prop · H303106 · 2016-03-21 00:00:00 — noterar att förslaget att utvidga undantaget till att omfatta finansiella Prop. 2015/16:106 institut kan få effekten att seriösa företag som har följt lagen om anmälningsplikt avseende viss finansiell verksamhet inte omfattas av garantin som mindre seriösa företag som inte har uppfyllt sin anmälningsplikt enligt nämnda lag kan komma att omfattas av insättningsgarantin. Skälen för regeringens förslag och bedömning I artikel 5.1 i insättningsgarantidirektivet anges vilka typer av in- sättningar som inte ska omfattas av återbetalning av garantin. De insättningar som exkluderas är, förutom insättningar gjorda av de institut som är anslutna till insättningsgarantin, bl.a. 1.insättningar gjorda av finansiella institut enligt definitionen i artikel 4.1 punkten 26 i och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (kallad tillsynsförordningen) (artikel 5.1 d), 2.insättningar gjorda av värdepappersföretag enligt definitionen i artikel 4.1 punkten 1 i och rådets direktiv /39/EG av om marknader för finansiella instru- ment och om ändring av rådets direktiv /611/EEG och 93/6/EEG och och rådets direktiv /12/EG samt upphävande av rådets direktiv /22/EEG (artikel 5.1 e), 3.insättningar gjorda av försäkringsföretag och återförsäkringsföretag enligt artikel 13.1–13.6 i och rådets direktiv /138/EG av om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II-direktivet) (artikel ), 4. insättningar gjorda av företag (artikel 5.1 h), 5. insättningar gjorda av pensionsfonder (artikel 5.1 i), och 6. insättningar gjorda av offentliga myndigheter (artikel 5.1 j). Utöver de ovan angivna insättarkategorierna omfattas inte heller insättningar som härrör från transaktioner i samband med vilka en brottmålsdom för tvättning av pengar har meddelats, enlig definitionen i artikel 1.2 i direktiv /60/EG (kallat penningtvättsdirektivet), eller vars kontohavare aldrig har identifierats enligt artikel 9.1 i samma direktiv (artikel 5.1 c och 5.1 f). Skuldebrev som kreditinstitut har ställt ut och skulder enligt egna accepter eller egna växlar omfattas inte heller av garantin (artikel 5.1 k). Kapitalbas enligt definitionen i artikel 4.1 punkten 118 i förordning (EU) nr 575/2013, dvs. kärnprimärkapital eller supplementärkapital, omfattas inte heller av återbetalning från insättningsgarantisystemet (artikel 5.1 b). I skäl 31 i insättningsgarantidirektivet anges att vissa insättare inte bör omfattas av insättningsskydd, framför allt inte myndigheter och andra Deras ringa antal jämfört med alla andra insättare minimerar effekterna på den finansiella stabiliteten om ett kreditinstitut Myndigheterna har dessutom bättre kreditmöjligheter än 2015/16:106 besluta att insättningar tillhörande lokala myndigheter med en årsbudget på högst täcks. Företag utanför finanssektorn bör i princip omfattas oavsett storlek. Enligt 5 § lagen om insättningsgaranti kan en insättare som är en bank, ett kreditmarknadsföretag eller ett sådant värdepappersbolag som har tillstånd att ta emot kunders medel på konto, eller motsvarande utländska företag, inte få ersättning enligt garantin. Den undantagna kretsen i gällande rätt är således något snävare än den krets som följer av insätt- För att genomföra ändringen i svensk rätt behöver paragrafen därför utvidgas i enlighet med direktivet. kretsen av undantagna insättarkategorier även kommer att omfatta försäkringsföretag, återförsäkringsföretag, understödsföreningar, finansi- ella institut enligt lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, landsting, kommuner, statliga myndigheter och insättare som inte har anser att insättningar gjorda av värdepappersbolag generellt ska undantas från att ersättas genom insättningsgarantin. definitionen i artikel 4.1 punkten 1 i direktiv /39/EG. genomförd i 1 kap. 5 § 26 lagen om värdepappersmarknaden, som bör 1 § samma lag. nuvarande lydelse ersätts inte insättningar av värdepappers- bolag som har tillstånd att ta emot kunders medel på konto, dvs. värdepappersbolag med sidotillstånd enligt 2 kap. 2 § 8 enligt lagen om Regeringen instämmer i inspektionens bedömning att kretsen av värdepappersbolag i förslaget därmed fått en snävare utformning än vad som följer av direktivet. undantagna insättarkategorier ska harmoniseras, bör insättningar gjorda av värdepappersbolag, oavsett vilket tillstånd bolaget har, undantas från noterar att förslaget att utvidga undantaget till finansiella institut kan få effekten att seriösa företag som har följt lagen om anmälningsplikt avseende viss finansiell verksamhet inte omfattas av garantin som mindre seriösa företag som inte har uppfyllt sin anmälningsplikt enligt nämnda lag kan komma att omfattas av Regeringen konstaterar att det enligt lagen om ingripandemöjligheter att tillgripa om personer ägnar sig åt sådan verksamhet som är anmälningspliktig utan att ha gjort en anmälan Svensk Försäkring och påtalar att begreppet pensionsfond är otydligt och efterfrågar vilka pensionsfonder som