prop · H303150 · 2016-03-21 00:00:00 — I rättspraxis (RH 2004:51) har dock bedömningen gjorts att ett förfarande varigenom någon offentliggör personuppgifter på internet så att de blir åtkomliga för ett obestämt antal personer inte omfattas av undantaget för privat behandling av personuppgifter. Sammanfattningsvis kan konstateras att, även om det finns viss lagstiftning som kan aktualiseras vid olovlig användning av någon annans identitetsuppgifter, saknas det en straffbestämmelse som direkt tar sikte på förfarandet. Det får till följd att den som drabbas av olovlig identitetsanvändning inte sällan saknar målsägandestatus och därmed står utan straffrättsligt skydd. I detta avseende finns det en brist i skyddet för den personliga integriteten. ställer krav på skydd av den personliga integriteten Rätten till respekt för privatlivet har ett starkt skydd enligt artikel 8 i den europeiska konventionen av angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (), som gäller som lag i enligt lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, samt praxis avseende denna rättighet. I artikel 8.1 i föreskrivs att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Rätten till skydd för privatliv innefattar också skydd för rykte och personlig integritet. Att någon olovligen använder någon annans identitetsuppgifter får anses utgöra en kränkning av rätten till respekt för privatlivet. bestämmelse är utformad som en rättighet för Prop. 2015/16:150 enskilda i förhållande till staten och innebär primärt att staten ska avhålla sig från ingrepp i den skyddade rättigheten. Av praxis följer emellertid även att staten har en positiv förpliktelse att vidta rimliga åtgärder för att skydda den enskildes privata sfär (se t.ex. domar mot och mot ). Ett skydd mot kränkning mellan enskilda kan tillförsäkras bl.a. genom kriminalisering av olika åtgärder som innefattar intrång i den personliga integriteten. ratificerade FN:s konvention om barnets rättigheter () 1990. Enligt får inget barn utsättas för godtyckliga eller olagliga ingripanden i sitt privat- och familjeliv, sitt hem eller sin korrespondens och heller inte för olagliga angrepp på sin heder och sitt anseende. Vidare har barnet rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden eller angrepp. Det straffrättsliga skyddet bör stärkas En kriminalisering av ett beteende som har varit straffritt fordrar mycket starka skäl (jfr prop. 1994/95:23 s. 55 och 1994/95:JuU s. 6 f.). har det straffrättsliga skyddet mot integritetskränkningar förstärkts som en följd av samhällsutvecklingen och den tekniska utvecklingen. Bland annat har bestämmelser om kränkande fotografering och en särskild straffbestämmelse till skydd mot upprepade integritetskränkningar, olaga förföljelse, tillkommit. Det kan emellertid konstateras att det inte finns något skydd mot olovlig identitetsanvändning. Som redovisats kan det få långtgående konsekvenser för den enskilde att på så sätt få sin identitet utnyttjad. Detta blir särskilt tydligt i fall där någons identitet vid upprepade tillfällen utnyttjas för att begå brott eller vid förfaranden på internet som leder till omfattande exponering. Därtill kommer krav på att tillförsäkra enskilda ett godtagbart skydd för den personliga integriteten. Det är inte rimligt att någon ska behöva tåla att drabbas av skada eller olägenhet till följd av att någon annan olovligen utnyttjar identiteten. Regeringen delar därför utredningens bedömning att olovlig identitetsanvändning bör kriminaliseras. 4.3Utgångspunkter för lagstiftning mot olovlig identitetsanvändning En kriminalisering måste vara förenlig med regeringsformen och Åtgärder som syftar till ett starkare skydd för den personliga integriteten kan innebära en motsvarande inskränkning i yttrandefriheten och därigenom också i informationsfriheten. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 1 och 2 regeringsformen (RF) är var och en gentemot det allmänna tillförsäkrad en frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor (yttrandefrihet) 2015/16:150 och en frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt i övrigt ta del av andras yttranden (informationsfrihet). Yttrande- och informationsfriheterna enligt RF är inte absoluta utan får begränsas genom lag (2 kap. 20 § RF). Emellertid får en begränsning göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. En begränsning får dessutom aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har motiverat den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen. En begränsning får inte heller göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning (2 kap. 21 § RF). Av 2 kap. 23 § RF följer att yttrande- och informationsfriheten