prop · H40343 · 2016-11-14 00:00:00 — Utredningens förslag innebär att landstingen ska samverka i frågor som rör sådan hälso- och sjukvård som bedrivs av den egna regionen. Regeringen anser emellertid att bestämmelsen bör formuleras mer i enlighet med 9 § HSL och föreslår därför följande lydelse: ”I frågor om hälso- och sjukvård som berör flera landsting ska landstingen samverka” (7 kap. 8 §). Den redaktionella omarbetningen motiveras av att bemyndi- gandet för regeringen föreslås få en annan placering i lagförslaget (6 kap. 1§ punkt 1, avsnitt 6.3). I 3 § fjärde stycket HSL finns bestämmelser om samverkan mellan landsting, kommuner, och Arbetsförmedlingen i syfte att uppnå en effektivare användning av tillgängliga resurser. I femte stycket samma paragraf regleras möjligheten för att granska verksamhet som bedrivits i samverkan med och delvis finansierats av myndigheterna. I lagrådsremissen placerades den sistnämnda bestämmelsen i det föreslagna 20 kap. i avdelning VI. Lagrådet anser i stället att den, efter vissa justeringar, lämpligen bör placeras som ett nytt andra stycke i den paragraf som innehåller bestämmelsen om samverkan (7 kap. 9 §). Regeringen följer Lagrådets förslag i denna del (avsnitt 6.1). Individuell plan för habilitering, rehabilitering och hjälpmedel I nuvarande lag fastslås att habilitering eller rehabilitering samt tillhanda- hållande av hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning ska plane- ras i samverkan med den enskilde och att planerade och beslutade in- satser ska framgå av planen (3 b § tredje stycket HSL). I förarbetena till bestämmelsen uttrycks vikten av att en plan upprättas (prop. 1992/93:159 s. 121 f.). Utredningen föreslår att skyldigheten att upprätta en individuell plan i samverkan med den enskilde ska framgå direkt av lagtexten. Utredningen gör vidare bedömningen att regleringen av vad som ska framgå av planen kan flyttas till förordning för att minska detaljreglering i lagen. Flera av de remissinstanser som yttrat sig i frågan ger stöd till utred- ningens förslag. Vissa remissinstanser efterfrågar en mer omfattande reglering avseende individuella planer. Regeringen föreslår, i enlighet med utredningen, att det ska införas ett förtydligande av skyldigheten att upprätta en individuell plan vid behov av habilitering, rehabilitering eller hjälpmedel för personer med funk- tionsnedsättning. Det är vidare motiverat att främja konsekvens med regleringen av de individuella planer som ska upprättas när den enskilde har behov både av hälso- och sjukvård och insatser från (avsnitt 6.6). Regeringen föreslår därför att innehållet i den individuella plan som ska upprättas vid behov av habilitering, rehabilitering eller hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning även fortsatt ska regleras i lag (8 kap. 7 § tredje stycket). Regeringen avstår dock från vidare detaljreglering, vilket vissa remissinstanser efterfrågar, eftersom det saknas beredningsunderlag för detta. Motsvarande bedömning görs för kommunens ansvar i detta avseende (avsnitt 6.5). I lagrådsremissen förekom begreppet hemsjukvård i 8 kap. 8 §, 12 kap. 2 och 4 §§ och 15 kap. 1–3 §§ (i denna proposition omnumreras 15 kap. till 14 kap.). Även 16 kap. 1 § första stycket andra meningen handlar om hemsjukvård. Lagrådet anför i sitt yttrande att det skulle ha varit en fördel om begreppet hemsjukvård hade kunnat ges en bestämd innebörd i den nya hälso- och sjukvårdslagen. Lagrådet konstaterar dock att det saknas beredningsunderlag för att nu lägga fast en definition i lagen. För att undvika missförstånd kan enligt Lagrådet en möjlighet vara att i lagtexten avvara ordet hemsjukvård där det förekommer och i stället använda uttrycken ”hälso- och sjukvård i hemmet” (8 kap. 8 §) och ”hälso- och sjukvård i ordinärt boende” (övriga bestämmelser). I termbank definieras hemsjukvård som ”hälso- och sjukvård när den ges i patients bostad eller motsvarande och som är sammanhängande