prop · H303197 · 2016-07-20 00:00:00 — Även utländska företag som står under tillsyn bör dock kunna åläggas att betala avgifter. Även detta har en motsvarighet i befintlig reg- lering. Exempelvis är möjligheten att ta ut avgifter enligt lagen (2004:46) om värdepappersfonder inte inskränkt till att bara gälla svenska företag. Regeringen föreslår att samma ordning ska gälla för avgifter som Finans- inspektionen kan ta ut enligt den föreslagna lagen om verksamhet med bostadskrediter. Vidare brukar ha rätt att ta ut avgifter för prövning av ansökningar om tillstånd och anmälningar (se förordningen [2001:911] om avgifter för prövning av ärenden hos ). Rege- ringen anser att detta bör gälla även när det gäller prövningen av tillstånd och hanteringen av anmälningar enligt den nya lagen. I enlighet med vad som normalt gäller i liknande regelverk bör de när- mare bestämmelserna om avgifter till regleras i för- ordning. Regeringen bör därför bemyndigas att meddela föreskrifter om avgifterna. Regeringens förslag: beslut enligt den nya lagen ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Beslut om att före- lägga någon att lämna upplysningar för att kunna bedöma om en viss verksamhet är tillståndspliktig och beslut i ärenden om meddelande av föreskrifter ska dock inte få överklagas. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. ska få bestämma att ett beslut om förbud, före- läggande eller återkallelse ska gälla . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot utred- Skälen för regeringens förslag: Inom finansmarknadsområdet gäller allmänt att de beslut som meddelar får överklagas till allmän förvaltningsdomstol, med krav på prövningstillstånd vid över- klagande till kammarrätt (jfr prop. 2013/14:107 s. 71 f.). Motsvarande bör gälla även enligt den nya lagen om verksamhet med bostadskrediter. Regeringen lämnar därför ett sådant förslag. I likhet med vad som gäller enligt t.ex. lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse bör överklaganderätten dock inte omfatta ett sådant föreläggande att lämna upplysningar om en verksamhet som behövs för att ska kunna bedöma om den är tillståndspliktig eller ett beslut i ärenden om meddelande av föreskrifter. Regeringen föreslår vidare att på sedvanligt vis ska få bestämma att beslut om förbud, föreläggande eller återkallelse ska gälla . 2015/16:197 10.8 Regeringens förslag: Sekretess ska gälla för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs och uppgiften före- kommer i ärende hos en statlig myndighet om innehav av aktier eller andelar i ett företag som driver verksamhet med bostadskrediter enligt den nya lagen. Regeringens bedömning: Sekretess för uppgifter om affärs- och driftförhållanden avseende verksamhet med bostadskrediter följer av Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med reger- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har ingen invändning mot utredningens förslag eller bedömning. utgivareföreningen avstyrker förslaget om att sekretess ska gälla för uppgifter om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden i sam- band med ägarprövning, eftersom det av konsument- och öppenhetsskäl är av stor vikt att kunna granska aktörer som prövas och själva pröv- har en liknande uppfattning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt artikel 5.2 i bolånedirektivet ska medlemsstaterna säkerställa att bl.a. anställda vid behöriga myndigheter är bundna av tystnadsplikt, utan att det hindrar de behöriga myndigheterna från att utbyta eller överföra förtrolig informa- tion i enlighet med nationell rätt och unionsrätten. Det är alltså nödvän- digt att säkerställa att svensk rätt uppfyller detta krav. retess beträffande uppgifter hos myndigheter hanteras företrädesvis i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Enligt 30 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen gäller sekretess i en statlig myndighets verksamhet som består i tillståndsgivning eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet, värdepappersmarknaden eller Sekretessen gäller för uppgifter om affärs- och drift- förhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser och för upp- gifter om ekonomiska eller personliga förhållanden för någon som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med denne. bär att sekretess gäller för den tillsyns- och tillståndsverksamhet som kommer att bedriva beträffande de kreditgivare och kreditförmedlare som omfattas av den nya lagen. tillsynsverksamhet som kommer att bedriva beträf- Frågor om sekretess vid ägarprövning i finansiella företag behandlas emellertid i en särskild bestämmelse. Enligt 30 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen gäller sekretess för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i ett ärende hos en statlig myndighet om innehav av bl.a. aktier i bankaktiebolag eller kreditmarknadsbolag eller aktier eller andelar i börs, clearingorganisation eller företag som driver verksamhet enligt lagen (2014:275) om viss verksamhet med konsumentkrediter. Som framgår i avsnitt 9.2 kommer det att bli aktuellt för att ta ställning till frågor om lämpligheten hos ägare i de företag som driver verksamhet enligt den nya lagen om verksamhet med bostadskrediter. I och med att det är fråga om ägarprövning enligt en ny lag, omfattas en sådan ägarprövning inte av den nuvarande lydelsen av 30 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen. Utredningen föreslår därför att sekretessbestämmelsen kompletteras så att även uppgifter i ärenden om ägarprövning enligt den nya lagen omfattas. och avstyrker förslaget eftersom de anser att det är av stor vikt att kunna granska aktörerna som prövas i dessa ärenden. I likhet med utredningen anser regeringen dock att sekretess är befogad med tanke på att uppgifter om den enskildes personliga förhållanden kan vara integritetskänsliga, bl.a. uppgifter i belastnings- eller misstankeregistret. Att inte justera den aktuella bestämmelsen med anledning av den nya lagen om verksamhet med bostadskrediter skulle dessutom innebära en särlösning för just denna typ av finansiellt företag. Dessutom gäller redan sekretess för uppgifter vid ägarprövning i de företag som kommer att omfattas av den nya lagen, eftersom dessa företag omfattas av lagen (2014:275) om viss verksamhet med konsumentkrediter. Det är alltså fråga om en lagteknisk justering och inte en utvidgning av sekretesskyddet. Reger- ingen delar därför utredningens bedömning och föreslår en ändring i bestämmelsen om sekretess vid ägarprövning enligt vad som anges ovan. Sammantaget innebär detta att bolånedirektivets krav på tystnadsplikt i artikel 5.2 får anses uppfyllda. Som framgår ovan innehåller den artikeln dock också ett krav på att de sagda bestämmelserna om tystnadsplikt inte får hindra de behöriga myndigheterna från att utbyta eller överföra för- trolig information i enlighet med nationell rätt och unionsrätten. Det innebär att utbyte av uppgifter med stöd av offentlighets- och sekretess- lagens sekretessbrytande bestämmelser inte möter hinder i förhållande artikel 5.2 och sekretessen i 30 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen. Artikel 36.3 i direktivet innehåller mer detaljerade bestämmelser om informationsutbyte och sekretess mellan de behöriga myndigheterna i olika länder. Informationsutbyte ska ske utan dröjsmål. Till skillnad från vad som anges i artikel 5.2 finns i artikel 36.3 även särskilda bestäm- melser om hur de mottagande myndigheterna får använda de uppgifter som de tar emot. En uppgiftslämnande myndighet kan göra förbehåll om att en uppgift inte får lämnas vidare och att den inte får användas för andra ändamål än sådana som myndigheten samtyckt till. Något utläm- nande av uppgifter får heller inte ske utan samtycke. Det finns dock ett undantag från denna princip i vederbörligen motiverade fall. Motsvar- ande bestämmelser om bl.a. informationsutbyte