får begränsas med hänsyn till bl.a. enskildas anseende och privatlivets helgd. Vid bedömande av vilka begränsningar som får göras ska särskilt vikten av vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet i politiska, religiösa, fackliga, vetenskapliga och kulturella angelägenheter beaktas. Av 2 kap. 19 § RF följer vidare att en lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden enligt . Enligt artikel 10.1 i har var och en rätt till yttrandefrihet, vilken innefattar en rätt till åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan myndigheters inblandning och oberoende av territoriella gränser. Denna rättighet är dock inte heller enligt konventionen absolut. Utövandet av yttrandefriheten får enligt artikel 10.2 underkastas bl.a. villkor, inskränkningar och straffpåföljder som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn bl.a. till annans goda namn och rykte eller rättigheter. Det innebär att rätten till yttrandefrihet ibland måste vika till förmån för skyddet av respekten för enskildas privatliv. Dessa rättigheter måste i många fall balanseras mot varandra. Vid bedömningen av om en inskränkning i yttrandefriheten är proportionerlig måste en avvägning göras mellan intresset av yttrandefrihet och den enskildes intresse av att information om honom eller henne skyddas mot intrång t.ex. i form av ärekränkning. Syftet med ett förbud mot olovlig identitetsanvändning är att skydda enskildas personliga integritet. Detta är ett ändamål som enligt både RF och kan godtas som grund för begränsning av yttrandefriheten. Ett sådant förbud, begränsat till fall när förfarandet leder till skada eller olägenhet, framstår som proportionerligt i förhållande till ändamålet med förbudet. Syftet med förbudet är inte att på något sätt inskränka möjligheten för någon att i eget namn eller anonymt utöva sin yttrandefrihet, utan tar bara sikte på fall när detta sker på så sätt att man utger sig för att vara en annan person genom att använda den personens namn, personnummer eller andra identitetsuppgifter. Det handlar om förfaranden som innefattar ett vilseledande om någons identitet. Sammanfattningsvis anser regeringen att en kriminalisering av olovlig identitetsanvändning i linje med det som redovisats ovan är förenlig med RF och . En kriminalisering bör vara generell Syftet med en kriminalisering av olovlig identitetsanvändning är att motverka missbruk av identitetsuppgifter och ge skydd mot den integritetskränkning det innebär att få dessa uppgifter utnyttjade. 2015/16:150 kriminaliseringen får den drabbade också bättre möjlighet att ta tillvara Som redovisats finns det i detta avseende en brist i det straffrättsliga skyddet för den personliga integriteten. är det viktigt att avgränsa det straffbara området så att bara de förfaranden som är att anse som straffvärda kommer att omfattas. Avsikten är inte att kriminalisera varje användning av någon annans identitetsuppgifter. Ett för långt gående skydd för identitetsuppgifter skulle också riskera att komma i konflikt med yttrandefriheten. Som utredningen anför rör behovet av kriminalisering främst sådan olovlig användning av någon annans identitet som utgör ett led i förmögenhetsbrott. En begränsning av det straffbara området till olovlig användning i vinningssyfte skulle täcka in sådana förfaranden. Regeringen delar emellertid utredningens bedömning att det finns anledning att inte begränsa skyddet för identitetsuppgifter till enbart de situationer där de utnyttjas som led i förmögenhetsbrott. Som utredningen pekar på kan det finnas andra straffvärda förfaranden som bör omfattas av straffbestämmelsen. Som exempel nämns att någon utger sig för att vara en annan person enbart i syfte att orsaka lidande för honom eller henne eller för att slippa uppge sin egen identitet, och detta skadar den vars uppgifter används. Inte sällan kan sådana förfaranden förekomma på internet och når därigenom stor spridning. Det är enligt regeringens mening angeläget att även i den typen av fall stärka det straffrättsliga skyddet för den personliga integriteten. Den nya straffbestämmelsen bör därför ha det vidare tillämpningsområde som utredningen föreslår. Det finns en särskild reglering för gärningar som begås i medier som omfattas av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. Förutom att gärningen ska vara straffbar enligt lag krävs det också för straffansvar i sådana fall att brottet finns upptaget i den brottskatalog som finns i 7 kap. tryckfrihetsförordningen. Så är fallet med exempelvis förtal och förolämpning, som därför kan utgöra brott även om de begås i grundlagsskyddade medier. Utredningen föreslår inte att olovlig användning av någon annans identitetsuppgifter som sker i grundlagsskyddade medier ska kriminaliseras. Som utvecklas närmare i nästa avsnitt anser regeringen inte heller att en kriminalisering ska omfatta även det grundlagsskyddade området. 