över tiden”. I termbanken anges vidare att åtgärder- na/insatserna ska ha föregåtts av vård- och omsorgsplanering och att hemsjukvård ges i såväl ordinärt boende som särskilt boende samt i daglig verksamhet och dagverksamhet. Hemsjukvård får även i den mening som avses i HSL anses bestå av insatser som går utöver vad som avses med ”hälso- och sjukvård i hemmet” eller ”hälso- och sjukvård i ordinärt boende”. Dessa uttryck torde exempelvis även kunna omfatta enstaka hembesök av hälso- och sjukvårdspersonal. Enligt regeringens mening bör därför som huvudregel uttrycket ”hälso- och sjukvård i hemmet (hemsjukvård)” användas även i den nya lagen (8 kap. 8 §). I de fall där det av förarbetena till motsvarande bestämmelser i framgår att det är fråga om hemsjukvård i ordinärt boende föreslås ett sådant förtydligande tillägg (12 kap. 2 § och 14 kap. 1 §). I 12 kap. 4 § och 14 kap. 2 § anses uttrycket ”hemsjukvård” vara tillräckligt eftersom det längre uttrycket används i föregående näraliggande paragrafer. I 14 kap. 3 § kan, liksom Lagrådet påpekar, den inskjutna sats där uttrycket hemsjukvård förekommer strykas. Regeringen anser vidare att det i 16 kap. 1 § första stycket andra meningen bör förtydligas att det som avses är hemsjukvård. Av 3 d § HSL följer att ska erbjuda bosatta inom förbrukningsartiklar som behövs vid urininkontinens, urinretention eller tarminkontinens. Bestämmelsen avser dem som har fortlöpande behov av sådana artiklar på grund av allvarlig sjukdom eller efter behandling för sådan sjukdom. De förbrukningsartiklar som avses får förskrivas av läkare samt av annan hälso- och sjukvårdspersonal som förklarat behörig. 2016/17:43 Utredningen bedömer att bestämmelsen har en relativt hög detaljeringsgrad. Mot bakgrund av att bestämmelsen utgör ett åliggande för landstingen och ett avsteg från likabehandlingsprincipen bedömer utredningen att det finns anledning att i lagstiftning ge ramarna för vilka som omfattas av bestämmelsen. Bestämmelsen om vem som får förskriva förbrukningsartiklar kan däremot flyttas till förordning, enligt utredningen. Enligt regeringen bör lagtexten (8 kap. 9 §) omfatta färre detaljer jäm- fört med nuvarande lag respektive utredningens förslag. Detaljerna om vilka slags förbrukningsartiklar som ska tillhandahålla bör därför regleras på lägre normgivningsnivå än lag. För detta ändamål föreslår regeringen att ett bemyndigande införs. Bemyndigandet bör, i enlighet med Lagrådets förslag, placeras som ett andra stycke i 8 kap. 9 § (avsnitt 6.1). Regeringen föreslår dessutom, i likhet med utredningen, att den personkrets som bestämmelsen gäller utökas till att, förutom dem som är bosatta i , även omfatta personer som är kvarskrivna enligt 16 § folkbokföringslagen och som stadigvarande vistas inom . Skälet till förslaget är att främja överensstämmelse med landstingens ansvar för att erbjuda hälso- och sjukvård enligt 8 kap. 1 § i regeringens lagförslag. Regeringen menar vidare att bestämmelsen om vem som har rätt att förskriva förbrukningsartiklar (3 d § andra meningen HSL) inte bör föras över till den nya lagen utan bör regleras på lägre normgivningsnivå. Något nytt bemyndigande behövs dock inte i denna del. I patientsäkerhetslagen (2010:659) finns nämligen redan ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om legitimation och annan behörighet för hälso- och sjukvårdspersonal (4 kap. 11 §). Med annan behörighet avses bl.a. förskrivningsrätt. påpekar att begreppet förbrukningsartiklar avser delvis andra produkter i lagen (2002:160) om läkemedelsförmåner m.m. Regeringen bedömer detta inte vara något hinder för korrekt tillämpning inom ramen för respektive lags tillämpningsområde. Hänvisning till annan lagstiftning Smittskyddslagen (2004:168) innehåller bestämmelser om smittskyddets organisation, t.ex. landstingens ansvar i detta avseende. Utredningen föreslår således att det införs en hänvisning till smittskyddslagen i den nya lagen. Regeringen menar