prop · H40322 · 2016-10-25 00:00:00 — Det motsvarar begreppet ”värdepappersföretag” i artikel 30.2 e–g i marknadsmissbruks- förordningen. Förvaltningsrätten i anser att det bör anges närmare under vilka förutsättningar förbudet mot att utöva ledningsuppdrag och förbudet mot att handla med finansiella instrument, ska tillämpas. Vid en bedömning av om ett förbud enligt punkten 1 ska meddelas bör hänsyn tas till om överträdelsen är sådan att det finns anledning att anta att personen inte är lämplig att inneha uppdrag som styrelseledamot eller verkställande direktör i ett värdepappersinstitut. Vid den bedömningen bör det räcka att allmänhetens förtroende för att en sådan person är lämp- lig för en sådan befattning kan antas vara rubbad. Kraven för att besluta om ett sådant förbud bör därmed inte ställas alltför högt. Förutsätt- ningarna är inte desamma som vid näringsförbud, där det krävs ett grovt åsidosättande av skyldigheter i samband med näringsverksamhet. Vid bestämmandet av den tid under vilken ett förbud ska gälla kan ledning däremot hämtas i den praxis som finns beträffande näringsförbud. Där anges bl.a. att det är av betydelse om näringsidkaren förorsakat stor skada för borgenärer, anställda, konkurrenter eller avtalsparter. Det är också av vikt vilken inställning näringsidkaren har visat. En omstän- dighet som bör verka i skärpande riktning är om näringsidkaren har visat sig helt likgiltig inför de regler som gäller för näringsverksamhet. Om näringsidkaren har varit underkastad näringsförbud, men vägrat att ta rättelse av detta, kan det finnas skäl att meddela en längre förbuds- tid (jfr prop. 1995/96:98 s. 36 f.). En utgångspunkt bör vara att en mindre allvarlig överträdelse som innebär att personens lämplighet för lednings- uppdrag kan ifrågasättas bör medföra att förbudet bestäms till , medan en allvarligare överträdelse medför att förbudet bestäms till eller längre. Ett beslut enligt punkten 2 innebär att en person inte tillåts handla med vissa i beslutet angivna finansiella instrument för egen räkning. Ett sådant beslut torde komma i fråga om överträdelsen har anknytning till handel med finansiella instrument och t.ex. har skett genom utnyttjande av anställningen i eller uppdraget för värdepappersinstitutet. Syftet med förbudet är främst att motverka fler överträdelser. Ett sådant förbud kan för många vara betydligt mer ingripande än ett förbud att utöva lednings- uppdrag. En utgångspunkt bör vara att förbudet bestäms till , medan allvarliga eller upprepade överträdelser bör leda till att förbudet gäller . vid påpekar utgör ett sådant förbud, i det fall beslutet omfattar aktier, en begränsning av principen om aktiers fria överlåtbarhet, som kommer till uttryck i 4 kap. 7 § aktiebolagslagen (2005:551). En sådan begränsning är dock tillåten enligt nämnda bestämmelse om det före- skrivs i lag. Ett förbud får förenas med vite (3 §). Enligt andra stycket krävs det upprepade överträdelser av förbuden mot marknadsmissbruk (artiklarna 14 och 15 i marknadsmissbruks- förordningen) för att ett förbud mot att utöva ledningsuppdrag ska få meddelas . Med beaktande av att de överträdelser av förbuden som främst är avsedda att hanteras i det administrativa för- farandet utgörs av överträdelser som inte är uppsåtliga eller som i vart fall skulle anses som ringa vid en straffrättslig bedömning, bör det sällan bli aktuellt att tillämpa den bestämmelsen. Enligt tredje stycket kan medge undantag från förbudet att handla med vissa finansiella instrument när det gäller avytt- ringar av ett innehav. Undantag bör medges när t.ex. den enskildes eko- nomiska situation är ansträngd eller när den enskildes situation förändrats genom bodelning eller liknande och egendomen behöver säljas. Undan- tag bör även kunna medges om det är uppenbart att en specificerad försäljning kan ske utan att insiderinformation utnyttjas. Övervägandena finns i avsnitten 12.6 och 12.7. Paragrafen införs till följd av artikel 30.2 första stycket b i