prop · H40368 · 2016-12-14 00:00:00 — bestämmelserna om redovisning av förhör i 23 kap. 21 § RB och 22 § andra stycket FUK bör tillämpas även i fråga om ljud- eller videoupptag- ningar av förhörsutsagor. En sådan upptagning av ett förhör bör därför upptecknas skriftligen, antingen i sammanfattning eller i sin helhet, i den mån förhöret enligt 22 § FUK bör tas in i protokollet. Om ett förhör be- döms vara utan betydelse för utredningen, bör det i protokollet antecknas att förhöret har ägt rum och i korthet varför det inte skrivits ut. bör underrättas om under vilka förutsättningar förhöret kommer att redo- Vidare anges i de allmänna råden att möjligheten att en- ligt undantagsregeln i 23 kap. 21 § andra stycket RB låta uppteckning och granskning ske först efter det att förhöret har avslutats, bör användas Frågan om hur ett förhör ska dokumenteras bör avgöras av förundersökningsledaren. Det bör beaktas att det kan vara av betydelse att åklagaren och försvararen m.fl. har tillgång till ordagranna I de allmänna råden tas även frågor om be- varande och arkivering upp. ombudsmän () har uttalat att det står bäst i överens- stämmelse med de tankar som bär upp reglerna om protokollföring under förundersökningsförfarandet att förhörsutsagor som tagits upp med hjälp av ett tekniskt hjälpmedel skrivs ut i sin helhet (JO 1996/97 s. 75). framhöll särskilt de praktiska olägenheter som en annan ordning skulle medföra för åklagaren, den misstänkte, försvararen och målsäganden, liksom vikten av att rätten, med hänsyn till sin officialutredningsplikt, har tillgång till utskrifter av de förhör som har hållits under förundersök- ningen i den mån dessa rör åtalet. Enligt JO är det endast när det framstår som uppenbart att de uppgifter som har kommit fram vid ett förhör sak- nar betydelse för utredningen som man kan avstå från att göra en full- I sådana fall får det anses vara tillräckligt att man på Prop. 2016/17:68 sedvanligt sätt dokumenterar att förhöret har ägt rum och kortfattat redo- visar skälen för att inte skriva ut det. Enligt JO är det inte heller godtag- bart att man regelmässigt i ärenden som inte leder till åtal låter bli att skriva ut förhör som tagits upp på video, utan en bedömning måste göras i varje enskilt fall av förhörsuppgifternas betydelse för utredningen (JO:s beslut , dnr 3322-2006). Om ett förhör tas upp direkt genom att hela utsagan spelas in med ljud eller med både ljud och bild behövs troligen ingen granskning från den hördes sida av uppteckningen. Frågan om rättssäkerhet blir då i stället en utskriftsfråga. Att förhörsledaren på egen hand väljer ut vilka delar av ett inspelat förhör som han eller hon anser ha betydelse och begränsar en utskrift till dessa delar strider mot syftet med 23 kap. 21 § andra stycket RB. Det finns dock inget hinder mot att förhöret skrivs ut endast i vissa delar, om utskriften med stöd av undantagsregeln lämnas till den hörde för granskning. I sådant fall kan det inspelade bandet inte längre sägas utgöra ”uppteckningen” (m.fl., [, Zeteo], kommentaren till 23 kap. 21 §). Bevara förhör i förundersökningar När ett ärende har slutbehandlats hos en myndighet arkiveras dels all- männa handlingar, dels sådana handlingar som avses i 2 kap. 9 § TF och som myndigheten vid prövning efter ärendets slutbehandling har kommit fram till ska tas om hand för arkivering (3 § arkivförordningen [1991:446]). Dokumentation som inte ska arkiveras får normalt förstöras när ärendet är slutbehandlat hos myndigheten. Hur länge de arkiverade handlingarna ska bevaras beror bl.a. på om det finns någon gallrings- bestämmelse som omfattar respektive handling och vad den föreskriver. Saknas gallringsbestämmelse ska handlingen i princip bevaras för alltid (se avsnitt 4.2.4 för en närmare beskrivning av dessa regler). har i allmänna råd (RPSFS 2000:62, FAP 400-1) berört hur ljud- och videoupptagningar av förhörsutsagor bör bevaras. I de allmänna råden anges att en ljudbandsupptagning av förhör som har skrivits ut i sin