anses utgöra massmedier som är avsedda att tas emot av och kan tänkas ha en klar påverkan på en betydande andel av allmänheten? 2) Ska artikel 1.1 a i) i AV-direktivet tolkas så, att prövningen av det huvudsakliga syftet för en tillhandahållen tjänst vad gäller nätupplagor av tidningar kan utgå från endast en del av nätupplagans webbplats, på vilken huvudsakligen tillhandahålls en samling korta videor, vilka på andra delar av denna nätupplagas webbplats endast används som komplement till artiklarna i online- tidningen? Enligt den uppfattning bör sådana videor som klaganden tillhandahåller på underdomänen ”Video” anses utgöra program i den mening som avses i 1.1 b i AV-direktivet. Vid bedömningen enligt artikel 1.1 a i) AV-direktivet av huruvida sådana program tillhandahålls med det huvudsakliga syftet att informera, underhålla eller utbilda, eller om innehållet endast är en sidoeffekt av tjänsten är det, såvitt regeringen bedömer, nödvändigt att hänsyn kan tas till endast en del av en leverantörs utbud av medietjänster. För detta krävs dock att programmen erbjuds som en särskild tjänst och att de fyller en självständig funktion i förhållande till det totala utbudet av tjänster. Den nationella domstolens frågor ska således besvaras jakande. Enligt domstolen ska begreppet ”program” i den mening som avses i artikel 1.1 b i AV- direktivet tolkas så, att det inbegriper tillhandahållandet på en underdomän till en tidnings webbplats av korta videor vilka motsvarar korta utdrag ur lokalnyhetssändningar, sportsändningar eller underhållningssändningar. Vad gäller bedömningen av det huvudsakliga syftet för en tjänst genom vilken videor tillhandahålls inom ramen för en tidnings nätupplaga ska den, enligt domstolen, inrikta sig på en Skr. 2015/16:115 undersökning av huruvida tjänsten i sig har ett innehåll och en funktion Bilaga 1 som är fristående i förhållande till innehållet och funktionen för den journalistiska verksamheten för den som driver den aktuella webbplatsen, och inte endast är ett komplement som är oskiljbart från denna verksamhet, särskilt p.g.a. kopplingarna mellan det audiovisuella utbudet och textutbudet. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra denna bedömning. C-455/15 PPU (UDEUD2015/313) P mot Q Den nationella domstolens fråga: Ska , enligt artikel 23 punkt a i förordning 2201/2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar (II-förordningen) eller någon annan bestämmelse i förordningen och utan hinder av artikel 24 i nämnda förordning, vägra att erkänna den litauiska tingsrättens dom av och därmed fortsätta handläggningen av det vid pågående vårdnadsmålet? utnyttjade inte möjligheten att lämna in ett yttrande i målet. EU- domstolen ställde dock två frågor till parterna i målet vid och , vilka besvarades av regeringen.