5Lagstiftning mot olovlig identitetsanvändning En ny straffbestämmelse mot olovlig Regeringens förslag: En ny straffbestämmelse införs i 4 kap. Bestämmelsen ska omfatta den som genom att olovligen använda en annan persons identitetsuppgifter utger sig för att vara honom eller henne och därigenom ger upphov till skada eller olägenhet för honom eller henne. Straffet ska vara böter eller fängelse i högst . Brottet ska benämnas olovlig identitetsanvändning. Straffansvaret ska omfatta sådana uppgifter som kan användas för att identifiera en fysisk person som är i livet. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock valt en annan rubricering av brottet och delvis gett bestämmelsen en annan språklig utformning. Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser tillstyrker eller invänder inte mot utredningens förslag, bl.a. , , , , , , , , , Svenskt näringsliv, Företagarna, . Vidare tillstyrker ombudsmän (), Hovrätten över och , Attunda tingsrätt, , , , , , , vid , , , , , , , och förslaget i huvudsak men lämnar synpunkter på eller förordar vissa förtydliganden eller förändringar av den föreslagna straffbestämmelsen. Ingen remissinstans avstyrker förslaget. Några remissinstanser, bl.a. Attunda tingsrätt, , vid och påtalar att det behöver förtydligas vad som ska omfattas av det straffbara området och ger uttryck för att det finns skäl att ytterligare tydliggöra hur de gärningar som straffbeläggs måste se ut för att motsvara brottsbeskrivningen. Attunda tingsrätt föreslår att det bör övervägas att föra in ett objektivt rekvisit som innebär att fall av olovlig identitetsanvändning som är ursäktliga eller legitima utesluts från det straffbara området. Vidare föreslår tingsrätten för att göra gränsen för det straffbara området tydligare också att det i lagtexten bör läggas till ett rekvisit om förväxlingsrisk. Hovrätten över och föreslår, i syfte att ytterligare avgränsa det straffbara området, att det som ett led i gärningsbeskrivningen läggs till att gärningsmannen måste ha ett visst otillbörligt syfte med sitt beteende. föreslår att det bör övervägas om brottet kan konstrueras som ett farebrott. Några remissinstanser, bl.a. Hovrätten över och och , pekar på att det finns en risk för att förslaget kan komma att inskränka området för yttrandefriheten. Attunda tingsrätt lyfter fram att förhållandet mellan den föreslagna straffbestämmelsen och tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen måste klargöras för de fall där den olovliga identitetsanvändningen sker i tryckta skrifter, tidningar, tv och radio eller på webbplatser med utgivningsbevis. Flertalet remissinstanser godtar utredningens förslag om vilka identitetsuppgifter som ska omfattas av straffbestämmelsen. JO framför dock att det bör övervägas om inte endast sådana uppgifter varigenom en viss fysisk person normalt identifieras, dvs. ett unikt namn eller person- eller samordningsnummer, ska omfattas av straffansvaret. tingsrätt och Datainspektionen anser att det finns skäl att överväga om ett fotografi av en verklig person som används tillsammans med uppdiktade namn- och adressuppgifter eller ett alias tydligt kopplat till en viss person bör vara en identitetsuppgift och falla in under tillämpningsområdet för det nya brottet. att den inte delar utredningens bedömning att behovet av skydd mot obehörig användning av avlidnas identitetsuppgifter kan antas vara anser att även juridiska personer bör omfattas av straffbestämmelsen, eller i vart fall att detta bör övervägas. ger uttryck för att en kriminalisering av olovlig identitetsanvändning även bör omfatta olovlig användning av När det gäller skaderekvisitet framför JO att det bör komma till uttryck i lagtexten att, i den utsträckning andra olägenheter än ekonomisk skada över huvud taget ska omfattas av straffansvaret, ska dessa vid en objektiv bedömning vara påtagliga samt att den vägledning för vad som ska anses vara en sådan påtaglig olägenhet behöver utvecklas närmare. påtalar att genom placeringen av det nya brottet i 4 kap. öppnas en möjlighet för målsäganden att få skadestånd för kränkning. Flertalet remisinstanser godtar eller har inte några synpunkter på att det föreslagna brottet inte är tänkt att vara gradindelat eller på den föreslagna straffskalan. I fråga om förhållandet till annan lagstiftning påtalar Datainspektionen att förhållandet mellan den föreslagna bestämmelsen och 49 § personuppgiftslagen bör Skälen för regeringens förslag En straffbestämmelse ska omfatta att