undantas från garantin. Inledningsvis kan konstateras att det i svensk rätt saknas en legal- definition av begreppet pensionsfond. När det gäller anordnandet av tjänstepension finns det stora variationer inom EES. Det kan t.ex. noteras att tjänstepensionerna i bl.a. , och till stor del tryggas genom pensionsfonder som är en form av särskilt trygga ofta förmånsbaserade pensions- betydande del sker genom skuldföring i egen balansräkning. Det svenska systemet för tjänstepensioner skiljer sig från systemen i de flesta andra länder, eftersom arbetsgivarens utfästelser i till största delen s. 273 f.). Svensk Försäkring anser att pensionsstiftelser bör räknas till pensionsfonder enligt direktivet. En arbetsgivare kan välja att göra avsättningar av pensionsmedel till en pensionsstiftelse för att därigenom trygga sina pensionsutfästelser till de anställda eller deras efterlevande. En sådan stiftelse är en egen juridisk person och således i den bemärkel- sen fristående från arbetsgivaren. I dessa fall är det dock, till skillnad från vad som gäller vid tjänstepensionsförsäkring, alltid arbetsgivaren som svarar för själva utfästelsen om pension och stiftelsens räkenskaper innehåller inte någon skuldpost som svarar mot pensionsutfästelsen. Förmögenheten i stiftelsen kan i stället jämställas med en säkerhet eller en pant för arbetsgivarens pensionsutfästelse för det fall arbetsgivaren kommer på obestånd. I linje med detta är det arbetsgivaren som också ansvarar för värderingen av pensionsåtagandena liksom för utbetalningen av pensionsförmånerna. är ett tjänstepensionsinstitut. Genom att arbetsgivaren gör avsättningar till en pensionsstiftelse fonderas medel i en egen separat juridisk person utifrån syftet att tillhandahålla tjänstepension (jfr prop. 2004/05:165 s. 109 f.). Insättningar gjorda av försäkringsföretag, återförsäkringsföretag, understödsföreningar utgör sådana insättningar som undantas från garantin enligt insättningsgarantidirektivet och det torde ligga i linje med att även insättningar gjorda av pensionsstiftelser undantas. Mot denna bakgrund och direktivets systematik i övrigt bör även pensionsstiftelser som omfattas av lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m.m. falla under begreppet pensionsfond. Det följer redan av gällande rätt att insättningar som härrör från penningtvättsbrott inte ger rätt till ersättning (4 b § lagen om insättningsgaranti). åtgärder i denna del krävs därför inte. Enligt insättningsgarantidirektivet undantas även skuldebrev som kreditinstitut har ställt ut och skulder enligt egna accepter eller egna växlar. Enligt gällande rätt omfattar garantin endast insättningar. I 2 § 3 lagen om insättningsgaranti definieras en insättning som ett tillgodo- havande som avser inlåning på ett konto. Skuldebrev och växlar som har getts ut av ett kreditinstitut omfattas således inte av definitionen av en insättning. Undantaget för skuldebrev och växlar föranleder därför ingen lagstiftningsåtgärd. Enligt artikel 5.1 b i insättningsgarantidirektivet ska inte heller kapital- artikel 4.1 punkten 118 i förordning (EU) nr 575/2013 återbetalning från garantin. bedöms dock inte föranleda några särskilda genomförandeåtgärder. Enligt artikel 5.2 a i insättningsgarantidirektivet finns en möjlighet för medlemsstaterna att, oberoende av bestämmelserna om de undantagna insättarkategorierna, säkerställa att innestående insättningar i små eller 2015/16:106 medelstora företags pensionsförsäkringssystem eller tjänstepensions- planer får omfattas av garantisystemet. , med instämmande av , anser att frågan om att utnyttja undantaget för små eller medelstora företags personliga pensionsförsäkringssystem eller tjänste- pensionsplaner måste bedömas utifrån ett större perspektiv och efter- frågar en analys av de effekter bedömningen förväntas medföra. Som framgår ovan medger insättningsgarantidirektivet vissa nationella undantag. Regeringen konstaterar att detta innebär att insättnings- garantidirektivet kommer att införlivas på olika sätt i medlemsstaterna och att vissa skillnader i garantins omfattning därmed kommer att kvarstå. Hur effekterna av detta blir är enligt regeringens mening svåra att i förväg utvärdera. Som angetts tidigare (avsnitt 4.1) omfattas varken individuellt pensionssparande (IPS), annat pensionssparande eller försäkrings- sparande av garantin. Det finns mot denna bakgrund inte skäl att sär- behandla de nu angivna pensionsinsättningarna att omfattas av garantin. Möjligheten att undanta dessa pensionsinsättningar bör därför inte införas. Medlemsstaterna får också undanta innestående insättningar från lokala myndigheter med en årsbudget på högst (artikel 5.2 b). Även insättningsgarantidirektiv gavs en möjlighet för medlemsstaterna att undanta vissa insättarkategorier. Vid genomförandet av direktivet i svensk rätt påtalades dock intresset av ett lättadministrerat system (prop. 1995/96:60 s. 58 f.). Att undanta insättningar utifrån storleken på en myndighets årsbudget