emellertid att landstingens skyldigheter enligt smittskyddslagen är väl kända och att en hänvisning kan ge sken av att vara uttömmande. Bestämmelser om hälso- och sjukvårdens orga- nisation finns även i andra lagar, t.ex. i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Regeringens lagförslag omfattar således inte någon hänvisning till smittskyddslagen. HSL omfattar hänvisningar till lagstiftning som rör landstingens ansvar för att erbjuda hälso- och sjukvård åt asylsökande m.fl. respektive vissa utlänningar som vistas i utan nödvändiga tillstånd (4 § femte stycket HSL). Lagen (2008:344) om hälso- och sjukvård åt asylsökande m.fl. reglerar vilken hälso- och sjukvård som ska erbjudas bl.a. asylsökande. I för- arbetena anfördes att en lagreglering för att fastslå landstingens skyldig- het att erbjuda asylsökande m.fl. hälso- och sjukvård samt tandvård med nödvändighet innebär en omfattande detaljreglering och därför bör framgå av en ny lag i stället för att inarbetas i HSL respektive tand- vårdslagen (prop. 2007/08:105 s. 23 f.). Lagen (2013:407) om hälso- och sjukvård till vissa utlänningar som vistas i utan nödvändiga tillstånd reglerar vilken hälso- och sjuk- vård som ska erbjudas denna grupp. I förarbetena anfördes att omfatt- ningen av den vård som ska erbjudas skiljer sig från den som ska er- bjudas personer som är bosatta i och att detta talar mot att införa bestämmelserna i (prop. 2012/13:109 s. 45). Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår utredningen att lagarna om hälso- och sjukvård till asylsökande respektive vissa ut- länningar som vistas i utan nödvändiga tillstånd inte inkluderas i den nya lagen. Hänvisningarna till de två lagarna överförs däremot till den nya lagen. Vissa remissinstanser förespråkar å andra sidan att lag- förslaget även bör omfatta själva lagtexterna. Mot bakgrund av resone- i förarbetena till de två lagarna delar regeringen utredningens bedömning om att behålla hänvisningarna till de två lagarna men inte inkludera lagtexterna i sin helhet i den nya lagen (8 kap. 10 §). Några remissinstanser efterlyser en hänvisning till det s.k. patient- rörlighetsdirektivet. Direktivet genomfördes i svensk rätt dels genom ändringar i befintlig lagstiftning, inklusive HSL, dels genom införandet av två nya lagar som reglerar ersättning och kostnadsansvar till följd av vård i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) (prop. 2012/13:150, bet. 2012/13:SoU23, rskr. 2012/13:269). Mot bakgrund av att patientrörlighetsdirektivet underlättar gränsöverskri- dande hälso- och sjukvård snarare än definierar den personkrets som ska erbjuda hälso- och sjukvård anser regeringen att en hän- visning till direktivet inte är motiverad. För hälso- och sjukvård som kräver intagning i vårdinrättning ska det finnas sjukhus (5 § första stycket HSL). I lagrådsremissen föreslogs benämningen inskrivning i stället för intagning. Lagrådet anför, i konsekvens med vad som föreslås i fråga om definitionen av sluten vård (2 kap. 4 §), att ordet inskrivning bör ersättas med intagning. Regeringen ställer sig bakom Lagrådets förslag (7 kap. 4 §). Lagrådet föreslår att bestämmelsen i 8 kap. 3 § första stycket om landstingens skyldighet att erbjuda öppen vård till utomlänspatienter formuleras om. Regeringen anser dock att bestämmelsen skulle kunna uppfattas som något otydligare med den föreslagna lydelsen och gör därför enbart en hänvisning till 9 kap. 1 § samt en smärre språklig justering i förhållande till lagrådsremissens förslag. Regeringen ställer sig bakom Lagrådets förslag att placera bemyndigandena att meddela föreskrifter om bl.a. de tidsperioder inom vilka vårdgarantin ska vara uppfylld och om landstingens rapporteringsskyldighet i fråga om väntetider i 9 kap. 4 § (avsnitt 6.1). 2016/17:43 Beträffande remissinstansernas synpunkter om att se över bestäm- melser om anställning för utbildning (10 kap. 5 §) och vårdgarantin (9 kap.) bedömer regeringen att beredningsunderlaget inte medger ett ställningstagande i detta skede. 