helhet bör bevaras till dess att ärendet slutligt handlagts hos polis, åklagare eller domstol. Om upptagningen inte har skrivits ut i sin helhet eller om den innehåller information som är av den arten att den kan anses tillföra ärendet sakuppgifter, bör upptagningen anses ingå i utredningen och bevaras enligt de regler som gäller för utrednings- materialet i övrigt. Sakuppgifter som tillförs kan t.ex. vara tonfall eller röstläge. Videoupptagningar av förhör bör arkiveras enligt samma regler som gäller för utredningsmaterialet. Av föreskrifter RA-MS 2010:3 följer att hos polismyn- digheterna (numera och Säkerhetspolisen) får all- männa handlingar som hör till brottsutredningar enligt 23 kap. RB och som avslutats gallras efter att anmälan om brott inkommit, om de enbart gäller vissa uppräknade mindre allvarliga brott. I den mån ljud- upptagningar eller ljud- och bildupptagningar ingår i utrednings- materialet får dessa alltså gallras efter att en anmälan om brott inkommit. För handlingar som hör till utredningar om allvarligare brott innehåller föreskrifter RA-MS 2010:3 inte någon mot- 2016/17:68 svarande generell gallringsföreskrift. Beträffande ljudupptagningar anges dock att i sådana brottsutredningar vars handlingar inte får gallras så får ljudupptagningen gallras efter det att anmälan om brott inkommit. Detta gäller om det är fråga om ett s.k. dialogförhör där den hördes röst framgår. Upptagningar som gjorts med både ljud och bild berörs inte i föreskrifterna. Sådana ska alltså bevaras för alltid om de förekommer i utredningar om allvarligare brott. När det gäller förundersökningsprotokollet finns det som framgår i av- snitt 4.2.1 en tämligen utförlig reglering av vad som ska dokumenteras samt hur och när det ska ske. För sidomaterial finns det inte någon lik- Av 23 kap. 18 § första stycket RB följer dock att den misstänkte och försvararen senast vid slutdelgivningen ska få tillfälle att ta del av hela utredningen, dvs. även av sidomaterialet (se närmare om rätten till insyn i JO har framhållit att för att rätten att ta del av hela utred- ningen inte ska bli en chimär fordras att den misstänkte och försvararen får klart för sig om det finns ytterligare material, utöver de handlingar som förevisats dem antingen i ett preliminärt förundersökningsprotokoll eller på annat sätt (JO 2007/08 s. 87). Om ingen sådan information ges ligger det nära till hands att den som underrättas drar slutsatsen att det redovisade materialet innefattar allt som förekommit under förundersök- Enligt JO måste det därför framgå av t.ex. det preliminära förun- dersökningsprotokollet att handlingar som åklagaren har bedömt sakna betydelse har sorterats bort. Att låta bli att lämna sådan information strider enligt JO inte bara mot 23 kap. 18 § RB utan även mot artikel 6 i Rätten till en kontradiktorisk process i brottmål innebär att både åklagare och försvarare måste ges kännedom om och möjlighet att yttra sig över vad den andra parten har anfört och över be- visning som presenterats av motparten (avgörande i mål Brandstetter mot , no. 11170/84, 12876/87, 13468/87, A211). Åklagaren är dessutom skyldig att låta för- svaret ta del av all bevisning som åklagaren innehar oavsett om den talar till den misstänktes fördel eller nackdel (avgörande i mål mot , no. 13071/87, har i en promemoria angett att den misstänkte och försvararen vid slutdelgivningen måste få information om det finns material som inte tagits med i förundersökningsprotokollet. vändigt för att de ska kunna ta ställning till vilket material de önskar ta Det ska därför framgå av en anteckning på förundersöknings- protokollet att det finns sidomaterial. Åklagaren är ansvarig för att den misstänkte och försvararen på ett överskådligt sätt informeras om vilket material som ingår i sidomaterialet. När det gäller de praktiska möjlig- heterna för den misstänkte och försvararen till en konkret och praktisk kontroll av sidomaterialet och åklagarens sovringsbedömningar, är det av största vikt