mellan myndigheter i olika länder förekommer i andra EU-direktiv. Exempelvis innehåller artikel 58 i MiFID-I i princip likalydande bestämmelser som de i bolåne- direktivet (jfr prop. 2006/07:115 s. 515 f.). Dessa bestämmelser ansågs motsvara befintliga bestämmelser i offentlighet- och sekretesslagen. Även bolånedirektivets bestämmelser får anses vara täckta av befintliga bestämmelser i den lagen enligt vad som anges nedan. Som framgår i avsnitt 10.5 avser regeringen att utse Finansinspek- tionen till kontaktpunkt för bolånedirektivet. Utgångspunkten för direk- tivets regler förefaller vara att information som ska lämnas till andra länder, eller som lämnas till från andra länder, ska passera 2015/16:197 genom denna kontaktpunkt. Det kommer alltså i första hand bli den myndigheten som kan komma att hantera informationsutbytet med andra Det kan dock inte uteslutas att det i vissa fall kan bli aktuellt även för att utbyta information inom ramen för de samarbetsstrukturer som direktivets bygger upp. Den första frågan är vad som gäller om en svensk myndighet inom ramen för det gränsöversskridande tillsynssamarbetet som följer av bolånedirektivet får motta uppgifter från en utländsk myndighet. synsverksamhet med avseende på bank- och kreditväsendet gäller enligt 30 kap. 7 § offentlighets- och sekretesslagen sekretess hos en statlig myndighet i den utsträckning har godkänt avtal om detta med en annan stat eller med en mellanfolklig organisation, för sådan uppgift om affärs- eller driftförhållanden och ekonomiska eller personliga för- hållanden som myndigheten har fått enligt avtalet. både för och för i den utsträckning myndigheterna ägnar sig åt sådan verksamhet som träffas av bestämmel- Vad som i bestämmelsen sägs om internationella avtal avser också rättsakter som gäller till följd av medlemskap i (se prop. 2006/07:115 s. 516). Om en svensk myndighet får ta emot uppgifter från en utländsk myndighet till följd av det samarbete som etableras genom bolånedirektivet skyddas alltså dessa uppgifter, om övriga förutsättningar i bestämmelsen är uppfyllda, av sekretess i den utsträckning som följer Regeringen bedömer mot denna bakgrund att befintliga sekretessbestämmelser tillgodoser direktivets krav i fråga om sådana uppgifter som svenska myndigheter kan komma att motta som en del av det myndighetssamarbete som direktivet syftar till att bygga upp. Nästa fråga är om det, trots sekretessbestämmelserna, finns möjlighet för svenska myndigheter att lämna uppgifter till utländska myndigheter. den mån uppgiftsutbyte följer av direktivet hindrar sekretessen i 30 kap. 7 § offentlighets- och sekretesslagen inte att uppgifter lämnas ut. uppgifter som skyddas av sekretess enligt 30 kap. 4 eller 5 §§ ska kunna lämnas till en utländsk myndighet krävs dock stöd i offentlighets- och Enligt 8 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen hindrar inte sekretessbestämmelserna i den lagen att uppgifter lämnas till en utländsk myndighet, om utlämnandet sker i enlighet med föreskrift i lag eller förordning eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens pröv- ning står klart att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten. Som framgår i avsnitt 10.5 föreslår regeringen att det i lagen om verksamhet med bostadskrediter ska införas en bestämmelse som innebär att ska sam- arbeta och utbyta information med utländska behöriga myndigheter i den utsträckning som följer av bolånedirektivet. Detta innebär att myndig- heten har en skyldighet att lämna vissa uppgifter till en utländsk myndig- Sekretess innebär då inget hinder mot ett sådant utlämnande. Det kan i detta sammanhang noteras att regeringen överväger att i för- ordning införa en motsvarande skyldighet för att sam- arbeta med utländska myndigheter inom ramen för bolånedirektivet. skulle behöva lämna uppgifter till utländska myndig- heter, sker det i så fall i enlighet med föreskrift i förordning (jfr 8 kap. 3 § första