prop · H303106 · 2016-03-21 00:00:00 — Vidare anser att bestämmelsen såsom den är formulerad medför att det inte nödvändigtvis är insättaren som ska ha varit bosatt i bostaden och efterfrågar ett förtydligande i denna del. Till skillnad från promemorians förslag bör enligt regeringens mening begreppet ”permanentbostad” ersättas med ”privatbostad”, eftersom det på det sätt som påpekar finns risk för att tillämpnings- området kan komma att bli för restriktivt. Enligt insättningsgaranti- direktivets ordalydelse (artikel 6.2 a) är det fråga om ett utökat skydd för insättningar som hänför sig till fastighetstransaktioner som avser privatbostäder. Frågan om en viss bostad har utgjort en privatbostad är därmed en bevisfråga som får avgöras med hänsyn tagen till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Det ställs emellertid inga krav i direktivet på att en privatbostad ska ha utgjort insättarens personliga hem för att skyddet ska inträda. saknar resonemang i fråga om huruvida eget sparande till pensionen, tillfälligt placerat på ett inlåningskonto, ska omfattas av det högre ersättningsbeloppet mot bakgrund av att avdrags- rätt för privat pensionssparande numera har slopats. Som angetts tidigare (avsnitt 4.1) omfattas varken individuellt pensionssparande (IPS) eller annat pensionssparande av garantin. Förändringarna vad gäller avdragsrätt för privat pensionssparande medför följaktligen ingen annan bedömning vad gäller garantins omfattning och skydd. Regeringens bedömning: En insättares rätt till ersättning från insättningsgarantin bör även fortsättningsvis bestämmas med utgångs- punkt i insättarens bruttobehållning i institutet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. 2015/16:106 Skälen för promemorians bedömning: Enligt artikel 7.5 i insätt- ningsgarantidirektivet får medlemsstaterna besluta att insättares skyldig- heter gentemot kreditinstitutet ska beaktas vid beräkning av det återbetal- ningsbara beloppet om de har förfallit till betalning för ersättningsrättens inträde. I de fall insättaren har både inlåning och skulder i samma institut uppkommer frågan om skulderna ska beaktas redan i garantiförfarandet, dvs. om ersättningen från garantin ska bestämmas med utgångspunkt i insättarens nettobehållning hos institutet eller om ersättningen ska baseras på bruttobehållningen. I samband med genomförandet av insättningsgarantidirektiv gjordes bedömningen att insättarens rätt till ersättning skulle bestämmas med utgångspunkt utifrån dennes bruttobehållning hos institutet (prop. 1995/96:60 s. 64 f.). Det saknas skäl att frångå tidigare ställningstagande. Det innebär att insättare även fortsättningsvis har rätt till full ersättning från garantin och att konkursförvaltaren i vanlig ordning får driva in fordringen på insättaren. Målnivå på tillgängliga medel Regeringens förslag: Behållna avgiftsmedel ska uppgå till minst av institutens sammanlagda insättningar, till den del de omfattas av garantin. Om de behållna avgiftsmedlen minskar till mindre än två tredjedelar av den lägsta målnivån, ska denna återställas . vid sådana omständigheter fastställas till ett högre belopp än motsvarande av insättningarna. För att de behållna avgiftsmedlen ska uppgå till ett belopp som mot- svarar av institutens sammanlagda insättningar, till den del insättningarna omfattas av garantin, får betalningsåtaganden Andelen betalningsåtaganden får inte överstiga av Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens Promemorians förslag saknar dock en möjlighet att fastställa den årliga avgiften till ett högre belopp för att återställa målnivån. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget om målnivån eller har inget att invända mot det. garantimyndigheten även fortsättningsvis ska kräva att avgifterna fullt ut finansieras med kontanta medel och inte med betalningsåtaganden från avstyrker införandet av ett system där instituten i stället för att betala avgifter, helt eller delvis, kan lämna anser att begreppet ”behållna avgiftsmedel” bör ersättas med ”tillgängliga medel”. avstyrker förslaget om betalningsåtaganden. med instämmande av , motsätter sig att ska betala avgift trots att målnivån är nådd. Skälen för regeringens förslag Målnivå och årlig avgift Enligt artikel 10.1 och 10.2 i insättningsgarantidirektivet ska medlems- staterna se till att insättningsgarantisystemen förfogar över lämpliga system för att fastställa sina potentiella skyldigheter. De tillgängliga finansiella medlen ska stå i proportion till insättningsgarantisystements skyldigheter. Medlemsstaterna ska säkerställa att de tillgängliga medlen i insättningsgarantin åtminstone når upp till en målnivå på av institutens garanterade insättningar. Om målnivån har uppnåtts initialt, men sedan har minskats till mindre än två tredjedelar ska den lägsta målnivån återställas . Genom insättningsgarantidirektivet införs en skyldighet för medlems- staterna att finansiera insättningsgarantin i förskott. I direktivet anges inte någon övre målnivå. Det framgår inte heller att avgiftsuttag måste upphöra vid en viss målnivå. Däremot anges att målnivån åtminstone ska uppgå till av institutens garanterade insättningar. Vad som ska gälla ovanför målnivån regleras alltså inte. Det finns varken någon skyldighet eller något förbud mot att en medlemsstat tar ut avgifter över målnivån. När lagen om insättningsgaranti infördes bestämdes storleken på den målsatta behållningen på de fonderade medlen till en lägsta målnivå om av de garanterade insättningarna Avgiftsuttaget fortsatte dock även efter att målnivån hade uppnåtts, men med en lägre avgift. Ett fortsatt uttag ansågs motiverat som en ersättning för ett garantiåtagande och skulle därför anses förbrukad när förflutit, i likhet med en vanlig försäkringspremie. Det anfördes vidare att ett avgiftsuttag även efter det att den målsatta behåll- ningen hade uppnåtts hade den principiella fördelen att det påverkade bankens beteende (prop. 1995/96:60 s. 98 f.). Den ursprungliga målnivån togs sedermera bort 2005. Avgiftens anknytning till den målsatta nivån på behållna avgiftsmedel i förhållande till insättningarna ansågs medföra att avgiften för insättningsgarantin inte bara kunde påverkas vid ett ersättningsfall utan även vid flytt av en större stock insättningar till eller från insättningsgarantisystemet (prop. 2004/05:92 s. 10–13). Detta innebär att det i gällande rätt saknas bestämmelser om en lägsta målnivå. För att genomföra insättnings- garantidirektivets krav på en miniminivå bör en sådan bestämmelse införas i lagen om insättningsgaranti. Eftersom det handlar om en miniminivå finns det inga skäl att införa ett tak på målnivån. Det kan konstateras att behållningen av de fonderade medlen i den svenska insättningsgarantin redan uppfyller kravet på lägsta målnivå på av garanterade insättningar. Enligt årsredovisning uppgick de behållna avgiftsmedlen till av de garanterade insättningarna. Målnivån i direktivet utgör en miniminivå och bör således inte ses som en gräns för när avgiftsuttaget ska upphöra. Garantisystemets behållna avgiftsmedel kan minskas till följd av att ersättningar betalas ut till insättare, men även av andra orsaker. Exempelvis ska institutets avgifter överföras till en annan medlemsstats insättningsgarantisystem vid flytt av moderbolaget (se avsnitt 5.10). Genom direktivet införs även en 2015/16:106 skyldighet att finansiera resolution av institut (se avsnitt 5.5). För att avgifternas styrande effekt på institutens risktagande inte ska upphöra bör avgiftsuttaget fortsatt ske kontinuerligt och inte upphöra vid någon viss målnivå. En sådan ordning minskar också risken för under- finansiering när fonderade medel tas i anspråk. Behov av att ta ut extra avgifter av instituten minskar också med en sådan modell. , med instämmande av , motsätter sig att betala avgifter trots att målnivån är nådd. menar att följden av att fortsätta ta ut