prop · H303151 · 2016-03-22 00:00:00 — Det andra är när den dömde begått ett nytt brott efter det att han eller hon dömts för något annat brott (ny brottslighet). Reglerna om åtalsunderlåtelse har betydelse för regleringen om förundersökningsbegränsning. En förundersökning får läggas ned om det kan antas att åtal för brottet inte kommer att ske till följd av bl.a. bestämmelser om åtalsunderlåtelse i 20 kap. och något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom att 2015/16:151 förundersökningen läggs ned (23 kap. 4 a § första stycket 2 ). Av andra stycket i samma paragraf framgår att åklagaren i sådana fall även får besluta att förundersökning inte ska inledas. Av förarbetena till regleringen beträffande successivfall framgår att i de fall den misstänkte undergår påföljd när ett brott upptäcks eller begås, är åklagaren obunden av de regler i 34 kap. som en domstol har att tillämpa vid sammanträffande av brott (prop. 1984/85:3 s. 51). En egen bedömning ska alltså göras av om det finns behov av någon ytterligare påföljd och om något allmänt eller enskilt intresse skulle åsidosättas om åtalsunderlåtelse meddelades. Bedömningen bör dock inte avvika alltför mycket från vad domstolen skulle komma fram till. När det gäller ny brottslighet uttalas att om den misstänkte t.ex. begått ett brott efter villkorlig frigivning från ett fängelsestraff, brukar domstolen förhållandevis sällan låta påföljden omfatta det nya brottet. Normalt bör åklagaren i detta fall väcka åtal. Om emellertid brottet kan anses ringa, det ligger i början av prövotiden och det inte finns några speciella omständigheter som talar emot det, bör åklagaren kunna underlåta åtal för brottet (samma prop. Frågan om förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse vid ny brottslighet behandlas också i Riksåklagarens riktlinjer, Förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse (RåR 2008:2). Av dem följer att utrymmet för att avstå från att utreda ett brott som en dömd person misstänks ha begått efter den tidigare domen är väsentligt mindre än då flera brottsmisstankar föreligger till samtidig prövning. Enligt riktlinjerna bör dock åklagaren alltid överväga förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse då det kan förutses att en domstol – i händelse av utredning och åtal – skulle förklara det nya brottet bestraffat med en tidigare utdömd påföljd. Även i fall då ett åtal för det nya brottet kan förväntas medföra något tillägg till det gamla straffet finns det skäl att överväga förundersökningsbegränsning respektive åtalsunderlåtelse. Det är då naturligt att bedömningen görs med särskild uppmärksamhet på de resursbesparingar som ett sådant beslut skulle medföra i det enskilda fallet. Man bör också sätta tillägget i relation till det gamla straffet. I förhållande till den som avtjänar ett fängelsestraff bör det således ligga närmare till hands att begränsa ett brott som kunde föranleda ett tilläggsstraff på dagsböter, än då den tidigare påföljden är böter eller en frivårdspåföljd. Med ett sådant resonemang kan det inte uteslutas att ett långvarigt fängelsestraff får utgöra grund för att inte utreda ett brott som skulle ha föranlett ett kortvarigt särskilt fängelsestraff (RåR 2008:2 s. 21 f. och 38). bestämmelser om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning gäller oberoende av den misstänktes ålder. För unga lagöverträdare under finns dock en särskild reglering i LUL, som har företräde framför bestämmelser (se prop. 1987/88:135 om åtgärder mot unga lagöverträdare s. 39 och prop. 1994/95:12 Handläggning av ungdomsmål s. 100). Den regleringen har delvis andra syften än och bedömningen av om en åtalsunderlåtelse ska meddelas enligt LUL görs utifrån andra grunder. Åtalsunderlåtelse enligt LUL har genom en lagändring som trätt i kraft bytt namn till straffvarning. Någon ändring av tillämpningsområdet har inte skett. Regleringen om åtalsunderlåtelse i konkurrensfall bör inte ändras Regeringen föreslår att konsumtionsdom enligt 