stycket 1 offentlighets- och sekretesslagen). ningsändring skulle alltså innebära att om det i vissa fall skulle vara mer Prop. 2015/16:197 ändamålsenligt för att hantera kontakter med utländska myndigheter direkt, skulle sekretessbestämmelser inte utgöra något hinder för detta. Slutligen kan det uppstå en situation där och Finans- inspektionen behöver utbyta information med varandra inom ramen för deras gemensamma tillsyn över de aktuella företagen. Båda myndighet- erna är behöriga myndigheter enligt bolånedirektivet och direktivet förut- sätter alltså att myndigheterna kan utbyta information med varandra. I den utsträckning dessa myndigheter behöver utbyta uppgifter med varan- dra för att uppfylla direktivets krav, behövs inga särskilda sekretessbry- tande bestämmelser. Sammantaget innebär alltså de nu gällande bestämmelserna i offent- lighets- och sekretesslagen att befintlig lagstiftning ger tillräckligt skydd för de uppgifter som svenska myndigheter kan komma att hantera på grund av bestämmelserna om samarbete mellan myndigheter enligt bolånedirektivet. Det finns också utrymme att, genom att införa en upp- giftsskyldighet för de behöriga myndigheterna, ge dessa rätt att, i den utsträckning som följer av direktivet, lämna uppgifter till utländska myndigheter utan hinder av sekretess. 11 Mekanismer för tvistlösning m.m. Regeringens bedömning: Bolånedirektivets krav på mekanismer för tvistlösning och vissa andra åtgärder, bl.a. i fråga om utmätning, får anses uppfyllda i svensk rätt. Någon ytterligare reglering behöver där- för inte införas. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar eller har ingen invändning mot utredningens i anser dock att det bör vidtas fler åtgärder för finansiell utbildning av konsumenter och meddelas föreskrifter om vilka åtgärder som måste vidtas innan indrivningsåtgärder vidtas. Skälen för regeringens bedömning I artikel 39 i bolånedirektivet ställs krav på att medlemsstaterna ska sörja för att lämpliga och effektiva klagomåls- och tvistlösningsförfaranden inrättas för tvistlösning utanför domstol av konsumenttvister avseende bostadskreditavtal. Det ska finnas en möjlighet att få en tvist med kredit- givare, kreditförmedlare och utsedda representanter prövad. Befintliga organ får användas, om så är lämpligt. Tvistlösningsorganen ska sam- arbeta för att lösa gränsöverskridande tvister. () är en statlig myndighet som utan avgift prövar tvister mellan konsumenter och näringsidkare, bl.a. 2015/16:197 tvister om konsumentkrediter. Verksamheten vid ansågs vara till- räcklig för att uppfylla konsumentkreditdirektivets motsvarande krav på tillgång till alternativ tvistlösning (prop. 2009/10:242 s. 79 f.). Sedan det direktivet genomfördes i svensk rätt har dessutom utsetts till en sådan tvistlösning som avses i 4 § första stycket lagen (2015:671) om alternativ tvistlösning i konsumentförhållanden. Myndigheten ska även fullgöra de uppgifter som alternativa tvistlös- ningsorgan har enligt och rådets förordning (EU) nr 524/2013 av om tvistlösning online vid konsument- tvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG (prop. 2014/15:128). Liksom vid genomförandet av konsu- mentkreditdirektivet bedömer regeringen att verksamheten vid är tillräcklig för att uppfylla bolånedirektivets krav på tillgång till alternativ tvistlösning. samarbetar med andra alternativa tvistlösningsorgan i nätverket , som har bildats för de organ som prövar finansiella tvister. Även kravet på samarbete för att lösa gränsöverskridande tvister får där- med anses uppfyllt. Finansiell utbildning av konsumenter Enligt artikel 6 i bolånedirektivet ska medlemsstaterna främja åtgärder för att stödja utbildning av konsumenter när det gäller ansvarsfullt lån- tagande och skuldhantering, särskilt avseende bostadskrediter. Det anges att det är nödvändigt med tydlig och allmän information om kreditgiv- ningsprocessen och om den vägledning som konsumentorganisationer och