prop · H40322 · 2016-10-25 00:00:00 — Det gäller anmälningar enligt artikel 4 i marknadsmissbruks- förordningen som ska göras av marknadsoperatörer som driver reglerade marknader samt värdepappersföretag och marknadsoperatörer som driver en MTF-plattform eller en OTF-plattform. Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 17.5. Paragrafen införs till följd av artikel 32.3 i marknadsmissbruksförord- ningen. Paragrafen innehåller bestämmelser om interna rapporteringssystem för rapportering av misstänkta överträdelser av marknadsmissbruksför- ordningen, s.k. visselblåsarsystem. I första stycket anges att finansiella företag ska tillhandahålla ända- målsenliga system för att från anställda omhänderta anmälningar om misstänkta överträdelser av marknadsmissbruksförordningen. definieras i 9 §. Bestämmelsen ställer inte några särskilda krav i fråga om vilken typ av förfarande som företagen ska tillhandahålla för anställda som vill rapportera om överträdelser, mer än att dessa ska vara ändamålsenliga. För att ett förfarande ska anses ändamålsenligt bör det dock vara fråga om en särskild, oberoende och självständig kanal (jfr prop. Av andra stycket framgår att om användningen av ett rapporterings- system innebär en sådan strukturerad behandling av personuppgifter som avses i personuppgiftslagen, måste systemet utformas i överensstäm- melse med den lagen. Användning av s.k. visselblåsarsystem innefattar sannolikt behandling av personuppgifter i den mening som avses i personuppgiftslagen. Enligt 21 § personuppgiftslagen är det förbjudet för andra än myndigheter att behandla personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott. I stycket finns dock ett undantag från den bestäm- melsen för uppgifter om lagöverträdelser som avser brott enligt lagen om straff för marknadsmissbruk på värdepappersmarknaden. Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 15.5. Paragrafen innehåller bestämmelser som ska gälla för anställda vid en anmälan enligt 7 §. Enligt första stycket ska tystnadsplikt gälla för anställda och före detta anställda hos finansiella företag. definieras i 9 §. Tystnadsplikten gäller för uppgift i en anmälan eller utsaga om en misstänkt överträdelse av marknadsmissbruksförordningen som har gjorts till ett sådant rapporteringssystem som avses i den paragrafen. Tystnadsplikten gäller till skydd för såväl anmälarens som den utpekade personens identitet och tillgodoser bl.a. och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet) krav på lämpliga skyddsåtgärder för behandling av personuppgifter som rör lagöverträdel- ser och behandlas av andra än myndigheter (artikel 8.5 i dataskydds- direktivet). Bestämmelsen är utformad efter förebild av 8 kap. 2 § andra stycket lagen (1998:1479) om värdepapperscentraler och kontoföring av finansiella instrument. Enligt andra stycket ska den som har gjort en anmälan till ett internt rapporteringssystem inte anses ha åsidosatt någon tystnadsplikt om an- hade anledning att anta att en överträdelse hade skett. Bestäm- melsen utgör en ansvarsfrihetsregel och omfattar inte bara brott mot tyst- nadsplikt enligt lag utan även avtalsrättsliga åtaganden om tystnadsplikt. Innebörden av bestämmelsen är att en anställd varken kan ådra sig straff- rättsligt ansvar, skadeståndsskyldighet eller andra sanktioner för brott mot tystnadsplikt vid rapportering av överträdelser till det interna rap- porteringssystemet (jfr 10 §). Genom uttrycket ”hade anledning att anta” Prop. 2016/17:22 anges vilken grad av säkerhet som måste föreligga, utifrån det för an- befintliga kunskapsunderlaget, för att påståendet om över- trädelser som anmälaren framför genom rapporteringen är riktigt. Det innebär att det krävs att det finns någon faktisk omständighet som kan konstateras objektivt, dvs. det bör inte vara fråga om enbart ett påstående från anmälarens sida. I 11 § finns en liknande bestämmelse som gäller vid anmälningar till . Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 15.5. Paragrafen innehåller en definition av finansiella företag. Definitionen gäller enbart för tillämpningsområdet för 7 och 8 §§. Utöver vissa svenska företag som framgår av paragrafen omfattas utländska företag som hör hemma utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och som efter tillstånd från från filial i driver motsvarande verksamhet som de svenska företagen. Ett sådant företag kan exempelvis vara ett företag som fått tillstånd att driva värdepappersrörelse från filial i enligt 4 kap. 4 § lagen om värdepappersmarknaden. Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 15.5. Paragrafen innehåller bestämmelser om tystnadsplikt i samband med rapportering enligt artikel 16.1 eller 16.2 i marknadsmissbruksförord- ningen. Första stycket motsvarar i huvudsak meddelandeförbudet i 11 § marknadsmissbrukslagen. Till skillnad från bestämmelsen i marknads- missbrukslagen görs dock tillägget att det är ett obehörigt röjande som är förbjudet. Syftet med förbudet är, liksom meddelandeförbudet i marknadsmissbrukslagen, att den som rapporterats inte ska bli varnad och sopa igen spåren efter sig (prop. 2004/05:142 s. 169). Det är därför i princip alltid fråga om ett obehörigt röjande att berätta för den som ligger bakom transaktionen att rapportering har skett. Ett behörigt röjande kan ske t.ex. till företagets rådgivare, exempelvis en advokat, där det inte finns någon risk för att uppgiften kommer den rapporterade till del. Den som överträder förbudet kan dömas till straff för brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § . Andra stycket införs till följd av artikel 23.4 i marknadsmissbruks- förordningen. Det motsvarar 12 § marknadsmissbrukslagen. Bestämmel- sen utgör en ansvarsfrihetsregel och omfattar inte bara brott mot tyst- nadsplikt enligt lag utan även avtalsrättsliga åtaganden om tystnadsplikt. Innebörden av bestämmelsen är att den som lämnat en rapport varken kan ådra sig straffrättsligt ansvar, skadeståndsskyldighet eller andra sanktioner för brott mot tystnadsplikt vid rapportering av överträdelser till det interna rapporteringssystemet (jfr 9 §). Både ett företag som omfattas av artikel 16 i förordningen samt den som fullgör skyldigheten för företagets räkning är skyddade av bestämmelsen. Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 11.2. Paragrafen införs till följd av artikel 23.4 i marknadsmissbruksförord- ningen och artikel 4.2 e i genomförandedirektivet. Den innehåller be- stämmelser om åsidosättandet av tystnadsplikter i samband med en an- mälan till om en misstänkt överträdelse av marknads- missbruksförordningen. Den som har gjort en anmälan till om en misstänkt överträdelse av marknadsmissbruksförordningen får som utgångspunkt inte göras ansvarig för att ha åsidosatt någon tystnadsplikt. Med tystnads- plikt avses alla typer av restriktioner som gäller för möjligheten att lämna uppgifter, vare sig de finns i avtal, praxis – t.ex. den arbetsrättsliga s.k. lojalitetsplikten – eller lag. Med att ”inte göras ansvarig” avses alla typer av ansvar, t.ex. skadestånds- eller arbetsrättsligt ansvar. För att ansvars- frihet ska gälla krävs att anmälaren hade anledning att anta att en över- trädelse skett (jfr 9 §). Det innebär att det krävs att det finns någon faktisk omständighet som kan konstateras objektivt, dvs. det bör inte vara fråga om enbart ett påstående från anmälarens sida. Intresset av att misstänkta överträdelser kommer fram väger i allmän- het tyngre än intresset av att upprätthålla en tystnadsplikt. Det finns dock situationer där det intresse som ligger bakom tystnadsplikten väger tyngre. Därför anges i andra meningen att rätten att åsidosätta en tyst- nadsplikt inte gäller om anmälan innebär att anmälaren gör sig skyldig till brott. Det innebär exempelvis att källskyddet enligt tryckfrihets- förordningen och yttrandefrihetsgrundlagen inte kan åsidosättas med stöd av bestämmelsen (se straffbestämmelserna i 3 kap. 5 § tryckfrihets- förordningen och 2 kap. 5 § yttrandefrihetsgrundlagen). Brott mot lag- stadgade tystnadsplikter är i många fall straffbelagda genom 20 kap. 3 § . Den i detta sammanhang mest relevanta tystnadsplikt som är straffbelagd genom nämnda bestämmelse är tystnadsplikten för advokater (8 kap. 4 § ). Det torde i praktiken mycket sällan förekomma att uppgiftslämnande till är brottsligt. Många lagreglerade tystnadsplikter innehåller ett obehörighetsrekvisit (se t.ex. 1 kap. 11 § lagen [2007:528] om värdepappersmarknaden och 2 § lagen [1990:409] om skydd för före- tagshemligheter) som torde innebära att uppgiftslämnande till Finans- inspektionen inte anses obehörigt och då aktualiseras inte något brott mot tystnadsplikten. Exempelvis utgör lämnandet av en uppgift om en före- tagshemlighet till en tillsynsmyndighet med stöd av bestämmelserna om visselblåsning inte något obehörigt angrepp på företagshemligheten (jfr prop. 2013/14:228 s. 247 med hänvisning till bet. 1989/90:LU37 s. 35). Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så Prop. 2016/17:22 sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 15.4. 3 kap. Utredningsbefogenheter och tvångsmedel Paragrafen införs till följd av artikel 23.2 första stycket a, b och g i marknadsmissbruksförordningen. Paragrafen innehåller bestämmelser om befogenhet att begära uppgifter och kalla till förhör. Enligt första stycket får förelägga någon att lämna uppgifter eller inställa sig till förhör. Det motsvarar den befogenhet som har enligt 6 kap. 1 a § lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument. Med handling avses framställning i skrift eller bild och upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas bara med tekniska hjälpmedel (jfr 2 kap. 3 § första och andra styckena tryckfrihetsförordningen). I andra stycket tydliggörs att ett föreläggande inte får beslutas om uppgiftslämnandet skulle strida mot den i lag reglerade tystnadsplikten för advokater. Bestämmelsen är inte avsedd att tolkas motsatsvis, dvs. den utesluter inte att även andra tystnadsplikter kan upprätthållas (jfr prop. 2011/12:175 s. 20). befogenhet enligt bestämmelsen kan begränsas av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen (se avsnitt 7.5). Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 10.2. Paragrafen införs till följd av artikel 23.2 första stycket c i marknads- missbruksförordningen. Den innehåller bestämmelser om Finansinspek- tionens befogenhet att begära information om transaktioner på spot- marknaden. I första stycket finns en skyldighet för marknadsaktörer på spotmark- naden att lämna den information som begär. Enligt andra stycket har dessa marknadsaktörer en skyldighet att på inspektionens begäran lämna åtkomst till handlarnas system. De mark- nadsaktörer som avses är de som handlar på spotmarknaden avseende råvaror, t.ex. en s.k. råvarubörs. Det kan alltså vara fråga om såväl tillståndspliktiga som icke tillståndspliktiga företag. Av 6 § framgår att ett föreläggande får förenas med vite. Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 10.3. Paragrafen införs till följd av artikel 23.2 första stycket k och l i mark- nadsmissbruksförordningen. Den innehåller bestämmelser om interi- mistiska förelägganden. Ett föreläggande enligt första stycket kan t.ex. avse att någon ska sluta handla på visst sätt eller sluta sprida vilseledande information. Ett före- läggande får beslutas om det är sannolikt att personen i fråga har över- trätt marknadsmissbruksförordningen. Det skulle t.ex. kunna vara fråga om orderläggning eller informationsspridning som innebär marknads- manipulation. Ett föreläggande kan endast avse ett förbud mot vissa ageranden, dvs. inte positiva ålägganden (jfr 5 kap. 3 § 1). I likhet med vad som gäller vid övriga tillsyns- och utredningsbefogenheter ska proportionalitetsprincipen beaktas. Det innebär t.ex. att föreläggandet ska begränsas till vad som är nödvändigt för att förhindra en fortsatt över- trädelse. Situationen bör även vara sådan att det är påkallat att förhindra agerandet, dvs. att en slutlig prövning inte bör inväntas. Finansinspek- tionen kan i och för sig besluta om föreläggande enligt paragrafen även när det är åklagare som utreder överträdelsen (se 5 kap. 11 §). Skyldig- heten att samarbeta med åklagare (3 kap. 14 §) innebär dock att Finans- inspektionen bör samråda med åklagare innan en sådan åtgärd vidtas, för att inte riskera att ett föreläggande inverkar negativt på en förunder- sökning. I andra stycket finns bestämmelser om hur länge ett föreläggande gäller. Ett föreläggande upphör att gälla när det har prövats om en över- trädelse har skett. En sådan prövning kan ske på flera sätt. Om den över- trädelse som har föranlett föreläggandet blir föremål för åtal, upphör föreläggandet att gälla när åklagaren beslutar om ett strafföreläggande eller tingsrätten dömer i målet. Om överträdelsen prövas av Finans- inspektionen, upphör föreläggandet att gälla när inspektionen utfärdar ett sanktionsföreläggande eller meddelar ett slutligt beslut. Ett föreläggande får dock, enligt andra meningen, gälla . Finans- inspektionen bör i föreläggandet ange föreläggandet ska gälla. Inspektionen kan när som helst ompröva beslutet om före- läggande om det t.ex. kommer fram nya omständigheter som gör att det är sannolikt att agerandet strider mot marknadsmissbruks- förordningen. Av 6 § framgår att ett föreläggande får förenas med vite. Enligt 5 kap. 13 § får ett ingripande inte ske om överträdelsen omfattas av ett föreläggande om vite och överträdelsen ligger till grund för en an- sökan om utdömande av vitet. Om någon har överträtt ett vitesföre- läggande får således välja mellan att ansöka om att vitet ska dömas ut eller ingripa mot överträdelsen enligt 5 kap. Om överträdelsen är sådan att det finns anledning att anta att ett brott enligt lagen om straff för marknadsmissbruk på värdepappersmarknaden har begåtts, ska i stället anmäla detta till åklagare (3 kap. 1 § nämnda lag). Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 10.9. Paragrafen införs till följd av artikel 23.2 första stycket m i marknads- missbruksförordningen. Den innehåller bestämmelser om korrigering av felaktig eller vilseledande information. Enligt första meningen får själv korrigera felaktig eller vilseledande informa- tion. Det krävs endast att spridandet av den felaktiga eller vilseledande informationen kan utgöra ett led i en överträdelse av artikel 15 i mark- nadsmissbruksförordningen, dvs. förbudet mot marknadsmanipulation. Korrigering kan t.ex. ske genom pressmeddelande. Inspektionen kan också, enligt andra meningen, kräva av den som har offentliggjort eller spritt informationen att denne ska korrigera informationen. Befogenheten kan självklart inte användas på ett sätt som strider mot bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen om ansvarig utgivares rätt att bestämma vad som ska publiceras. Av 6 § framgår att ett föreläggande får förenas med vite. Övervägandena finns i avsnitt 10.10. Paragrafen införs till följd av artikel 23.2 första stycket d i marknads- missbruksförordningen och reglerar platsundersökningar. Finansinspek- tionen får genomföra en undersökning i fysiska och juridiska personers verksamhetslokaler. Med verksamhetslokal avses utrymmen som huvudsakligen används i verksamhet som medför eller kan antas medföra bokföringsskyldighet enligt bokföringslagen (1999:1078) eller som bedrivs av en annan juridisk person än ett dödsbo (jfr 3 kap. 18 § skatteförfarandelagen [2011:1244]). Om verksamhet bedrivs i en privatbostad, kan undersökning genomföras där (jfr författningskommen- taren till 4 kap. 1 §). I många fall kan platsundersökningar bli aktuella hos företag som står under tillsyn. Eftersom bestäm- melsen ska tillämpas för att ska kunna övervaka att marknadsmissbruksförordningen följs, kan det vara nödvändigt för inspektionen att även göra platsundersökningar i verksamhetslokalerna hos icke tillståndspliktiga företag eller fysiska personer som har skyldigheter enligt förordningen. I samband med undersökningen kan förelägga den som undersökningen genomförs hos att t.ex. tillhandahålla handlingar, med stöd av 1 §. har inga tvångsmedel att tillgripa om den person som undersökningen ska genomföras hos inte medverkar till detta. När det gäller utredningar av överträdelser av marknadsmissbruksför- ordningens förbud mot insiderhandel eller marknadsmanipulation har dock möjlighet att genomföra en tvångsundersökning med stöd av 4 kap. 1 §. befogenhet enligt bestämmelsen kan begränsas av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen (se avsnitt 7.5). Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 10.4. Paragrafen innehåller en bestämmelse om viten. Paragrafen är utformad efter förebild av 44 kap. 3 § skatteförfarandelagen. Enligt första stycket får ett föreläggande enligt 1, 2, 3 eller 4 § förenas med vite. Undantagen i andra och tredje styckena syftar till att undvika att den som är misstänkt för brott eller en överträdelse av något av förbuden mot marknadsmissbruk tvingas att lämna uppgifter som innebär att han eller hon belastar sig själv på ett sätt som skulle strida mot artikel 6 i . har inte rätt att döma ut ett förelagt vite, utan får enligt allmänna bestämmelser ansöka hos förvaltningsrätt om att vitet ska dömas ut. Bestämmelser om vite finns i lagen (1985:206) om viten. Övervägandena finns i avsnitten 10.2, 10.3, 10.9 och 10.10. Paragrafen införs till följd av artikel 23.2 första stycket i i marknadsmiss- bruksförordningen. Bestämmelsen innebär en möjlighet för Finans- inspektionen att ansöka om kvarstad på en sanktionsavgift eller åter- föring på grund av en överträdelse som anges i 5 kap. 1 §, dvs. överträdelser som innebär marknadsmissbruk. Enligt första stycket ska bestämmelserna om kvarstad i brottmål tilläm- pas när ansöker om kvarstad. Det är dock Finans- inspektionen, inte