34 kap. som huvudregel inte längre ska kunna meddelas vid ny brottslighet. Enligt förslaget ska en konsumtionsdom som utgångspunkt kunna meddelas endast då det är fråga om nyupptäckt brottslighet som är utan nämnvärd betydelse med hänsyn till påföljden i den första domen. Vid ny brottslighet kommer domstolarna att kunna meddela konsumtionsdom endast under förutsättning att den tidigare domen avsåg sluten ungdomsvård och det föreligger särskilda skäl. (Beträffande övriga påföljder för unga lagöverträdare se avsnitt 6.) I promemorian görs bedömningen att de ändringar som föreslås i 34 kap. innebär en viss minskning av utrymmet för åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning. Enligt promemorian innebär de föreslagna ändringarna att förutsättningarna för åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning – på den grunden att konsumtionsdom kan förutses – minskar i motsvarande mån. Det påpekas dock att åklagaren i undantagsfall bör kunna göra bedömningen att det inte krävs någon påföljd med anledning av det nya brottet och att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts om åtalsunderlåtelse meddelas, även om en konsumtionsdom inte kan förutses. Ett sådant beslut bör enligt promemorian kunna motiveras av processekonomiska skäl särskilt om den påföljd som kan förutses för den nya brottsligheten är av begränsat slag i förhållande till den tidigare utdömda påföljden. Regeringen delar bedömningen som görs i promemorian. Som redogjorts för är syftet med reglerna om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning främst processekonomiskt. Regleringen ska ge åklagarna stöd för att överväga om utredningsresurserna kan koncentreras. Bedömningen ska leda till att en tillräcklig och adekvat reaktion på den samlade brottsligheten uppnås. För de succesivfall som avser ny brottslighet innebär reglerna att åtalsunderlåtelse eller förundersökningsbegränsning bör övervägas om en konsumtionsdom kan förutses men också i fall då det nya brottet kan förväntas medföra något tillägg till det gamla straffet. Det är endast möjligheterna att meddela åtalsunderlåtelse eller förundersökningsbegränsning om en konsumtionsdom kan förutses som begränsas av regeringens förslag. Bestämmelsen ger alltså fortfarande stöd för åklagaren att besluta om åtalsunderlåtelse eller förundersökningsbegränsning för ny brottslighet, som i och för sig skulle kunna förväntas leda till viss ny påföljd, under förutsättning att brottet kan anses ringa, ligger i början av prövotiden och att det inte finns några speciella omständigheter som talar emot det (se prop. 1984/85:3 s. 51 och RåR 2008:2 s. 21 f. och 38). De föreslagna förändringarna av förutsättningarna för att meddela konsumtionsdom vid ny brottslighet torde därmed endast i begränsad omfattning påverka möjligheten till åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning. Regeringen delar mot den bakgrunden promemorians bedömning att det alltjämt finns tillräckligt utrymme för att beakta processekonomiska 2015/16:151 hänsyn och att någon ändring av reglerna om åtalsunderlåtelse eller förundersökningsbegränsning inte bör ske. Gemensam straffmätning endast vid nyupptäckt Regeringens förslag: Regleringen om gemensam straffmätning i 34 kap. 3 § andra stycket och 7 § andra stycket flyttas till en särskild bestämmelse i 34 kap. 2 § . vara tillämplig även på andra påföljder än fängelse och sluten ungdomsvård men tillämpningsområdet inskränks till att enbart avse Bestämmelsen i 34 kap. 8 § om straffmätning av ungdomstjänst som påföljd för brott som begåtts innan en tidigare dom på ungdomstjänst har börjat verkställas avskaffas eftersom den inte längre behövs. Regeringens bedömning: Någon annan ändring av den nuvarande ordningen avseende straffvärdebedömningen vid flerfaldig brottslighet Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak Enligt utredningens förslag placeras regeln om gemensam straffmätning i 29 kap. . regleringen är tillämplig även på böter. Remissinstanserna: Justitiekanslern har tillstyrkt förslaget om Övriga remissinstanser som har yttrat sig över förslaget har inte haft några invändningar mot det. har avstyrkt förslaget att slopa bestämmelsen om straffmätning av ungdomstjänst som påföljd för brott som begåtts innan en tidigare dom på ungdomstjänst har börjat verkställas. Enligt myndigheten behövs även fortsatt en särskild reglering för att inte riskera att verkställighetstiden av flera ungdomstjänster sammantaget blir för lång. har yttrat sig över utredningens bedömning har instämt i den, däribland Förslagen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer i huvudsak Placeringen av regeln om gemensam straffmätning överensstämmer med utredningens förslag. Det innebär att regleringen är tillämplig även på böter. Vidare har inte i utkastet till lagrådsremiss tagits uttrycklig ställning till behovet av andra ändringar av ordningen avseende straffvärdebedömningen vid flerfaldig brottslighet. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft några synpunkter på förslaget. har påpekat att förslaget som det utformats endast träffar böter och fängelse vilket inte synes var Bestämmelsen måste därför ses över språkligt. önskar också ett förtydligande av hur bestämmelsen är avsedd att tillämpas på villkorlig dom och skyddstillsyn. tingsrätten det utvidgade tillämpningsområdet ett behov av att klargöra hur det ska hanteras att olika påföljder väljs vid de två domstillfällena. har anfört att regleringen avser tillämpning av 34 kap. och att bestämmelsen därför bör regleras i det kapitlet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Gemensam straffmätning endast vid nyupptäckt brottslighet Som regeringen har framhållit finns det skäl att tydligt skilja på ny brottslighet, som alltså ska bedömas som återfall i brott, och nyupptäckt brottslighet. Regeringens förslag innebär bl.a. att det ska vara möjligt att i vissa fall låta en tidigare utdömd påföljd omfatta även ett nyupptäckt brott medan samma möjlighet inte föreslås gälla för ny brottslighet. Som angetts ovan talar rättviseskäl för en sådan ordning. Samma skäl talar enligt regeringens mening för att nyupptäckt brottslighet alltid bör straffmätas tillsammans med den brottslighet som omfattas av den tidigare domen. Ett nyupptäckt brott hade tidsmässigt sett kunnat omfattas av den tidigare domen. Det hade då beaktats som en del i den samlade brottsligheten och bedömts enligt principerna för flerfaldig brottslighet. Eftersom det kan bero på tillfälligheter att all brottslighet inte har prövats i ett sammanhang, och omfattats av en gemensam påföljd, är det rimligt att det nyupptäckta brottet bör bedömas på samma sätt även om det prövas i en senare rättegång. Den tilltalade bör således inte hamna i ett sämre läge på grund av att prövningen sker uppdelat i olika rättegångar. Det innebär att principerna om flerfaldig brottslighet, liksom , bör tillämpas även i ett sådant fall och att all brottslighet ska straffmätas inom ramen för en gemensam straffskala. Enligt den nuvarande regleringen ska emellertid även ny brottslighet i vissa fall bli föremål för en sådan gemensam straffmätning. I lagrådsremissen gjordes bedömningen att ny brottslighet, som återfall, bör beaktas i skärpande riktning vid påföljdsbestämningen. Ett sådant resultat uppnås inte om ny brottslighet i vissa fall bedöms tillsammans med brott som omfattats av den tidigare domen enligt principerna för straffmätning vid flerfaldig brottslighet. Det ansågs därför finnas skäl att, som utredningen föreslår, ändra lagstiftningen så att en möjlighet till sådan tillämpning föreskrivs endast när det är fråga om nyupptäckt brottslighet. I lagrådsremissen föreslogs därför att regeln om gemensam straffmätning begränsas på detta sätt. Lagrådet har i sitt yttrande redogjort för situationer där det framstår som oklart hur regeln ska tillämpas och anfört att den föreslagna regeln begränsar domstolarnas handlingsutrymme jämfört med dagens reglering. Vidare har Lagrådet ifrågasatt om