marknads- missbruksförordningen. Den innehåller bestämmelser om s.k. återföring. Sanktionen kan liknas vid ett förverkande enligt bestämmelserna i 36 kap. 1 och 1 a §§ . Syftet med bestämmelsen är att elimi- nera vinster eller andra ekonomiska fördelar av det otillåtna agerandet eller underlåtenheten att iaktta en föreskriven skyldighet. Enligt första stycket innebär återföring att de ekonomiska fördelar som en överträdelse medfört elimineras genom att den som har gjort sig skyldig till överträdelsen åläggs att betala ett belopp som motsvarar den nytta som hon eller han dragit genom överträdelsen. Det innebär att om någon annan än den som gjort sig skyldig till överträdelsen, dvs. tredje man, dragit nytta av överträdelsen, genom vinst eller undviken kostnad eller förlust, kan den som gjort sig skyldig till överträdelsen inte åläggas att återföra något. I termen ekonomiska fördelar inbegrips fastställbara vinster och undvikna kostnader till följd av överträdelser av förbuden mot marknadsmissbruk. Det kan t.ex. röra sig om en förlustbegränsning genom att finansiella instrument säljs då en förlust till följd av ett förestående offentliggörande av insiderinformation kan undvikas. Det kan också röra sig om rena förtjänster och besparingar på grund av att ett företag t.ex. underlåter att fullgöra en föreskriven skyldighet och därigenom undviker kostnader. Eftersom bestämmelsen omfattar kostnader som undvikits och inte enbart förluster som undvikits, skulle bestämmelsen kunna anses gå längre än vad som krävs enligt artikel 30.2 första stycket b i marknadsmissbruksförordningen. Det ska vara möjligt att bestämma storleken av den uppkomna vinsten eller den undvikna förlusten eller kostnaden. Beträffande undvikna kostnader torde det vara svårt att exakt fastställa omfattningen av en besparing. Kraven bör inte ställas allt för högt, utan en rimlig bedömning av vilka kostnader som ett agerande i enlighet med den skyldighet som har åsidosatts hade inneburit, bör kunna läggas till grund för beräk- ningen. Det måste vara möjligt att konstatera att fördelen har uppkommit som en följd av regelöverträdelsen, dvs. det finns ett adekvat orsaks- Prop. 2016/17:22 samband. Ett återförande av ett belopp motsvarande den fastställda vinsten eller undvikna kostnaden hindrar inte att också t.ex. en sanktions- avgift tas ut för överträdelsen. Enligt andra stycket ska återföring inte beslutas om det är uppenbart oskäligt. Rekvisitet uppenbart oskäligt är detsamma som vid förverkande enligt 36 kap. 1 och 1 a §§ (jfr 15 § marknadsmiss- brukslagen, prop. 2004/05:142 s. 170). Enligt tredje stycket tillfaller det belopp som återförs staten. Övervägandena finns i avsnitt 12.8. 6–8 §§ Paragraferna införs till följd av artikel 30.2 första stycket h–j och tredje stycket i marknadsmissbruksförordningen. Sanktionsavgiften ska be- räknas utifrån kursvärdet vid dagen för ikraftträdandet av förordningen. I fråga om vilken valutakurs som bör tillämpas vid omräkning mellan euro och svenska kronor gjordes när det gäller sanktionsavgiften för fysiska personer enligt kapitaltäckningsdirektivet (se prop. 2014/15:57 s. 46) bedömningen att den s.k. mittkursen som fastställs av (Stockholmsbörsen) bör användas. Det är därför lämpligt att tillämpa mittkursen för omräkning av sanktionsavgiften även enligt marknadsmissbruksförordningen. Enligt mittkursen mot- svarade . I 6 § finns bestämmelser om hur sanktionsavgiftens storlek ska be- stämmas i fråga om överträdelser av marknadsmissbruksförordningens förbud mot insiderhandel, olagligt röjande av insiderinformation och marknadsmanipulation. Sanktionsavgiftens storlek vid åsidosättande av de skyldigheter och andra bestämmelser som följer av artiklarna 16–20 i förordningen regleras i 7 och 8 §§. Paragraferna innehåller bestämmelser om sanktionsavgift för både juridiska och fysiska personer. Sättet att beräkna sanktionsavgiftens storlek för både juridiska och fysiska personer är alternativa. Det innebär att , eller i förekommande