6.5Avdelning IV Kommunens ansvar som huvudman Regeringens förslag: I den nya hälso- och sjukvårdslagen ska det in- föras ett förtydligande om att kommunen vid planeringen av sin hälso- och sjukvård ska beakta den hälso- och sjukvård som erbjuds av andra vårdgivare. Vidare ska kommunen samverka med samtliga vårdgivare oavsett driftsform. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om ansvar och uppgifter för medicinskt ansvariga sjuksköterskor. I den nya lagen ska det införas ett förtydligande av skyldigheten att upprätta en individuell plan vid behov av habilitering, rehabilitering eller hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning. Regeringens bedömning: Den bestämmelse i hälso- och sjukvårds- lagen som beskriver olika slags läkemedelsförråd bör överföras från lag till förordnings- eller föreskriftsnivå. Bestämmelsen om placering av läkemedelsförråd vid särskilda boenden bör utgå. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag och bedömning. Regeringen bedömer att bestämmelserna om medicinskt ansvarig sjuksköterskas ansvar och uppgifter bör flyttas från lag till lägre normgivningsnivå. Regeringen avviker från utredningens förslag genom att även fortsättningsvis i lag fastslå att landstingen ska svara för kostnader för läkemedel som rekvireras till läkemedelsförråd. Regeringens förslag skiljer sig även från utredningens genom att vissa bestämmelser, t.ex. skyldigheten att erbjuda habilitering och rehabilitering samt hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning, placeras i ett kapitel om ansvar för att erbjuda hälso- och sjukvård, i stället för i ett separat kapitel om särskilda insatser. Remissinstanserna: Beträffande kommunernas planerings- och sam- verkansansvar tillstyrker Vårdföretagarna att alla vårdgivare likställs avseende samverkan med huvudmannen. Handikappförbunden, Handi- sam, Nationell samverkan för psykisk hälsa, samt framhåller vikten av att samverkan med patient-, brukar- och anhörigorganisationer regleras i lagstiftningen. efterfrågar fördjupad diskussion om ledningen av vård och omsorg som även regleras genom socialtjänstlagen (2001:453). Inspektionen för vård och omsorg tillstyrker förslaget att medicinskt ansvarig sjuksköterska ska rapportera vårdskador till vårdgivaren i stället för till den nämnd som utövar ledningen av hälso- och sjukvårds- verksamheten. Inspektionen för vård och omsorg och framhåller även att nämnden som representerar huvudmannen bör in- formeras om utredningar av vårdskador. anser att Prop. 2016/17:43 bestämmelsen är överflödig och bör anses omfattas av vårdgivarens skyldighet att bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete enligt 3 kap. patientsäkerhetslagen (2010:659). menar att bestäm- melsen mer har karaktären av ett vårdgivaransvar än ett huvudmanna- ansvar. Inspektionen för vård och omsorg, , Kommuner och Landsting och pekar på att det finns beröringspunkter mellan bestämmelser om verksamhetschef re- spektive medicinskt ansvarig sjuksköterska och framhåller t.ex. vikten av tydlig ansvarsavgränsning och samlad reglering. Inspektionen för vård och omsorg och kommun anser att termen medicinskt ansvarig sjuksköterska bör nämnas i lagtexten. Förbundet terapeuter och anser att bestämmelsen om att det får finnas en sjukgymnast eller arbetsterapeut som medicinskt ansvarig för rehabilitering bör formuleras mer bindande. Förslaget att överföra detaljregleringen avseende läkemedelsförråd till förordning får remissinstansernas stöd. Remissinstanser som ser positivt på förslaget omfattar , läns lands- ting, läns landsting, kommun, läns landsting, Västra , farmaceuter och Kommuner och Landsting. Flera av dessa remissinstanser instämmer dessutom i förslaget att inte längre reglera placeringen av läkemedels- förråden. Remissinstansernas synpunkter avseende s.k. särskilda insatser redo- visas i avsnitt 6.4. Skälen för regeringens förslag