att det så enkelt som möjligt går att få en överblick över det utredningsmaterial som inte tagits med i förundersökningsprotokollet Prop. 2016/17:68 utan som ingår i sidomaterialet (RättsPM 2008:4 Partsinsyn s. 11–12). När det gäller tillämpligheten av tryckfrihetsförordningens bestämmelser om allmänna handlingar och arkivregleringens bestämmelser om ar- kivering och gallring av handlingar, är det ingen skillnad mellan utred- ningsmaterial som tas in i förundersökningsprotokollet och utrednings- material som inte redovisas i detta. Tryckfrihetsförordningen och arkiv- regleringen gäller således alla handlingar som finns i utrednings- materialet (se närmare avsnitt 4.2.1). När ett ärende hos en myndighet har slutbehandlats arkiveras dels de handlingar som under ärendets handläggning har blivit allmänna hand- lingar, dels sådana handlingar som avses i 2 kap. 9 § TF och som myn- digheten beslutar ska tas om hand för arkivering (3 § arkivförordningen). Dessa handlingar bevaras alltså genom att läggas till akten och föras till myndighetens arkiv. Handlingar som inte arkiveras (t.ex. en promemoria som inte tillfört ärendet något i sak och som inte blivit allmän vare sig genom expediering eller genom att den omhändertagits för arkivering) får däremot förstöras när ärendet är slutbehandlat hos myndigheten. Av tryckfrihetsförordningens bestämmelser om allmänna handlingar och arkivregleringen följer alltså att allt egentligt utredningsmaterial ska arkiveras när ärendet är slutligt handlagt hos den brottsutredande myn- digheten. Detta gäller oavsett om utredningsmaterialet har tagits in i förundersökningsprotokollet eller ingår i sidomaterialet. Till de hand- lingar som får rensas från akten hör endast sådant som t.ex. anteckningar som legat till grund för en renskriven pro- memoria, anteckningar som inte tillför något i sak, övertaliga exemplar och utkast till skrivelser. Hur länge de arkiverade utredningshandlingarna ska bevaras beror bl.a. på om det finns någon gallringsbestämmelse som omfattar respektive handling och vad den föreskriver. Om det saknas gallringsföreskrift för handlingen i fråga, ska den i princip bevaras för alltid. Statliga myndig- heter får enligt 14 § arkivförordningen gallra allmänna handlingar endast i enlighet med föreskrifter eller beslut av , om inte särskilda gallringsförekrifter finns i lag eller förordning. Gallring enligt föreskrifter görs för att begränsa arkivens omfattning och för att arkiven inte ska tyngas av handlingar som saknar påtagligt informationsvärde, dvs. gallring görs av både ekonomiska skäl och hanteringsskäl. Gallring görs även för att skydda den enskildes personliga integritet. Föreskrifter om gallring med ett sådant syfte finns vanligtvis i de författ- ningar som reglerar myndigheters personuppgiftsbehandling, s.k. regis- terförfattningar. Särskilda föreskrifter finns i t.ex. 3 kap. 9–12 §§ polisdatalagen (2010:361) och 2 kap. 10 § åklagardatalagen (2015:433). Därutöver finns det alltså olika gallringsföreskrifter från för de brottsut- redande myndigheterna när det gäller utredningsmaterial. Vad gäller möjligheterna att gallra ljudupptagningar från förundersökningsförhör skiljer de sig åt för dessa myndigheter. 2016/17:68 kunna ingå i sidomaterialet. Endast de föreskrifter som riktar sig till polismyndigheterna, dvs. och Säkerhets- polisen, innehåller emellertid en bestämmelse om gallring av sådant utredningsmaterial (för dialogförhör tillåts gallring efter brottsan- mälan, se föreskrifter RA-MS 2010:3). Hur länge sido- materialet från en förundersökning bevaras beror dels på hos vilken myndighet handlingen är arkiverad, dels på vilket slags utrednings- material det rör sig om. Gemensamt för den reglering om bevarande av utredningsmaterial som gäller för de olika brottsutredande myndig- heterna får dock sägas vara att sådant material i normalfallet inte får gallras förrän , om ens . Slutligen ska det nämnas att det i fråga om visst slags utrednings- material finns en skyldighet att