fall domstol, kan välja mellan beräkningsmodellerna i punkten 1 respektive punkten 2. Avgifterna i beräkningsmodellerna anges som maximibelopp, vilket innebär att har möjlighet att fastställa sanktionsavgiften upp till det högsta av de beräknade beloppen. I de fall den juridiska personen är ett moderföretag eller ett dotterbolag som måste upprätta koncernredovisning enligt direktiv /34/EU (och rådets direktiv /34/EU av om årsbokslut, koncernredovisning och rapporter i vissa typer av företag, om ändring av och rådets direktiv /43/EG och om upphävande av rådets direktiv /660/EEG och 83/349/EEG), ska den relevanta totala årsomsättningen vara den totala årsomsättning som följer av de konsoliderade räkenskaperna för det yttersta moderföretaget under det föregående räkenskapsåret (se även artikel 30.2 tredje stycket i marknadsmissbruksförordningen). Övervägandena finns i avsnitt 12.9. Paragrafen införs till följd av artikel 30.2 första stycket j och tredje stycket i marknadsmissbruksförordningen. Bestämmelsen är tillämplig om ska använda sig av den beräkningsmodell avseende sanktionsavgift som utgår ifrån en juridisk persons (eller koncernens i tillämpliga fall) omsättning och sådana uppgifter saknas. Övervägandena finns i avsnitt 12.9. Paragrafen innehåller bestämmelser om föreläggande om rättelse. Möjligheten för att förelägga om rättelse enligt paragrafen gäller när det är fråga om åsidosättanden av marknadsmiss- bruksförordningen som inte räknas upp i 1 eller 2 §, eller om det är fråga om åsidosättanden av denna lag. Det kan bli aktuellt att använda be- fogenheten exempelvis för att förmå en emittent att tillämpa artikel 19.12 i marknadsmissbruksförordningen, om medgivande av undantag från handelsförbudet, på rätt sätt. När det gäller åsidosättanden av lagen kan ett föreläggande bli aktuellt om ett finansiellt institut inte tillhandahåller ändamålsenliga rapporteringssystem enligt 2 kap. 7 §. Hänvisningen till marknadsmissbruksförordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydelsen, s.k. dynamisk hänvisning. Övervägandena finns i avsnitt 12.4. I paragrafen finns bestämmelser om en tillfällig spärr för ett ingripande enligt 1 §. Paragrafen är utformad efter förebild av 49 kap. 10 a § skatte- förfarandelagen (jfr prop. 2014/15:131 s. 92 f. och 246 f.). Av första stycket följer att inte får ingripa mot den som har överträtt marknadsmissbruksförordningen, om inspektionen anmäler överträdelsen till åklagaren eller om överträdelsen redan ligger till grund för en av någon annan anledning inledd förundersökning avseende samma person. Det handlar om överträdelser av marknadsmiss- bruksförordningen som motsvarar gärningar i lagen om straff för mark- nadsmissbruk på värdepappersmarknaden, dvs. överträdelser av artikel 14 eller 15. Ingripande avseende sådana överträdelser sker enligt 19 § genom sanktionsföreläggande och spärren hindrar att utfärdar ett sådant. Om det är själv som anmäler en överträdelse till åklagaren, inträder spärrverkan alltså genast i samband med att anmälan görs. Om överträdelsen kommer till åklagarens kännedom av någon annan anledning, inträder spärrverkan däremot först när en förunder- sökning inleds. Spärren hindrar inte att beslutar om någon annan åtgärd än en administrativ sanktion enligt 3 §, t.ex. föreläggande om att upphöra med visst förfarande enligt 3 kap. 3 § (se författningskommen- taren till den paragrafen). I de flesta situationer torde dock vara tvungen att avvakta åklagarens handläggning för att kunna avgöra hur ärendet ska hanteras vidare. I andra stycket anges när spärren enligt första stycket upphör. 