åklagare, som ansöker om kvarstad. I punkterna 1–4 anges hur bestämmelserna i 26 kap. ska förstås när det är fråga om en kvarstad för en fordran på sanktionsavgift eller återföring. Hänvisningarna innebär att bestämmelserna om möjlighet att ta egendom i förvar före det att rätten har prövat en ansökan om kvarstad inte gäller för . Kvarstad kan beslutas innan rätten har prövat en talan om sanktionsavgift eller återföring om förutsättningarna i 26 kap. 1 § är uppfyllda. Kvarstad kan även beslutas i samband med tingsrättens dom med anledning av talan enligt 5 kap. 21 §. Enligt andra stycket prövas ansökan om kvarstad av . är den domstol som ska pröva Finans- inspektionens talan om sanktioner med anledning av en överträdelse av marknadsmissbruksförordningens förbud mot marknadsmissbruk (se 5 kap. 21 §). När det gäller säkerställande av betalning rörande sanktionsavgift eller återföring för åsidosättande av de skyldigheter som räknas upp i 5 kap. 2 § tillämpas i stället bestämmelserna om betalningssäkring i 8 och 9 §§. Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 10.7. Paragrafen införs till följd av artikel 23.2 första stycket i i marknadsmiss- bruksförordningen. Bestämmelsen innebär en möjlighet för Finans- inspektionen att ansöka om betalningssäkring avseende en sanktions- avgift eller återföring på grund av ett åsidosättande av skyldigheter som Prop. 2016/17:22 följer av marknadsmissbruksförordningen. Paragrafen är utformad efter förebild av 46 kap. 6 och 7 §§ skatteförfarandelagen. Av första stycket framgår att betalningssäkring kan avse den som är betalningsskyldig. Betalningsskyldig är den som är föremål för ett beslut om sanktionsavgift eller återföring. I andra stycket anges förutsättningarna för ett beslut om betalnings- säkring. Båda förutsättningar ska vara uppfyllda för att betalningssäkring ska komma i fråga. För att en ”påtaglig risk” enligt punkten 1 ska före- ligga krävs att risken för betalningsunderlåtelse ska kunna beläggas i det enskilda fallet. Omständigheter som kan knytas till den betalnings- skyldige måste tala för att det finns en risk att denne drar sig undan skyldigheten (jfr prop. 2010/11:165 s. 908). Betalningsskyldigheten ska även, enligt punkten 2, avse ”betydande belopp”. Betalningsskyldigheten kan avse betydande belopp om det är fråga om ett allvarligt åsidosättande som föranleder en hög sanktionsavgift eller åsidosättandet har medfört en betydande ekonomisk fördel som ska återföras. Enligt tredje stycket kan betalningssäkring beslutas även om betal- ningsskyldighet inte har fastställts. Om det är sannolikt att betalnings- skyldigheten kommer att fastställas, måste förvaltningsrätten även pröva till vilket belopp sanktionsavgiften eller återföringen sannolikt kommer att fastställas. Betalningsskyldigheten får nämligen inte ske med ett större belopp än dessa (jfr samma prop. I fjärde stycket erinras om att proportionalitetsprincipen gäller vid prövningen av en begäran om betalningssäkring (jfr 2 kap. 5 § skatteför- farandelagen). När det gäller förordningens förbud mot marknadsmissbruk finns en motsvarande möjlighet att ansöka om kvarstad i 7 §. Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 10.7. Paragrafen innehåller bestämmelser om hur ett ärende om betalnings- säkring ska handläggas. Av första stycket framgår att beslut om betalningssäkring fattas på ansökan av av den förvaltningsrätt som är behörig att pröva ett överklagande av slutliga beslut, dvs. I andra stycket hänvisas till de bestämmelser i skatteförfarandelagen som ska tillämpas vid ansökan om betalningssäkring. Dessa bestämmel- ser rör förutsättningarna för domstolen att upphäva ett beslut om betalningssäkring, rätten för den enskilde att begära muntlig förhandling, underrättelse om ett beslut, när ett beslut om betalningssäkring för en betalningsskyldighet som inte är fastställd upphör att gälla och rätten för en enskild att få skadestånd från staten under vissa förutsättningar. Hänvisningarna innebär att bestämmelserna i skatteförfarandelagen om möjlighet att ta egendom i förvar före det att rätten har prövat en ansökan om betalningssäkring inte gäller för . Övervägandena finns i avsnitt 10.7. Paragrafen innehåller bestämmelser om verkställighet av ett beslut om betalningssäkring för en sanktionsavgift eller återföring. I paragrafen anges de bestämmelser i skatteförfarandelagen som ska tillämpas vid verkställighet av ett beslut om betalningssäkring.