olovligen använda en annan persons identitetsuppgifter för att utge sig för att vara honom eller henne Som tidigare nämnts är syftet med en kriminalisering av olovlig användning av någon annans identitet att motverka missbruk av identitetsuppgifter och ge skydd mot den integritetskränkning det innebär att få dessa uppgifter utnyttjade. För att syftet med kriminaliseringen ska uppnås krävs att de identitetsuppgifter som omfattas inte anges för snävt, som straffansvaret måste vara väl avgränsat. bör rekvisitet identitetsuppgifter inte omfatta lika mycket som begreppet identitetsuppgifter nämner utredningen – utöver person- eller samordningsnummer – namn, adress, födelsetid eller liknande. enligt utredningen, krävas att identitetsuppgiften eller en kombination av uppgifter är unik för en viss person, så att det är tydligt att de avser den Utredningen anser därför att uppgifter som, var för sig eller tillsammans, kan användas för att identifiera en viss person bör omfattas av den nya bestämmelsen. Regeringen instämmer i utredningens bedömning. Mot bakgrund av att den föreslagna straffbestämmelsen är avsedd att värna den personliga integriteten är det naturligt att sådana uppgifter som direkt identifierar en person i första hand kommer att omfattas av begreppet identitetsuppgifter och att det i de flesta fall kommer att vara fråga om namn eller person- 2015/16:150 eller samordningsnummer för att en person ska kunna anses tillräckligt JO anför att det bör övervägas om inte endast dessa uppgifter ska omfattas av straffansvaret. För att avgränsningen inte ska bli för snäv bör emellertid därutöver, som utredningen föreslår, även andra uppgifter som kan användas för att identifiera eller peka ut en viss Sådana uppgifter kan, enligt regeringens uppfattning, t.ex. vara födelsetid, e-postadress, ett fotografi eller ett alias. ska som utredningen anför var för sig eller tillsammans kunna användas för att identifiera en viss person. Det måste i varje enskilt fall bedömas om uppgiften eller uppgifterna sammantagna är tillräckliga för att identifiera en viss person. Datainspektionen tar upp frågan om inte ett fotografi av en verklig person som används tillsammans med uppdiktade namn- och adressuppgifter ska anses vara en sådan identitetsuppgift som bör omfattas av den föreslagna bestämmelsen. Inspektionen pekar särskilt på att exempelvis ett förfarande att skapa konton på sociala medier med uppdiktat namn och där lägga ut fotografier på en verklig person faller utanför den föreslagna straffbestämmelsen. Regeringen anser, till skillnad från utredningen, att ett sådant förfarande som inspektionen pekar på skulle kunna omfattas av den Avgörande är om de använda identitetsuppgifterna var för sig eller tillsammans är tillräckliga för att peka ut en viss person. En grundläggande förutsättning för att användning av en annan persons identitetsuppgifter bör vara straffbar är, som utredningen anför, att användningen sker olovligen, dvs. att den sker utan samtycke. samtycke kan det nämligen inte anses vara fråga om ett intrång i den Samtycke lämnas av den som är behörig att förfoga över intresset av att värna den enskilde mot användning av hans eller hennes identitetsuppgifter. är det den person vars identitetsuppgifter är tänkta att användas, men det kan också vara en förälder som värnar ett barns intresse. Frågor om verkan av samtycke från personer som saknar full rättshandlingsförmåga, t.ex. barn och deras företrädare är inte speciella för olovlig användning av någon annans identitetsuppgifter, utan får bedömas i enlighet med vad som i allmänhet För att det straffbara området ska få en rimlig avgränsning och bara träffa de förfaranden som framstår som straffvärda krävs det en avgränsning också med avseende på det sätt identitetsuppgifterna Utredningen föreslår att straffansvaret bara ska omfatta sådant olovligt användande av någon annans identitetsuppgifter som innebär att gärningsmannen utger sig för att vara en annan person. utredningens uppfattning att rekvisitet utger sig för att vara honom eller henne väl fångar det förfarande som en kriminalisering bör ta sikte på. Attunda tingsrätt väcker frågan om det i lagtexten bör läggas till ett rekvisit om förväxlingsrisk, antingen innebärande att förväxlingsrisk ska ha funnits eller att sådan risk inte varit utesluten. begrepp som i och för sig väl beskriver vad gärningsmannen vill uppnå när han eller hon genom att använda en annan persons identitetsuppgifter utger sig för att vara honom eller henne. Regeringen anser att de föreslagna rekvisiteten samverkar på ett sådant sätt att de tillräckligt väl preciserar det straffbara området. Begreppet utger sig för att vara innefattar