2016/17:22 melsen innebär att ingripanden enligt 1 § får ske om åklagaren beslutar att inte inleda förundersökning eller att lägga ned förundersökningen, eller om överträdelsen på annat sätt är föremål för utredning om brott och inte har prövats slutligt. Ett exempel på det sistnämnda är ett beslut om förundersökningsbegränsning, som innebär att en utredning om brott avslutas utan att överträdelsen slutligt har prövats. Dessa åtgärder förutsätter att det meddelas ett formellt beslut. En brotts- utredning kan dock avslutas på mer formlösa sätt, t.ex. genom att den minskar i omfattning på ett sådant sätt att den aktuella överträdelsen inte längre omfattas av den pågående utredningen. Även i ett sådant fall får ingripa. Övervägandena finns i avsnitt 9.3. I paragrafen finns bestämmelser om en slutlig spärr för ingripande enligt 1 §. Paragrafen är utformad efter förebild av 49 kap. 10 b § skatteför- farandelagen (jfr prop. 2014/15:131 s. 85 f. och 247). Paragrafen gäller om den överträdelse som kan leda till ett ingripande av redan omfattas av ett väckt åtal, ett utfärdat strafföreläggande eller ett beslut om åtalsunderlåtelse. Om åklagaren har vidtagit någon av dessa åtgärder, får inte ingripa enligt 1 §. En slutlig spärr enligt paragrafen är en följd av den tillfälliga spärren enligt 11 §, och det som hindras är ett ingripande mot samma person som blivit föremål för åklagarens åtgärd. Förbudet gäller oavsett vad som inträffar efter det att åklagaren har vidtagit sin åtgärd. Övervägandena finns i avsnitt 9.3. Paragrafen reglerar frågan om ingripande när det finns ett vitesföre- läggande avseende samma överträdelse. Bestämmelsen syftar till att förhindra att någon prövas två gånger för samma sak på ett sätt som kan strida mot dubbelprövningsförbudet. Om ett vitesföreläggande har meddelats, t.ex. ett föreläggande om att upphöra med ett visst agerande enligt 3 kap. 3 §, och föreläggandet inte följs, kan välja att ansöka om att vitet utdöms. Det faktum att föreläggandet inte följs kan innebära en överträdelse av marknadsmissbruksförordningen. Det faktum att föreläggandet finns utgör inte hinder mot ett ingripande enligt 1 eller 2 §. Den avgörande tidpunkten för när hindret uppkommer är tidpunkten då en domstols- process inleds om utdömande av vitet. Övervägandena finns i avsnitt 12.11. Paragrafen är en preskriptionsbestämmelse. Preskriptionsfristen är för alla typer av ingripanden, men presk- riptionsfristen avbryts beroende på vilken besluts- ordning som gäller. Frågor om ingripande enligt 1 § prövas genom sanktionsföreläggande. För sådana ingripanden gäller, enligt första stycket, att föreläggandet ska ha delgetts från det att överträdelsen ägde rum. För ingripanden genom beslut av , gäller enligt andra stycket att den som sanktionen riktas mot ska ha delgetts en upplysning om att frågan har tagits upp av inspektionen från det att överträdelsen ägde rum. Övervägandena finns i avsnitt 13.7. Paragrafen införs till följd av artikel 31.1 a och b i marknadsmissbruks- förordningen och innehåller bestämmelser om val av ingripande. I paragrafen anges vilka omständigheter hänförliga till överträdelsen som ska beaktas vid valet mellan olika sanktioner, dvs. ingripande- åtgärder, vid tillämpningen av detta kapitel. Paragrafen är utformad efter förebild av bl.a. 6 kap. 3 d § lagen om handel med finansiella instrument. Även om paragrafen enligt dess ordalydelse riktar sig till Finansinspek- tionen, är den tillämplig även vid överklagande av ett sanktionsbeslut till allmän förvaltningsdomstol eller vid allmän domstols prövning till följd av talan enligt 5 kap. 21 §. En sammanvägd bedömning ska göras vid valet av sanktion. Uppräkningen i paragrafen, liksom i 16 och 18 §§, är exemplifierande och utgör inte hinder för att ta hänsyn till andra omständigheter än de som anges särskilt. Överträdelsens allvarlighet och varaktighet ska utgöra utgångspunkt för valet av sanktion. I fråga om varaktighet gäller att en överträdelse som pågått är mer klandervärd än den som varat endast tillfälligt. Särskild hänsyn ska också tas till graden av ansvar för den som begått överträdelsen och skador som uppkommit till följd av över- trädelsen. Med skador avses bl.a. skador som drabbat tredje man, men även den skada marknaden kan lida av att t.ex. inte i rätt tid få information av betydelse för bedömningen av värdet på finansiella