avgifter blir en mindre grad av harmonisering i EU och olikheter i institutens konkurrensvillkor till följd av att vissa länder väljer att överfinansiera och vissa ligger på miniminivån i avgiftsuttag. ifrågasätter betydelsen av det fortsatta avgiftsuttaget för institutens risktagande med hänvisning till de krav på riskhantering som framgår av övrig reglering på området. Regeringen anser att det finns betydelsefulla fördelar med ett jämt och förutsebart avgiftsuttag och en kontinuerlig uppbyggnad av insättnings- garantin som förebygger ökade avgiftsuttag. Avgiftsuttag bör därför fortsätta tills vidare. anser att terminologin i den föreslagna bestäm- melsen ska ändras från ”behållna avgiftsmedel” till ”tillgängliga medel”. Dels använder direktivet begreppet ”tillgängliga finansiella medel”, dels är det inte endast fråga om avgiftsmedel som ska tas med i beräkningen, utan samtliga tillgängliga medel såsom en regressfordran från ett konkursbo eller tillgångar som erhålls i utbyte mot bidrag i resolution. Bestämmelsen om en lägsta målnivå följer av insättningsgaranti- direktivet. Direktivet reglerar vilken typ av tillgångar som får användas för att beräkna målnivån. Dessa är kontanter, insättningar, och lågrisk- tillgångar som kan likvideras inom och betalnings- åtaganden (artikel 2.1.12). I insättningsgarantidirektivet benämns detta som tillgängliga finansiella medel. förslag skulle innebära att tillgångar som inte får räknas in i målnivån enligt direktivet skulle omfattas av den föreslagna 15 a § i lagen om insättningsgaranti. Regeringen anser inte att ett sådant avsteg från direktivet bör genom- föras. anför att sambandet mellan den årliga avgiften och målnivån bör tydliggöras. Om de behållna avgiftsmedlen minskar till mindre än två tredjedelar, ska enligt insättningsgarantidirektivet målnivån återställas . För att genomföra insättningsgarantidirektivets krav på ett sådant återställande kan det vid dessa omständigheter bli aktuellt att ta ut ett högre belopp än den årliga avgift som normalt skulle ha utgått enligt 12 §. Detta bör framgå av lagen om insättningsgaranti. Lagrådet anser att förhållandet mellan bestämmelserna i paragrafens första och andra stycke bör övervägas ytterligare inom ramen för det fortsatta lagstiftningsarbetet. Enligt insättningsgarantidirektivet saknas bestämmelser som reglerar förhållandet då avgiftsmedlen minskar till en nivå som understiger ett belopp som motsvarar av institutens sammanlagda insättningar, men alltjämt överstiger två tredjedelar av målnivån. Regeringen anser inte att det framkommit skäl att göra avsteg från direktivet och föreslå bestämmelser som reglerar avgiftsuttag i denna situation. Enligt artikel 10.3 i insättningsgarantidirektivet kan betalningsåtaganden ingå bland de tillgängliga finansiella medel som ska ingå i beräkningen för att nå målnivån. Betalningsåtaganden definieras i artikel 2.1.13 i insättningsgarantidirektivet som ett kreditinstituts betalningsåtaganden gentemot insättningsgarantisystem med fullständiga säkerheter under förutsättning att säkerheten a) utgörs av lågrisktillgångar och b) är fri från anspråk från tredje part och tillgänglig för insättningsgaranti- systemet. Enligt direktivet får andelen betalningsåtaganden inte överstiga av behållna avgiftsmedel. har utfärdat riktlinjer om betal- ningsåtaganden (se /GL/2015/09). Enligt gällande rätt finns ingen möjlighet för garantimyndigheten att beakta betalningsåtaganden i beräkningen av målnivån. och avstyrker förslaget i prome- om att garantimyndigheten får beakta betalningsåtaganden i beräkningen av målnivån. Myndigheterna anför att förslaget saknar närmare konsekvensutredning. pekar på att bl.a. konsekvenser för avkastningen på fondens medel, juridiska följder av administrativa kostnader förknippade med att hantera betalnings- åtaganden tillsammans med säkerheter som enligt insättnings- garantidirektivet ska ställas är outredda. påpekar att förslaget och den