nationella myndigheter kan ge. är den centrala myndigheten på konsumentområdet. Verkets övergripande målsättning är medvetna och säkra konsumenter. Det finansiella området är prioriterat för verkets satsningar . Allmän information om låneavtal finns på t.ex. Konsu- mentverkets webbplats, med hänvisning till den kommunala konsument- vägledningen och till Konsumenternas Bank- och webbplats. Konsumenternas Bank- och är en stiftelse vars ändamål är att driva opartisk och självständig vägledning för konsumenter, bl.a. i frågor som rör krediter. Byrån erbjuder alltså både allmän information på sin webbplats och vägledning för enskilda konsumenter. Även arbetar med att stärka konsumentskyddet på det finansiella området och för att öka konsumenters medvetenhet och kunskaper inom det privatekonomiska området. Arbete bedrivs i samver- kan med andra myndigheter, företag och organisationer. Arbetet har bl.a. fokuserat på att utbilda fackliga ombudsmän, studieledare i studieförbund och representanter från pensionärsorganisationer till att bli vidareinfor- matörer. Inom ramen för arbetet pågår också ett flertal skolprojekt. Det vidtas alltså redan åtgärder för att stödja finansiell utbildning och för att tillhandahålla tydlig information till konsumenter enligt direktivets krav. i efterlyser dock ytterligare åtgärder. Några ytterligare åtgärder bedöms dock inte nödvändiga för att genomföra bolånedirektivet. Regeringen delar dock uppfattningen att det är viktigt att se till att konsumenter har god kunskap och information om sådant som påverkar deras privateko- nomi och avser att följa frågan. Pålitliga och flexibla marknader Artikel 26.1 i bolånedirektivet innehåller krav på att medlemsstaterna ska ha lämpliga mekanismer för att säkerställa att fordran på säkerheten kan drivas in av kreditgivare eller på deras vägnar. Bestämmelser om utmät- ning och annan verkställighet finns i utsökningsbalken. Vid konkurs tillämpas konkurslagen (1987:672). Om en borgenär har säkerhet för sin fordran i t.ex. bostadsrätt, fast egendom eller tomträtt är fordran förenad med särskild förmånsrätt (4, 6 och 7 §§ förmånsrättslagen [1970:979]). Detta innebär att borgenären i princip har företräde till betalning ur egendomen vid utmätning eller konkurs. Mekanismer för att en fordran ska kunna drivas in finns alltså i svensk rätt och särskilda åtgärder för att genomföra direktivet behövs inte. Artikel 26.2 innehåller vidare en bestämmelse om att medlemsstaterna ska vidta åtgärder för att statistiskt övervaka bostadsmarknaden och upp- muntra till utarbetande och användning av särskilda prisindex som kan vara privata eller offentliga. I finns omfattande statistik över bostadsmarknaden. Den offi- ciella statistik som tas fram av () visar t.ex. fastighetsprisindex med utgångspunkt från lagfartsärenden. SCB samlar också in och behandlar statistik från mäklare på uppdrag av Svensk Mäk- larstatistik AB. Företaget har bildats genom ett branschinitiativ och upp- gifter som ligger till grund för statistisken är försäljningssiffror som rap- porteras in av de enskilda mäklarna. Statistiken täcker av alla försäljningar genom mäklare. är förvaltningsmyndighet för frågor om bl.a. boende och bo- stadsfinansiering. Verket ska bl.a. aktualisera statistik samt följa och analysera utvecklingen på bostadsmarknaden, såväl i nationellt perspek- tiv som på regional nivå (1 och 3 §§ förordningen [2012:546] med in- struktion för ). publicerar regelbundet marknads- rapporter som rör olika frågor om boende, t.ex. bostadsprisernas utveck- ling och hushållens belåning för bostadsändamål. Den övervakning som redan sker, både i offentlig och privat regi, bedöms vara tillräcklig för att direktivets krav i denna del ska vara upp- fyllt. Några ytterligare åtgärder behövs därför inte. Avgifter vid betalningsförsummelse och säkerheten som full betalning Artikel 28.2 och 28.3 i bolånedirektivet avser regleringen av avgifter som en kreditgivare kan ta