instrument (jfr prop. 2015/16:26 s. 138). Övervägandena finns i avsnitt 12.10. Paragrafen införs till följd av artikel 31.1 e–g i marknadsmissbruks- förordningen. I paragrafen anges hur ett antal olika faktorer som inte är hänförliga till själva överträdelsen, utan till personen som har begått överträdelsen, ska inverka på valet av ingripande. Av första stycket följer att det är en försvårande omständighet om den ansvariga personen har gjort sig skyldig till en överträdelse. Vid denna bedömning är det av särskild betydelse om den nya överträdelsen är av likartat slag som den tidigare överträdelsen samt hur som har gått mellan dem. Det är särskilt försvårande om tidsperioden är kort eller om överträdelserna är identiska. Om har förflutit mellan överträdelserna eller om de är av väsentligt olika slag, bör bestämmelsen inte tillämpas i försvårande riktning. Bestämmelsen är utformad efter förebild av bl.a. 15 kap. 1 c § lagen (2004:297) om bank- och finan- sieringsrörelse. Den kan också i viss mån jämföras med bestämmelsen om straffskärpning på grund av återfall i 30 kap. 4 § andra stycket . I andra stycket anges tre omständigheter som ska betraktas som förmildrande i valet av sanktion. Även andra stycket är i viss utsträck- ning utformat efter förebild av 15 kap. 1 c § lagen om bank- och finansie- ringsrörelse. När det gäller punkten 1 krävs det att det är fråga om ett samarbete av väsentlig betydelse och att den ansvarige självmant för fram viktig information som inte redan förfogar över (jfr prop. 2013/14:228 s. 312). Bestämmelsen bör inte tolkas motsatsvis. I viss mån kan denna förmildrande omständighet jämföras med bestämmelsen om strafflindring i 29 kap. 5 § första stycket . Där anges att rätten i skälig omfattning ska beakta om den tilltalade i ett brottmål frivilligt har angett sig eller lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. Bestämmelsen innebär således att det kan komma i fråga att välja en lindrigare sanktion med anledning av ett samarbete som skett t.ex. först efter det att har konstaterat en överträdelse, men innan utredningen är färdigställd. Av rättssäkerhetsskäl bör det inte komma i fråga att tillämpa bestämmelsen på så sätt att en lindrigare sanktion väljs mot bakgrund av att den ansvarige har lämnat uppgifter om någon annans överträdelse. När det gäller punkten 2 är det av betydelse, särskilt om det är en överträdelse som pågått eller satts i systematik, att det vidtagits snabba och relevanta åtgärder mot oegentligheterna sedan de anmälts eller påtalats av . Punkten 3 är utformad efter förebild av 29 kap. 5 § 7 . Övervägandena finns i avsnitt 12.10. Paragrafen innehåller bestämmelser om möjlighet att avstå från ingripande. Paragrafen är delvis utformad efter förebild av 25 kap. 2 § lagen om värdepappersmarknaden. Enligt punkten 1 får avstå från ingripande om överträdelsen är ringa. Eftersom de ringa formerna av insiderbrott, obehörigt röjande av insiderinformation och otillbörlig marknads- påverkan (marknadsmanipulation) avkriminaliseras i syfte att de i stället ska kunna bli föremål för administrativa sanktioner, ska uttrycket ringa inte motsvara straffrättens ringa brott. Med ringa överträdelse bör förstås överträdelser som framstår som bagatellartade. Ingripande behöver inte heller ske om överträdelsen är ursäktlig. Så skulle t.ex. kunna vara fallet om det är uppenbart att överträdelsen begåtts av förbiseende. Enligt punkten 2 behöver ingripande inte ske om personen i fråga gör rättelse. Det kan t.ex. handla om ett företag som upptäckt att man inte uppfyller gällande krav, åtgärdar detta och på eget initiativ anmäler åsidosättandet till . Enligt punkten 3 behöver ingripande inte heller ske om något annat organ har vidtagit åtgärder mot personen och dessa åtgärder bedöms tillräckliga. Ett sådant organ kan vara den reglerade marknadens eller eller motsvarande (jfr prop. 2006/07:115 s. 637). Det kan röra sig om en situation då en emittent på en reglerad marknad eller en MTF-plattform