det är ändamålsenligt att ändring efter omprövning ska kunna ske enligt 34 kap. 6 § . När det gäller den förstnämnda frågan gör regeringen följande överväganden. Den föreslagna förändringen begränsar regelns tillämpningsområde till att endast omfatta nyupptäckt brottslighet. utökas tillämpningen till att omfatta andra påföljder än fängelse och sluten ungdomsvård. Härutöver kan förslaget inte sägas medföra några generella begränsningar av domstolarnas handlingsutrymme. Lagrådet har bl.a. nämnt perdurerande brott som en situation där tillämpningssvårigheter kan uppkomma vid bedömningen av om en gärning är att betrakta som ny eller nyupptäckt i förhållande till 2015/16:151 ett tidigare avgörande. Den frågan får enligt regeringen avgöras i det enskilda fallet genom en bedömning av bl.a. brottet kan anses fullbordat. Om osäkerhet uppkommer kring huruvida ett visst brott är att betrakta som nyupptäckt eller nytt bör utgångspunkten vara att regeln ska tolkas till den tilltalades fördel. Vad Lagrådet har anfört i den delen bör mot den bakgrunden inte medföra någon ändring av regelns utformning i förhållande till lagrådsremissens förslag. Vad gäller Lagrådets synpunkt om möjligheten att korrigera en dom när regeln om gemensam straffmätning tillämpats och förutsättningarna för det sedan ändrats följer av gällande rätt och utgör inte heller skäl mot den ändring som föreslogs i remissen. Den angivna regeln om gemensam straffmätning omfattar endast de frihetsberövande påföljderna fängelse och sluten ungdomsvård (34 kap. 3 § andra stycket och 7 § andra stycket ). Utredningen föreslår att regeln bör göras generellt tillämplig vid nyupptäckt brottslighet och flyttas från 34 kap. till 29 kap. , vilket är det kapitel som innehåller allmänna bestämmelser om straffmätning. Lagrådet har i sitt yttrande också förordat den placeringen av bestämmelsen bl.a. mot bakgrund av att den då kommer att innefatta även böter. Att låta regeln vara tillämplig på andra påföljder än fängelse och sluten ungdomsvård framstår enligt regeringen som ändamålsenligt och främjar möjligheterna till en proportionerlig straffmätning vid konkurrenssituationer. Hur de frivårdande påföljderna och de olika föreskrifter som kan förekomma ska bedömas får avgöras i det enskilda fallet. Det gäller även då olika påföljder väljs i de olika domarna. Som påpekat innebär den förändringen att regeln ska vara tillämplig även på andra påföljder än fängelse att regeln språkligt bör utformas så att den inte framstår vara begränsad till straff i mening. När det gäller placeringen av bestämmelsen gör sig olika hänsyn gällande. I lagrådsremissen gjordes, i likhet med , bedömningen att regeln skulle placeras i 34 kap. . Även om det som utredningen och Lagrådet framfört är fråga om en regel om straffmätning bör regelns tillämpningsområde liksom vara begränsat till de situationer som omfattas av 34 kap. . I likhet med vad som föreslagits i lagrådsremissen anser regeringen därför att övervägande skäl talar för att regeln ska placeras i det kapitlet. Regeringen föreslår sammanfattningsvis att gemensam straffmätning endast ska ske vid nyupptäckt brottslighet. Regleringen ska vara tillämplig även på andra påföljder än fängelse och sluten ungdomsvård och placeras i 34 kap. . Den särskilda regleringen för ungdomstjänst avskaffas I dagens reglering finns en särskild bestämmelse om hur domstolen ska förhålla sig till en tidigare dom på ungdomstjänst när påföljden också i den senare domen ska bestämmas till den påföljden (34 kap. 8 § ). I ett sådant fall ska domstolen så långt som det är möjligt iaktta att antalet timmar ungdomstjänst inte, tillsammans med det antal timmar som tidigare dömts ut, överstiger det antal timmar som skulle ha bestämts som gemensam påföljd för brotten. Med regeringens förslag om en ny bestämmelse om gemensam Prop. 2015/16:151 straffmätning som ska vara generellt tillämplig fyller bestämmelsen i 34 kap. 8 § inte någon särskild funktion för straffmätningen vid nyupptäckt