ett visst mått av vilseledande. Detta ska ske genom att använda en annan persons identitetsuppgifter, som måste vara tillräckligt unika för att var för sig eller tillsammans kunna identifiera en viss person. Om det brister i detta avseende kan rekvisitet utger sig för att vara inte anses vara uppfyllt. Så är inte heller fallet om den som använder någon annans identitetsuppgifter gör det så klumpigt att det saknar all trovärdighet eller att det på annat sätt framgår att det inte kan vara den föregivna personen (se vidare nedan). Det saknas därför skäl att därutöver införa förväxlingsrisk som ett självständigt rekvisit. Hovrätten över och anför att det finns en risk för att den föreslagna straffbestämmelsen även skulle komma att omfatta parodier, och framför allt satir, och att det därför bör övervägas om det straffbara området måste avgränsas ytterligare. I parodi och satir använder någon i och för sig andras identitetsuppgifter och anspelar även i övrigt på likheter med en viss person. Det framgår dock regelmässigt av situationen och sammanhanget att det är just parodi och satir, och inte fråga om att någon i den mening som avses i den föreslagna straffbestämmelsen utger sig för att vara en annan person. Enligt regeringens bedömning faller användning av någon annans identitetsuppgifter i sådana sammanhang redan därför utanför det straffbara området, även om, som hovrätten påpekar, framför allt satir i vissa fall kan framstå som hård och rå och leda till olägenhet för den vars identitetsuppgifter används. Regeringen bedömer mot denna bakgrund inte heller att det, som Attunda tingsrätt diskuterar i sitt remissyttrande, behöver föras in ett objektivt rekvisit som innebär att fall av olovlig identitetsanvändning som är ursäktliga eller legitima utesluts från det straffbara området. Attunda tingsrätt tar också upp att det går att tänka sig fall där den olovliga identitetsanvändningen sker i tryckta skrifter, tidningar, tv och radio eller på webbplatser med utgivningsbevis och efterlyser ett klargörande av om det föreslagna brottet ska utgöra tryck- och yttrandefrihetsbrott. Som exempel nämns att någon i ett nyhetsinslag utger sig för att vara en annan person på ett sådant sätt att brottsrekvisiten i och för sig är uppfyllda. Frågan har inte uttryckligen behandlats av utredningen, men eftersom det inte föreslås någon utökning av den brottskatalog som finns i 7 kap. tryckfrihetsförordningen, och då utredningen inte haft i uppdrag att föreslå grundlagsändringar, står det ändå klart att den föreslagna straffbestämmelsen inte är tänkt att vara ett tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Det har heller inte i lagstiftningsärendet framkommit att behovet av skydd mot olovlig användning av någon annans identitetsuppgifter på det grundlagsskyddade området skulle vara så stort att en kriminalisering på det området skulle vara nödvändig. För straffansvar krävs skada eller olägenhet För att en straffbestämmelse om olovlig identitetsanvändning bara ska träffa de förfaranden som framstår som straffvärda är det nödvändigt att utöver den avgränsning som ligger i tidigare diskuterade brottsrekvisit ytterligare avgränsa det straffbara området. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att det för straffansvar bör ställas upp ett krav 2015/16:150 på att den vars identitetsuppgifter har använts drabbats av skada eller olägenhet. Denna ska ha uppkommit till följd av att gärningsmannen utgett sig för att vara en annan person genom att olovligen använda hans eller hennes identitetsuppgifter. Om förfarandet inte gett upphov till skada eller olägenhet bör det således inte omfattas av det straffbara området. JO anser att i den utsträckning andra olägenheter än ekonomisk skada över huvud taget ska omfattas av straffansvaret, ska dessa vara av den karaktären att de vid en objektiv bedömning kan anses påtagliga och att detta bör komma till uttryck i lagtexten. Enligt regeringens mening är det väsentligt för att syftet med lagstiftningen ska uppnås dels att olägenhet omfattas av den föreslagna bestämmelsen, dels att olägenheten inte ska vara alltför kvalificerad. Regeringen gör med denna utgångspunkt bedömningen att det är lämpligt att skada eller olägenhet i den föreslagna straffbestämmelsen i tillämpliga delar ges samma innebörd som motsvarande rekvisit i brottet olovligt brukande i 10 kap. 7 § . Rekvisitet skada finns även i förmögenhetsbrotten stöld, bedrägeri och förskingring. framför att det bör övervägas om brottet kan konstrueras som ett farebrott, vilket skulle innebära att ett brott ska anses vara begånget om det funnits en risk för att gärningen skulle medföra skada eller olägenhet för den drabbade.