rådande utformningen av avgiftsmodellen inte ger någon möjlighet för instituten att ställa betalningsåtaganden i stället för att betala avgift. Genom insättningsgarantidirektivet harmoniseras metoderna för finansiering av insättningsgarantin. Enligt artikel 10.1 i direktivet utgörs insättningsgarantisystemens tillgängliga finansiella medel av avgifter. Finansiering genom andra källor är dock möjlig. Det är regeringens uppfattning att insättningsgarantin även fortsättningsvis ska finansieras via avgifter i enlighet med den avgiftsmodell som föreslås. Som påpekar i sitt remissvar medför insättningsgaranti- direktivet att ett institut helt eller delvis kan övergå från ett insättnings- garantisystem till ett insättningsgarantisystem i ett annat land inom EES (jfr artikel 14). Det kan i en sådan situation inte uteslutas att betalningsåtaganden ingår i de finansiella medel som överförs till den svenska insättningsgarantin. Det framgår inte närmare av direktivet under vilka förutsättningar insättningsgarantisystemen får beakta betalnings- åtaganden. Enligt direktivet ska medlemsstaterna dock möjliggöra för insättningsgarantisystemen att kunna beakta betalningsåtaganden i beräkningen för att nå upp till målnivån. Det är upp till insättnings- garantisystemen, i , att besluta om det finns skäl att göra det. För den svenska insättningsgarantin, vars behållning klart överstiger den föreslagna målnivån, torde det inte finnas något behov av att beakta betalningsåtaganden I sammanhanget bör även erinras om att instituten enligt direktivet inte har någon motsvarande rättighet att begära att garantimyndigheten ska acceptera betalnings- åtaganden. 2015/16:106 Sammanfattningsvis anser regeringen att det av lagen om insättnings- garanti bör framgå att garantimyndigheten får beakta betalningsåtagan- den i beräkningen av målnivån. Regeringens förslag: Den årliga avgiften ska baseras på institutets insättningar vid utgången av närmast föregående år, till den del insättningarna omfattas av garantin, och risknivå. Den årliga avgiften ska kompletteras med en extra avgift om behållna avgiftsmedel vid ett ersättningsfall inte är tillräckliga för att ersätta insättare. Den extra avgiften får motsvara högst av institutens garanterade insättningar per kalenderår. Om det finns synnerliga skäl får garantimyndigheten, efter samråd med , besluta om högre avgifter. Om den extra avgiften kan äventyra institutets likviditet eller solvens, får garantimyndigheten efter ansökan av institutet bevilja anstånd med betalning av avgiften. Anstånd får beviljas med högst i taget, men får förlängas på begäran av kreditinstitutet. Avgiften ska betalas när förutsättningarna för anstånd är uppfyllda. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om beräkningen av avgifter. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. understryker vikten av att avgiften som instituten betalar återspeglar de faktiska risker som tas av enskilda institut. Ett årligt avgiftsuttag på av institutens garanterade insättningar medför att avgiften endast tar hänsyn till den relativa risknivån mellan de enskilda instituten utan att beakta hur risker i systemet som helhet kan förändras. förordar att den i lag fastställda nivån på det sammanlagda avgiftsuttaget tas bort och ersätts med ett golv för varje bank och systemet som helhet under vilka avgiftsuttagen inte får sjunka. anser att en förbättrad riskavspegling skulle kunna uppnås genom att avgiften relateras till de enskilda institutens garanterade insättningar i stället för hela kollektivets. Det bör också förtydligas hur länge en extra avgift kan tas ut. Vidare bör framgå att instituten ska vara skyldiga att betala räntekostnader på lån som krävs för att finansiera underskottet. Det måste också klart och tydligt framgå av lagtexten från vilken tidpunkt underskottet av de behållna avgiftsmedlen ska börja beräknas. Vidare bör sambandet mellan en situation då behållna avgiftsmedel