förstöra material. Det gäller t.ex. i fråga om upptagningar och uppteckningar från hemlig avlyssning av elektro- nisk kommunikation och hemlig kameraövervakning (27 kap. 24 § RB). Om sådant material förekommer i en förundersökning kan det ofta ingå i sidomaterialet. Huvudregeln är då att upptagningarna ska förstöras när förundersökningen har avslutats och det finns ett avgörande som har fått laga kraft. När en förundersökning inleds blir ett omfattande regelverk som inne- fattar såväl förpliktelser som rättigheter för en misstänkt tillämpligt. Det är förundersökningsledaren som enligt 1 a § FUK ansvarar för att den enskildes rättssäkerhet tas till vara under förundersökningen. Den enskil- des rättssäkerhet garanteras dessutom genom ett antal grundläggande principer som det här översiktligt redogörs för. Objektivitetsprincipen kommer till uttryck i 23 kap. 4 § RB och inne- bär att omständigheter och bevis ska tas till vara oavsett om de är till den misstänktes för- eller nackdel. Allmänintresset som polis och åklagare företräder i sin tjänsteutövning kräver inte bara att en brottsling ska fällas till ansvar utan också att inte någon oskyldig straffas. Detta är det grundläggande synsättet bakom objektivitetsprincipen (SOU 1926:32 s. 70). Om förundersökningsledaren inhämtar viss utredning som visar sig tala till en misstänkts förmån, får den utredningen inte hållas utanför förundersökningsmaterialet. Då förundersökningsledaren sovrar i utred- ningsmaterialet när förundersökningsprotokollet färdigställs, måste han eller hon också vara uppmärksam på att det i protokollet inte utelämnas sådana uppgifter som kan vara av betydelse för försvaret. Förundersök- ningsledaren måste i det sammanhanget ha i åtanke att han eller hon inte fullt ut kan överblicka vilken information som från försvarets synpunkt kan framstå som betydelsefull (JO 1964 s. 212). Grundregeln enligt JO är att det måste vara den misstänkte och försvararen – inte polis och åklagare – som avgör om en uppgift är av betydelse för försvaret eller inte (JO 2007/08 s. 87). Hänsynsprincipen som också kommer till uttryck i 23 kap. 4 § RB innebär att förundersökningen bör bedrivas så att ingen onödigt utsätts för misstanke eller drabbas av kostnad eller olägenhet. Ett allmänt skyndsamhetskrav gäller också under en förundersökning. Därutöver finns vissa bestämmelser med särskilda krav på skyndsamhet, bl.a. vid förundersökning mot den som är (4 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare) och när den misstänkte är häktad (24 kap. 18 § RB). De brottsutredande myndigheterna måste också beakta ett antal andra principer, särskilt vid tvångsåtgärder. Ändamålsprincipen innebär att en regel som tillåter ett ingripande inte får användas för något annat ända- mål än vad lagstiftaren har avsett. Detta ändamål framgår normalt av regelns ordalydelse. Behovsprincipen innebär att ett ingripande bara får ske när det finns ett påtagligt behov och en mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig. Proportionalitetsprincipen innebär att en åtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet ska stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med den. Dessa principer anses gälla generellt utan uttryckligt lagstöd. Proportionalitetsprincipen framgår emellertid även i ett antal bestämmelser i (bl.a. 24 kap. 1 § tredje stycket, 25 kap. 1 § tredje stycket och 27 kap. 1 § tredje stycket). En misstänkt har enligt 21 kap. 3 och 3 a §§ RB rätt att redan under förundersökningen anlita försvarare eller, under vissa förutsättningar, få en offentlig försvarare. Rätten att anlita försvarare på ett tidigt stadium innebär att en misstänkt kan få sakkunnigt bistånd och därmed större möjligheter att t.ex. hindra ett obefogat åtal. Enligt 23 kap. 10 och 11 §§ RB kan en misstänkt eller försvarare få och i något fall också ha rätt att närvara vid förhör som hålls under förundersökningen. Den miss- tänkte kan också enligt 23 kap. 15 § RB begära bevisupptagning vid rätten under