brottslighet. Har den dömde begått ytterligare brott före den tidigare domen på ungdomstjänst och bestäms påföljden till ungdomstjänst även i den senare domen följer av den föreslagna bestämmelsen att gemensam straffmätning ska göras. Antalet timmar ungdomstjänst ska alltså sammantaget motsvara vad som hade dömts ut som gemensam påföljd för brotten. I ett sådant fall kan maximalt ungdomstjänst dömas ut för den samlade brottsligheten. Skulle den unge begå ett nytt brott efter den tidigare domen på ungdomstjänst men innan den har börjat verkställas utgör den tillkommande brottsligheten återfall. Även om påföljden på nytt skulle bestämmas till ungdomstjänst finns det enligt regeringen inga bärande skäl att behålla den nuvarande särregleringen om att domstolen så långt möjligt ska iaktta att det totala antalet timmar ungdomstjänst skulle överstiga vad som får dömas ut vid ett och samma tillfälle. Någon sådan begränsning finns för övrigt inte om den unge begått ett nytt brott efter att den tidigare domen på ungdomstjänst har börjat verkställas. Mot denna bakgrund anser regeringen liksom utredningen att bestämmelsen om straffmätning av ungdomstjänst efter en tidigare dom på samma påföljd bör slopas. Nuvarande ordning för straffvärdebedömningen vid flerfaldig brottslighet framstår i övrigt som väl avvägd Med regeringens förslag ska den nuvarande ordningen avseende gemensam straffmätning ändras på så sätt att ny brottslighet, som alltså utgör återfall, inte längre ska omfattas av regleringen om gemensam straffmätning. Ny brottslighet bör i stället, som återfall, beaktas i skärpande riktning vid påföljdsbestämningen. Utredningen har gjort bedömningen att regleringen om straffvärdebedömningen av flerfaldig brottslighet i övrigt har goda skäl för sig och är väl förankrad i rättssystemet. Den bedömningen delas av de remissinstanser som yttrat sig över den. Även regeringen delar den bedömningen och lämnar därför inte några ytterligare förslag till förändringar av den ordningen. Undantag från regeln om gemensam påföljd i Regeringens förslag: När högre rätt dömer för brott som har prövats i flera domar i lägre rätt ska brottsligheten i varje sådan dom leda till en Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig över utredningens förslag i denna del har inte haft några invändningar mot det. Hovrätten över och har angett att den är mycket positiv till att varje underrättsdom ska föranleda en särskild påföljd när högre rätt dömer för brott som prövats i flera domar från lägre rätt. 2015/16:151 Bedömningen i utkast till lagrådsremiss motsvarar inte utredningens förslag. I utkastet till lagrådsremiss har gjorts bedömningen att utredningens förslag till undantag från principen om gemensam påföljd i överrätt inte ska genomföras. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig över frågan har ansett att förslaget bör genomföras. har anfört att det är angeläget att lagförslaget kompletteras med bestämmelser som modifierar principen om gemensam påföljd i högre rätt. Hovrätten över och har framfört att det framstår som ytterst angeläget att utredningens förslag om undantag från principen om gemensam påföljd genomförs. Hovrätten kan inte heller se att ett genomförande av utredningens förslag skulle innebära några praktiska komplikationer. Hovrätten för har anfört att utredningens förslag i denna del har goda skäl för sig och förordat att det genomförs. Hovrätten har svårt att se att konsekvenserna för påföljdsbestämningen i överrätt som förslaget för med sig skulle bli så omfattande och svåra att överblicka som det befaras i remissutkastet. har anfört att argumenten för att inte genomföra förslaget om undantag från principen om gemensam påföljd i överrätt inte är övertygande. Tingsrätten har svårt att fullt ut ta till sig de argument som förs fram och det vore önskvärt att förslaget genomfördes. Tingsrätten vill här särskilt peka på att inte någon remissinstans har haft några invändningar mot förslaget i denna del. har anfört att skälen, som