och bedömning I avdelning IV samlas bestämmelser från HSL avseende kommunens ansvar som huvudman. Avdelningen är uppbyggd enligt samma principer som föregående avdelning om ansvar som huvudman. Utredningen har valt att placera bestämmelsen om att får erbjuda läkemedel ur läkemedelsförråd till bl.a. personer som bor i särskilt boende i avdelning III om landstingens huvudmannaskap. Rege- ringen föredrar däremot en mer sammanhållen reglering, i likhet med upplägget i HSL. Ett bidragande skäl är att bestämmelsen inte medför en skyldighet utan en möjlighet för landstingen att inrätta dessa läkemedels- förråd (prop. 2001/02:63 s. 72 f.). Vidare rör bestämmelsen en person- krets som kommunen har det huvudsakliga ansvaret för. Regeringen föreslår således att bestämmelsen placeras i avdelning IV om kom- munernas huvudmannaskap (12 kap. 4 §). Avdelning IV, Kommunens ansvar som huvudman, omfattar följande kapitel: –Organisation, planering och samverkan (11 kap.), –Ansvar att erbjuda hälso- och sjukvård (12 kap.), –Övrigt (13 kap.). Enligt 20 § andra stycket HSL ska kommunens planering av sin hälso- och sjukvård avse även den hälso- och sjukvård som erbjuds av privata 2016/17:43 och andra vårdgivare. I denna del lämnar utredningen förslag som mot- svarar förslagen för landstingen och mot bakgrund av motsvarande över- väganden (avsnitt 6.4), dock med en språklig skillnad. Regeringen före- slår att bestämmelsen om kommunernas planeringsansvar i den nya lagen (11 kap. 2 § andra stycket) får motsvarande lydelse som den som föreslås för landstingen (7 kap. 2 § andra stycket, avsnitt 6.4). I fråga om kommunernas samverkansansvar i planeringen och ut- vecklingen av hälso- och sjukvården enligt 21 § HSL lämnar utredningen förslag som motsvarar förslagen för landstingen och mot bakgrund av motsvarande överväganden (avsnitt 6.4). Regeringen föreslår att bestäm- melsen i den nya lagen (11 kap. 3 §) utformas på samma sätt som be- stämmelsen om landstingens samverkansansvar (7 kap. 7 §, avsnitt 6.4). I nuvarande lag fastslås att det ska finnas sjuksköterskor med särskilt ansvar för kvalitet och patientsäkerhet inom den kommunala hälso- och sjukvården. Dessa sjuksköterskor kallas medicinskt ansvariga sjuksköterskor. I vissa fall får en fysioterapeut eller arbetsterapeut fullgöra en medicinskt ansvarig sjuksköterskas uppgifter (24 § HSL). Enligt 24 § första stycket punkt 3 HSL har den medicinskt ansvariga sjuksköterskan ansvar för att anmälan görs till den nämnd, som har ledningen av hälso- och sjukvårdsverksamheten, om en patient i samband med vård eller behandling drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. Rutinerna för sådana anmälningar har emellertid ändrats och regleras numera i patientsäkerhetslagen (2010:659). Enligt 6 kap. 4 § patientsäkerhetslagen ska hälso- och sjukvårdspersonal till vårdgivaren rapportera risker för vårdskador samt händelser som har medfört eller hade kunnat medföra en vårdskada. Utredningen menar att den nuvarande anmälningsskyldigheten till nämnd är överflödig och föreslår i stället att medicinskt ansvarig sjuksköterska ska ansvara för att det finns rutiner för rapportering av vårdskador enligt 6 kap. 4 § patientsäkerhetslagen. Regeringen anser att de grundläggande bestämmelserna i 24 § HSL bör överföras till den nya lagen (11 kap. 4 §). Dessutom anser regeringen, i likhet med bl.a. Inspektionen för vård och omsorg, att termen medicinskt ansvarig sjuksköterska är så pass vedertagen att den för tydlighetens skull bör föras in i lagtexten. Till skillnad från utredningen gör regeringen bedömningen att detaljerna om vilka uppgifter som den medicinskt ansvariga sjuksköterskan, eller i förekommande fall fysioterapeuten eller arbetsterapeuten, ska ha inte bör anges i en målinriktad ramlag utan på lägre normgivningsnivå. Regeringen gör således samma bedömning som i fråga om hanteringen av uppgifter för verksamhetschefen (avsnitt 6.3), vilket överensstämmer med vissa