vissa förutsättningar. Vid en sådan bevisupptagning under förundersökning har den misstänkte och försvararen givetvis rätt att när- vara. En misstänkt och försvararen har också rätt att närvara vid vittnes- förhör inför rätten under pågående förundersökning som hålls enligt 23 kap. 13 § RB. Då åklagare inhämtar yttrande från någon annan sak- kunnig än en myndighet, har den misstänkte eller försvararen rätt att lämna synpunkter på valet av sakkunnig. För att en misstänkt ska kunna ta till vara sina rättigheter och intressen under en förundersökning är det av avgörande betydelse att han eller hon får reda på att misstankarna finns. Detta tillgodoses genom bestämmelsen i 23 kap. 18 § RB som är central för den misstänktes rättssäkerhet. Enligt denna ska den misstänkte underrättas om misstanken när förundersök- ningen kommit så långt att han eller hon skäligen kan misstänkas för brottet. Vid underrättelsen ska den misstänkte också enligt 12 § FUK upplysas om bl.a. sin rätt att redan under förundersökningen anlita för- svarare och att offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan för- ordnas. Särskilda bestämmelser om underrättelse om misstanken finns vid framställning till rätten om vittnesförhör under förundersökningen (9 § tredje stycket FUK), gripande och anhållande (24 kap. 9 § RB), reseförbud och anmälningsskyldighet (25 kap. 4 § RB), beslag (27 kap. 13 § RB) och husrannsakan (28 kap. 9 § RB). Senast i samband med underrättelsen eller, som den även kallas, del- givning av misstanken följer alltså de rättigheter som nämns i detta av- snitt. Genom underrättelsen följer också en rätt till insyn i förundersök- ningen. Denna rätt till insyn och rätt att begära att förundersöknings- 2016/17:68 ledaren kompletterar utredningen med olika åtgärder behandlas i följande avsnitt. 4.3.1Insyn i förundersökningsmaterial under pågående förundersökning Var och en har en grundlagsskyddad rätt att ta del av allmänna hand- lingar (se närmare om begreppet allmän handling i avsnitt 4.2.4). Denna rätt får i undantagsfall begränsas i lag bl.a. med hänsyn till intresset av att förebygga eller beivra brott. Pågående förundersökningar är med hänsyn till detta intresse i princip hemliga och omfattas av förundersöknings- sekretess enligt främst 18 kap. 1 § OSL till skydd för det allmännas in- tresse av att förebygga och beivra brott och 35 kap. 1 § OSL till skydd för enskilda i brottsutredande myndigheters brottsförebyggande och brottsbeivrande verksamhet. I många förundersökningar kan det vidare förekomma uppgifter som därutöver omfattas av särskilda sekretess- bestämmelser med generell räckvidd inom den offentliga förvaltningen, t.ex. utrikessekretess (15 kap. 1 § OSL), försvarssekretess (15 kap. 2 § OSL), sekretess till skydd för uppgifter om särskilt personsäkerhets- arbete (18 kap. 7 § och 35 kap. 11 § OSL) och sekretess till skydd för uppgifter om förföljda personer m.m. (21 kap. 3 § OSL). Trots att en förundersökning är hemlig kan den som misstänks för brott ha rätt att ta del av utredningsmaterial enligt regler och principer om partsinsyn. Rätt till insyn enligt och dess grunder Regleringen av rätten att ta del av vad som förekommit vid förundersök- ningen – insynsrätten – är central för den enskildes rättssäkerhet och möjligheter att på ett adekvat sätt försvara sig mot misstankarna eller Det har uttryckts som att förundersökningen, genom att den misstänkte underrättas om brottsmisstanken enligt 23 kap. 18 § RB, får en mer ackusatorisk karaktär i och med att den misstänkte såsom part gentemot åklagaren får insyn i utredningen och möjlighet att påkalla utredningsåtgärder (jfr SOU 1926:32 s. 48). Som framgår av 23 kap. 18 § RB är emellertid insynsrätten inte till sin omfattning utan den varierar beroende på i vilket skede en förundersökning befinner sig. detta avsnitt beskrivs insynsrättens omfattning under förundersökningens Det bör betonas att den följande redogörelsen endast tar sikte på den rätt till insyn som finns enligt