framförts av utredningen, för ett undantag från regeln om gemensam påföljd i högre rätt väger tyngre än de skäl som anförts i utkastet till lagrådsremiss mot det förslaget. Enligt tingsrättens mening bör det vara fullt möjligt för hovrätten att göra en sådan påföljdsbestämning. ombudsmän, för Nedre och har framhållit att det är angeläget att ytterligare utreda förutsättningarna för att åstadkomma en reglering som innebär att reformen får genomslag i samtliga instanser. och har gett uttryck för att en konsekvens av utkastet till lagrådsremiss är att den som genom olika domar dömts för ny brottslighet i tingsrätten regelmässigt kan räkna med ett sammanlagt lägre straff om han eller hon överklagar domarna till hovrätten. En sådan ordning riskerar att öka andelen överklaganden till hovrätt i syfte att i hovrätten få det lägre straff som en tillämpning av 30 kap. 3 § innebär. Attunda tingsrätt har inte haft något att invända mot bedömningen, men anser att det är mycket angeläget att en ändring i någon form genomförs så att inte det övergripande ändamålet med den nu föreslagna reformen, att ny brottslighet konsekvent ska behandlas som återfall, kan gå om intet vid ett överklagande till högre rätt. Skälen för regeringens förslag Som tidigare redovisats ska rätten, när någon döms för flera brott enligt huvudregeln i 30 kap. 3 § första stycket döma till gemensam påföljd (avsnitt 4.1). Principen om gemensam påföljd gäller även i högre rätt och innebär att en hovrätt vid överprövning av två olika tingsrättsdomar inte kan döma ut separata påföljder för brotten i de olika I stället ska hovrätten döma ut en gemensam påföljd för den samlade brottsligheten (NJA 1975 s. 691). Detta anses gälla oavsett om brotten i den andra tingsrättsdomen är begångna efter den första domen och därmed utgör återfall i brott. Ordningen innebär alltså att återfall inte fullt ut medför ett skärpt ingripande. Tvärtom kan den tilltalade uppnå en fördel genom att överklaga de olika tingsrättsdomarna eftersom straffmätningen då kommer att avse den samlade brottsligheten i enlighet med principen om straffmätning vid flerfaldig brottslighet. Utredningen föreslår mot den bakgrunden att det i regleringen i 30 kap. 3 § införs ett undantag från nämnda princip när högre rätt ska meddela en dom avseende brott som har prövats i flera domar från lägre rätt. I högre rätt ska i sådant fall en särskild påföljd beslutas för brottsligheten i varje underrättsdom. Det skulle innebära att den högre instansen först har att överpröva den först meddelade domen och ta ställning till den däri utdömda påföljden och därefter göra detsamma med den senare meddelande domen. En sådan ordning skulle också ligga i linje med tanken att processen i hovrätten ska utgöra en överprövning och inte en omprövning av tingsrättens avgöranden. Enligt regeringen har utredningens förslag goda skäl för sig. Det bör som utgångspunkt göras en åtskillnad mellan ny och nyupptäckt brottslighet vid en tillämpning av 34 kap. . Ny brottslighet bör mer konsekvent behandlas som återfall i brott och därmed ges en straffskärpande betydelse. Mycket talar för att den ordningen också bör få genomslag i högre rätt. Mot förslaget talar dock, som utredningen konstaterar, att ett frångående av principen om gemensam påföljd i de nu angivna fallen skulle innebära en stor förändring när det gäller påföljdsbestämningen i högre rätt. I det remitterade utkastet till lagrådsremiss gjordes bedömningen att det inte går att bortse från att de konsekvenser som förslaget skulle få för påföljdsbestämningen i överrätt kan bli både omfattande och svåra att överblicka. En sådan förändring skulle därför ställa krav på noggranna överväganden. Vidare bedömdes att det befintliga underlaget inte i alla delar tillräckligt belyste de konsekvenser som förslaget skulle kunna leda till. Något förslag i den delen lämnades därför inte. Av remissinstansernas yttranden har framkommit att ett stort antal av dem inte delar bedömningen som gjordes i remissen.