åsidosätter skyldigheten att offentliggöra insiderinformation och disciplinnämnden har beslutat om åtgärder i enlighet med handelsplatsens emittentregelverk. Bestämmelsen ger således möjlighet att avstå från ingripande om emittenten har åsidosatt sin skyldighet att offentliggöra insiderinforma- tion enligt artikel 17 i marknadsmissbruksförordningen och inspektionen bedömer att börsen eller värdepappersinstitutet som driver MTF-platt- formen har tilldelat emittenten en tillräckligt ingripande civilrättslig sanktion. Paragrafen kan också bli tillämplig om börsen eller värde- pappersinstitutet som driver MTF-plattformen har ingripit mot ett beteende som bedöms som marknadsmanipulation enligt medlemsregel- verket. Enligt punkten 4 får avstå från ingripande om det finns särskilda skäl. Bestämmelsen kan användas exempelvis om det är fråga om att en underårig har överträtt marknadsmissbruksförordningen och det förefaller orimligt att besluta om en sanktion mot denne. Bestämmelsen kan också bli tillämplig om någon annan myndighet har beslutat om ingripande på ett sätt som innebär att dubbelprövnings- förbudet hindrar ett nytt ingripande. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitten 11.3.2 och 12.10. Paragrafen införs till följd av artikel 31.1 c och d i marknadsmissbruks- förordningen. I paragrafen anges vilka hänsyn som ska tas när sanktions- avgiftens storlek fastställs. Paragrafen är delvis utformad efter förebild av 9 kap. 26 § lagen om värdepapperscentraler och kontoföring av finan- siella instrument. Bestämmelsen innebär att storleken på en sanktionsavgift ska regleras i höjande riktning för att exempelvis ta hänsyn till om en överträdelse inneburit en vinst eller minskade kostnader för personen i fråga, eller för någon annan, men den kan också medföra att avgiften sänks till följd av kostnader som överträdelsen inneburit i form av t.ex. en beslutad disciplinpåföljd (jfr författningskommentaren till 17 § 3). Med finansiell ställning avses exempelvis den juridiska personens årsomsättning, men även andra faktorer som exempelvis ålagd företags- bot. Om det är fråga om en fysisk person ska hänsyn även tas till hans eller hennes finansiella ställning när avgiftens storlek bestäms. Övervägandena finns i avsnitt 12.10. Paragrafen innehåller bestämmelser om förfarandet för beslut om sank- tioner genom sanktionsföreläggande. Paragrafen är utformad efter före- bild av bl.a. 15 kap. 9 a § lagen om bank- och finansieringsrörelse. Enligt första stycket ska ingripanden avseende överträdelser som anges i 1 § prövas av genom sanktionsföreläggande. Det handlar således om överträdelser av förbuden mot marknadsmissbruk, dvs. insiderhandel, olagligt röjande av insiderinformation och marknads- manipulation i artiklarna 14 och 15. Det är endast för dessa typer av överträdelser som ingripande kan ske genom sanktionsföreläggande. 2016/17:22 andra typer av överträdelser fattar beslut som kan överklagas i den ordning som gäller enligt förvaltningslagen (1986:223), dvs. till allmän förvaltningsdomstol (se 6 kap. 1 §). Av andra stycket följer att ett sanktionsföreläggande innebär att den som ingripandet riktas mot föreläggs att godkänna det ingripande som föreläggandet avser. Det är som avgör inom vilken tid sanktionsföreläggandet ska godkännas. Tidsfristen kan behöva variera beroende på vilken typ av överträdelse det rör sig om. Tiden bör inte, så som framhåller, sättas alltför kort. Det är viktigt att den förelagde ges tillräckligt utrymme att, ibland med hjälp av juridisk expertis, bedöma om föreläggandet bör godkännas. Av tredje stycket följer att ett godkänt föreläggande gäller som en dom- stols avgörande som fått laga kraft. Ett godkänt sanktionsföreläggande kan därmed verkställas enligt utsökningsbalkens bestämmelser. Av andra meningen framgår att ett godkännande som görs efter att den tid som angetts i föreläggandet har gått ut är utan verkan. Det går inte att överklaga ett beslut om sanktionsföreläggande (6 kap. 1 §).