ut vid betalningsförsummelse. Av bestämmelserna följer att det är tillåtet för medlemsstaterna att bestämma att kreditgiva- ren inte får ta ut högre avgifter än de kostnader som faktiskt uppstått för kreditgivaren till följd av betalningsförsummelsen. Medlemsstaterna kan dock tillåta att avgifterna är högre än så, under förutsättning att ett tak för avgiftens storlek bestäms. Enligt svensk rätt tillämpas ett tak för de avgifter som får tas ut vid be- talningsförsummelse, enligt lagen (1981:739) om ersättning för inkasso- kostnader m.m. Några åtgärder för att anpassa svensk rätt till direktivets krav behövs alltså inte. Enligt artikel 28.4 får medlemsstaterna inte förhindra parterna i ett kreditavtal från att komma överens om att kreditgivaren som återbetal- ning av lånet kan acceptera att som full betalning av kreditbeloppet ta emot säkerheten eller intäkter från en försäljning av säkerheten. Något hinder för sådana överenskommelser finns inte i svensk rätt. Några sär- skilda åtgärder behövs därför inte heller i denna del. Uppmuntran att medge skäliga anstånd Enligt artikel 28.1 i bolånedirektivet ska medlemsstaterna införa åtgärder för att uppmuntra kreditgivare att medge skäliga anstånd innan utmät- ningsförfaranden inleds. Direktivet är i denna del allmänt hållet. Med- lemsstaterna har därför ett relativt stort utrymme att avgöra vad som är en uppmuntrande åtgärd. Vidare bör behovet av åtgärder vägas mot kre- ditgivarnas berättigade intresse av att få betalt för sina fordringar. Direk- tivet innehåller nämligen också krav på medlemsstaterna att ha meka- nismer för att säkerställa fordran på säkerheten kan drivas in (artikel 26). Enligt konsumentkreditlagens bestämmelser är en kreditgivares möjlig- het att kräva betalning av en konsument begränsade (33 §). Sådan betalning kan endast krävas under vissa förutsättningar, t.ex. om konsu- menten är i väsentligt dröjsmål med betalning. Vid förtidsbetalning gäller vidare en uppsägningstid , som alltså innebär att konsu- menten får ett ytterligare anstånd (34 §). Vidare tillämpas i en praxis som innebär att flera påminnelser sänds ut innan några andra åt- gärder vidtas. Både och arbetar dessutom med konsumentskydd på området och har möjlighet att vidta åtgärder, om det skulle krävas. Det kan dessutom noteras att har ut- arbetat riktlinjer om kreditgivares hantering av betalningsförsummelser, i syfte att stödja genomförandet av artikel 28 i bolånedirektivet. Sådana riktlinjer gäller i på samma sätt som en myndighets allmänna råd. Riktlinjerna i sig kommer alltså att innebära en åtgärd för uppmunt- ran av skäliga anstånd. Några ytterligare åtgärder för att genomföra direktivet bedöms därför inte nödvändiga. Bästa möjliga pris för utmätt egendom I artikel 28.5 i bolånedirektivet anges att medlemsstaterna ska ha förfar- anden för att möjliggöra bästa möjliga pris för den utmätta säkerheten. Bestämmelser om försäljning av utmätt fast egendom finns i utsök- ningsbalken. Som huvudregel ska utmätt fast egendom säljas på auktion (12 kap. 1 §). Det s.k. skyddsbeloppet, dvs. fordringar med bättre rätt än exekutionsfordringen och förrättningskostnader, ska alltid täckas av köpeskillingen (12 kap. 32 §). Även om skyddsbeloppet blir täckt, får ett bud inte accepteras om det är sannolikt att ett avsevärt högre pris kan uppnås (12 kap. 40 §). För lös egendom, t.ex. en bostadsrätt, gäller mot- svarande bestämmelser (9 kap. 4 §). Utmätt lös egendom kan också säljas underhand, om det är sannolikt att högre köpeskilling kan uppnås på det sättet (9 kap. 8 §). Dessa bestämmelser innebär att förfarandet vid för- säljning av en utmätt bostad möjliggör att bästa möjliga pris kan fås. Vidare ska enligt artikel 28.5 medlemsstaterna se till att det införs åt- gärder för att underlätta återbetalning, om skulder kvarstår efter ett ut- Den konsumentstödjande verksamhet som bedrivs Prop. 2015/16:197 på både statlig och nivå är exempel på sådana åtgärder.