och de grun- der som balken vilar på. JO har emellertid uttalat att man vid en tolkning av hur omfattande rätten till insyn enligt är inte kan nöja sig med att se till balkens uttryckliga regler utan att det också finns ett utrymme för mer principiella resonemang om omfattningen av parts- insynen, med utgångspunkt i de allmänna rättssäkerhetskrav som kom- mer till uttryck i bl.a. (JO 1995/96 s. 29). till insyn förhåller sig till eventuell sekretess redogörs för under nästa Bestämmelsen i 23 kap. 18 § första stycket RB innebär alltså att under- rättelsen om misstanken utgör startskottet för den misstänktes rätt till såväl insyn i vad som kommer fram i förundersökningen som till att begära komplettering av utredningen. Före delgivning av misstanke finns det inte någon rätt enligt till insyn m.m. för en på vagare grunder misstänkt eller ännu inte underrättad misstänkt. En sådan rätt till insyn finns inte heller på grund av praxis, allmänna rättsgrund- satser eller motsvarande. Det finns dock inte något hinder enligt rätte- gångsbalken mot att åklagare eller polis i vissa fall ger en person som ännu inte är delgiven misstanke om brott information om förundersök- ningen. När den misstänkte har underrättats om skälig misstanke får han eller hon en kontinuerlig rätt till insyn i takt med att förundersökningsmaterial tillförs utredningen. Det talas därför ibland om en ”löpande delgivning” av förundersökningen. Rätten till insyn i vad som kommer fram under en pågående förundersökning är dock inte ovillkorlig enligt rättegångs- balken utan gäller bara i den mån den kan ske utan men för utredningen. Denna begränsning innebär att den misstänkte inte ska få del av utred- ningsmaterial som gör att han eller hon kan anpassa sina uppgifter, för- störa bevisning eller på annat sätt sabotera utredningen om den miss- tänkta brottsligheten. Bedömningen blir i normalfallet beroende av i vilket skede en förundersökning befinner sig. Det är förundersöknings- ledaren som under en pågående förundersökning har att pröva om upp- gifter kan lämnas till den misstänkte. Någon skyldighet att motivera varför ett röjande av en viss uppgift skulle vara till nackdel för utred- ningen finns inte enligt . JO har dock ansett att ett av- slag om att få del av uppgifter bör motiveras (JO 1992/93 s. 202). Under pågående förundersökning anses insynsrätten inte innebära en rätt att läsa eller på motsvarande sätt få tillgång till primärmaterial, för- hörsutsagor, undersökningsprotokoll eller annat förundersöknings- material. Det är alltså inte fråga om någon rätt till aktinsyn. Inte heller kan den misstänkte göra gällande någon rätt att få kopior av materialet. Det anses vara förundersökningsledaren som har att ta ställning till hur den misstänktes rätt till fortlöpande insyn lämpligen ska tillgodoses i det enskilda fallet (se närmare nedan under rubriken kopior av för- undersökningsmaterial). När förundersökningen enligt förundersökningsledarens mening är fär- dig ska den misstänkte få tillfälle att ta del av utredningsmaterialet och få skäligt rådrum att ange önskvärd utredning och anföra vad han eller hon anser är nödvändigt. En särskild underrättelse om detta måste göras och beslut i åtalsfrågan får, utom i vissa undantagsfall, inte fattas innan denna frist löpt ut. Denna s.k. slutdelgivning syftar ytterst till att ge den miss- tänkte en möjlighet att förhindra ett obefogat åtal (jfr JO 1956 s. 86). Det framgår inte av 23 kap. 18 § RB hur underrättelsen ska utformas eller på vilket sätt den misstänkte och hans eller hennes försvarare ska få tillfälle att ta del av materialet. Inte heller i detta skede finns alltså någon ut- trycklig rätt att få en kopia av materialet. Slutdelgivningen går emellertid ofta till så att den misstänkte och försvararen får del av ett preliminärt förundersökningsprotokoll. Detta brukar sammanställas så att endast de handlingar som bedöms vara av betydelse för utredningen tas med, medan andra handlingar och uppgifter sorteras bort.