understiger två tredjedelar av målnivån och uttaget av extra avgifter klargöras. anser att förslaget om riskbaserade avgifter är bra, men att det är av väsentlig betydelse att avgiften speglar sannolikheten för att garantin utnyttjas. Avgiften bör sättas så att staten ger goda incitament, men inte någon otillbörlig subvention. Regleringen bör ske på föreskriftsnivå. anser att möjligheten att använda insättnings- garantimedel till resolutionsåtgärder måste beaktas i den riskbedömning och modell som ska tas fram för avgiftsuttag. med instämmande av , efterlyser en förklaring till vad som avses med begreppet ”omfattas av garantin”. Förvaltningsrätten i anser att begreppet synnerliga skäl bör klargöras i förarbetena. Skälen för regeringens förslag Förfinansierade och riskbaserade avgifter Enligt artikel 10.1 i insättningsgarantidirektivet utgörs insättningsgaranti- systemets tillgängliga finansiella medel av avgifter som ska betalas minst av deltagarna i systemet. I artikel 13.1 stadgas att avgifterna ska baseras på beloppet på respektive deltagares garanterade insättningar och Insättningsgarantisystemen får i enlighet med artikel 13.2 använda sina egna riskbaserade metoder för att fastställa och beräkna sina deltagares riskbaserade avgifter. Avgifterna ska stå i proportion till deltagarnas risk och i rimlig utsträckning beakta riskprofilen för de olika Metoderna får även beakta balansräkningens tillgångs- sida, och riskindikatorer såsom kapitaltäckning, tillgångskvalitet och Varje metod ska godkännas av den behöriga myndigheten i samarbete med den utsedda myndigheten. ska informeras om de godkända metoderna (artikel 13.2 andra stycket). För att säkerställa konsekvent tillämpning av insättningsgaranti- artikel 16 i förordning (EU) nr 1093/2010 om närmare angivande av metoderna för beräkning av avgifterna till insättningsgarantisystem. ska i synnerhet inbegripa en beräkningsformel, specifika indikatorer, riskklasser för deltagande, tröskelvärden för specifika riskklassers risk- vägning och andra nödvändiga aspekter (artikel 13.3 första och andra styckena i insättningsgarantidirektivet). Vidare får medlemsstaterna enligt direktivet föreskriva lägre avgifter för t.ex. kreditmarknadssektorer med särskilt låg risk som regleras i Medlemsstater får även besluta att institut ska betala en minimiavgift, oavsett storleken på de garanterade insättningarna (artikel 13.1 andra och femte styckena). Enligt gällande rätt ska varje institut som omfattas av garantin betala en årlig avgift som beslutas av garantimyndigheten. på institutets insättningar, till den del insättningarna omfattas av garantin. Det totala avgiftsuttaget ska motsvara av institutens totala differentieras inom ett intervall på till av den samlade årliga avgiften på , dvs. avgiften får inte överstiga eller understiga av institutets garanterade Var inom detta intervall avgiften hamnar styrs av hur institutets kapitalrelation förhåller sig till övriga instituts kapital- täckningsgrad på så sätt att institut med högre kapitaltäckningsnivå än genomsnittet betalar en lägre avgift. som grund för ett slags riskdifferentiering (12 och 13 §§ lagen om Den nuvarande avgiftsmodellen är enkel och endast till viss del risk- I betänkande Reformerat system 2015/16:106 för insättningsgarantin (SOU 2005:16) identifieras ett antal brister i den nuvarande avgiftsmodellen. Det konstaterades bl.a. att avgiftsmodellen inte ger en korrekt återspegling av systemets risker, varken för de enskilda instituten eller för systemet som helhet. För att genomföra insättningsgarantidirektivets krav när det gäller fastställandet och beräkningen av institutens årliga avgifter bör en ny riskbaserad avgiftsmodell införas. utgångspunkterna för en riskbaserad avgiftsmodell, men varje insättningsgarantisystem har frihet att utforma och använda sina egna , med instämmande av , anför att begreppet ”omfattas av garantin” behöver förklaras med anledning av förslaget om Det