remissinstansers synpunkter om en enhetlig reglering för dessa funktioner. Detta bidrar till en mer lättillgänglig reglering som även är mer i enlighet med intentionen för en målinriktad ramlag. Sammanfattningsvis bedömer regeringen att vissa bestämmelser bör utgå ur lagstiftningen. Enligt berörda bestämmelser ska det inom det verksamhetsområde som kommunen bestämmer finnas en sjuksköterska som svarar för: –att det finns sådana rutiner att kontakt tas med läkare eller annan hälso- och sjukvårdspersonal när en patients tillstånd fordrar det (24 § första stycket punkt 1 HSL), –att beslut om att delegera ansvar för vårduppgifter är förenliga med säkerheten för patienterna (24 § första stycket punkt 2 HSL), samt –att anmälan görs till den nämnd, som har ledningen av hälso- och sjukvårdsverksamheten, om en patient i samband med vård eller be- handling drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom (24 § första stycket punkt 3 HSL). Mot bakgrund av denna bedömning föreslår regeringen ett nytt bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om ansvar och uppgifter för de aktuella yrkesgrupperna. Bemyndigandet bör, i enlighet med Lagrådets förslag, placeras som ett fjärde stycke i 11 kap. 4 § (avsnitt 6.1). I nuvarande lag regleras att på framställning av en kommun inom får erbjuda läkemedel ur läkemedelsförråd till dem som bor i vissa särskilda boenden eller får hemsjukvård genom kommunens försorg (18 d § HSL). Delar av nuvarande 18 d § första och tredje styckena HSL utgör lagstöd för möjlighet att erbjuda kostnadsfria läkemedel till personer i vissa situationer. Det innebär ett avsteg från den kommunala likabehandlingsprincipen enligt 2 kap. 2 § kommunallagen (1991:900). Sådana avsteg kräver som huvudregel stöd i lag. Regeringen föreslår således i enlighet med utredningens förslag att denna del av regleringen i stort sett oförändrad förs över till den nya lagen (12 kap. 4 § första stycket). I nuvarande 18 d § första stycket HSL regleras även läkemedels- förrådets placering, dvs. det anges att läkemedel får erbjudas ur läke- medelsförråd vid det särskilda boendet. I förarbetena anges att läke- medelsförrådens lokalisering till särskilda boenden kan leda till ökad kvalitet och säkerhet samt minskad kassation (prop. 2001/02:63 s. 74 f.). Det kan dock finnas fall då en annan lokalisering är befogad på grund av exempelvis kommunens storlek, antalet särskilda boenden och bemanningsscheman. Regeringen bedömer att den lämpligaste place- ringen av läkemedelsförrådet avgörs bäst på det lokala planet och att bestämmelsen följaktligen bör utgå, i enlighet med utredningens förslag. Nuvarande 18 d § andra stycket HSL utgör en detaljreglering av läke- medelsförråden. Enligt paragrafen kan förråden antingen vara förråd som innehåller flertalet av de läkemedel som de boende behöver (fullständigt förråd) eller förråd enbart för vissa basläkemedel (akutförråd). Något särskilt skäl för en sådan detaljreglering i lagtext har inte redovisats i förarbeten till bestämmelsen (prop. 2001/02:63). 2016/17:43 således, i likhet med utredningen, att regleringen bör flyttas till förord- ning eller föreskrift. I nuvarande 18 d § femte stycket HSL regleras att svarar för kostnaden för läkemedel som rekvireras till läkemedelsförråd. Utred- ningen anser att detta torde framgå redan av paragrafens lydelse i övrigt och föreslår att denna reglering av kostnadsansvaret flyttas till förord- ning. Regeringen delar dock inte denna bedömning utan föreslår att be- stämmelsen fortsatt regleras i lag (12 kap. 4 § andra stycket). Individuell plan för habilitering, rehabilitering och hjälpmedel samt tillhandahållande av förbrukningsartiklar Enligt nuvarande lag har kommunerna i vissa fall ansvar för att erbjuda habilitering, rehabilitering och hjälpmedel för personer med funktions- nedsättning samt att planera dessa insatser i samverkan med den enskilde (18 b § första och tredje styckena och 3 b § tredje stycket HSL).