är uppfattning att det är insättningar uppgående till som ska omfattas. förslaget i 4 c § lagen om insättningsgaranti bör enligt således inte räknas med i avgiftsberäkningen. har utfärdat riktlinjer för de riksbaserade metoderna (/GL/2015/10). Den avgiftsmodell som kommer att tillämpas behöver ta hänsyn till dessa metoder. Den kommer också att behöva vara detaljerad och inbegripa olika beräkningsformler. också inbegripa hur den högre ersättningsnivån avseende vissa särskilt skyddsvärda insättningar ska beaktas vid avgiftsuttaget. framgå av lagen om insättningsgaranti att de årliga avgifterna ska vara Detaljerna bör dock anges i föreskrifter på lägre nivå än Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör bemyndigas att meddela föreskrifter om den riskbaserade metod som ska användas för att fastställa och beräkna avgifterna och avgiftsmodellens , och anför att avgiftsmodellen bör utformas så att den bättre avspeglar risker som finns i systemet och blir mer individuellt anpassad till enskilda institut. och anför att begränsningen av det årliga avgiftsuttaget till av garanterade insättningar inte längre bör anser att möjligheten att använda insättningsgarantimedel till resolutionsåtgärder måste beaktas i den riskbedömning och modell som ska tas fram för avgiftsuttag. instämmer i att det är viktigt att dessa frågor analyseras ytterligare. Regeringen konstaterar dock att det saknas utrymme för att inom ramen för detta lagstiftningsärende beakta remissinstansernas synpunkter i dessa Enligt artikel 13.1 i insättningsgarantidirektivet finns en möjlighet att införa vissa nationella val. Medlemsstaterna får bl.a. föreskriva lägre bidrag för kreditmarknadssektorer med särskilt låg risk som regleras i Vidare får medlemsstaterna besluta att kreditinstitut ska betala en minimiavgift, oavsett beloppet på deras garanterade insätt- Det finns inte skäl att i lag införa särskilda regler med anledning av dessa nationella valmöjligheter. I stället bör det beaktas om det finns skäl att i den riskbedömning och modell som tas fram för avgiftsuttag väga in Lagrådet påtalar likheterna mellan 12 och 13 §§ lagen om insättningsgaranti och ifrågasätter om båda bestämmelserna behövs. I 12 § regleras dels skyldigheten för varje institut som omfattas av insättningsgarantin att betala en årlig avgift till garantimyndigheten, dels hur stor sammanlagd årlig avgift som ska tas ut av dessa institut. Den efterföljande paragrafen (13 §) reglerar hur stor avgift som ska tas ut av varje enskilt institut och hur denna ska beräknas. Bestämmelserna i paragraferna överlappar således inte varandra utan den ena reglerar det sammanlagda avgiftsuttaget från instituten, medan den andra reglerar avgiftsuttaget på institutsnivå. Denna systematik har varit oförändrad sedan lagen infördes . Även med beaktande av Lagrådets synpunkter anser regeringen att det saknas skäl att nu ändra bestämmelserna. Den årliga avgiften ska enligt insättningsgarantidirektivet kompletteras med extra avgifter om behållna avgiftsmedel inte är tillräckliga för att ersätta insättare. De extra avgifterna får i normalfallet inte överstiga av institutens garanterade insättningar per kalenderår. Insättningsgarantisystemet får under exceptionella omständigheter, med den behöriga myndighetens samtycke, kräva högre avgifter (artikel 10.8 första stycket). Den behöriga myndigheten får helt eller delvis skjuta upp ett instituts betalning av extra avgifter om de skulle äventyra institutets likviditet eller solvens. Ett sådant uppskjutande får beviljas med högst , men får förlängas på begäran av institutet. Om anstånd har beviljats ska avgiften betalas när betalningen inte längre äventyrar institutets likviditet eller solvens (artikel 10.8 andra stycket). Insättningsgarantidirektivet anger inte någon tidsfrist för en eventuell förlängning av anståndet. Enligt regeringens mening är det lämpligt att även en förlängning av anståndet kan beviljas med högst .