skulle innebära ett avsteg från denna princip. Det finns inte heller i övrigt skäl att särbehandla dessa insättningar. Undantaget bör därmed inte införas i svensk rätt. Insättare som inte har identifierats Av artikel 5.1 f i insättningsgarantidirektivet framgår att insättningar vars kontohavare aldrig har identifierats enligt artikel 9.1 i Europaparla- mentets och rådets direktiv /60/EG när insättningarna blir indispo- nibla, inte omfattas av rätt till ersättning. När det gäller identifiering av insättare ska instituten enligt lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism vidta åtgärder för att uppnå kundkännedom vid öppnande av ett konto. Det framgår inte av gällande rätt att ersättning inte ska ske till insättare som inte har identifierats. Ett uttryckligt undantag från att omfattas av garantin för sådana insättare bör därför införas i lagen om insättnings- garanti. Regeringens förslag: får besluta att garantin också ska omfatta insättningar enligt artikel 6.2 i insättningsgaranti- direktivet som finns hos en filial i ett annat EES-land till ett svenskt institut, om värdlandet har en högre ersättningsnivå eller omfattning än vad som följer enligt lagen om insättningsgaranti, och det inte är möjligt för filialen att ansluta sig till och omfattas av den högre ersättningsnivån i värdlandets garantisystem. Regeringens bedömning: Möjligheten för en filial från ett annat EES-land att kunna ansluta sig till och omfattas av den svenska garantin bör behållas. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förlaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. och anser att bestämmelsen i 3 § andra stycket 3 lagen om insättningsgaranti bör förtydligas så att det dels framgår att hemlandskomplettering medför ett skydd som gäller utöver den ersättningsnivå som gäller enligt den svenska garantin upp till värd- landets ersättningsnivå, dels att rätt till sådan komplettering endast är möjlig om värdlandet inte erbjuder motsvarande komplettering. Vidare bör framgå att komplettering enligt 3 § andra stycket 2 inte kan avse skillnader i ersättningsnivå som följer av att det harmoniserade beloppet enligt 4 § andra stycket uttrycks i olika valutor. Förvaltningsrätten i , vid och ifrågasätter lämpligheten av att i lagtext hänvisa till direktivet, eftersom läsningen av svensk författning försvåras. Förvaltningsrätten i påpekar att det är oklart huruvida en insättning i en filial i ett EES-land som härrör från en livshändelse ska tolkas enligt svenska civilrättsliga regler eller enligt bestämmelserna i det EES-land där filialen är belägen. Förvaltningsrätten framför även att det ur lagtexten inte går att utläsa huruvida garantimyndigheten kan betala högre ersättning än vid insättning på grund av en livshändelse, om ersättningsnivån i det EES-land där filialen är belägen är högre än vad som följer av svensk rätt. , med instämmande av , påpekar att förslaget endast omfattar diskrepanser mellan EES-länderna som hänför sig till direktivet och således inte skillnader mellan EES-ländernas täcknings- nivåer. anser att det bör införas en bestämmelse som medger garantimyndigheten att även avseende täckningsnivån besluta att en högre ersättningsnivå ska gälla för filialer i ett annat EES-land till ett svenskt institut. En sådan bestämmelse kan lämpligen korrelera till direktivets övergångsbestämmelser. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt artikel 14 i insättningsgarantidirektivet ska insättningsgarantisystem omfatta in- sättare hos filialer som upprättas av deras medlemskreditinstitut i andra medlemsstater. Kommissionen har vid de arbetsgruppsmöten som har hållits för genomförandet av insättningsgarantidirektivet (”Transposition work- shops”), uppgett att det är möjligt för medlemsstaterna att ansluta filialer till institut som är auktoriserade i andra medlemsstater. Om en medlemsstat avser att behålla möjligheten till sådan anslutning, bör dock vissa grundläggande principer beaktas. Anslutningen till ett värdlands insättningsgaranti ska vara frivillig för filialer från ett land inom EES. Vidare får anslutningen endast avse den del av insättningsgarantin som överstiger hemlandets skydd. 2015/16:106 vara tydligt att möjligheten att ansluta sig frivilligt till en insättnings- garanti i ett värdland inte ger möjlighet att lämna hemlandets insättnings- Av 3 § andra och tredje styckena lagen om insättningsgaranti framgår att garantimyndigheten, efter ansökan från ett institut, får besluta att sådana insättningar som finns hos en filial i ett land utanför EES till ett svenskt institut, eller en filial här i landet till ett utländskt institut ska omfattas av insättningsgarantin. Av 6 § lagen om insättningsgaranti framgår vidare att om en insättning hos en filial här i landet till ett utländskt institut också omfattas av en garanti i ett annat land, svarar den svenska garantin bara för skillnaden mellan vad som kan betalas ut enligt den utländska garantin, i förekommande fall före avdrag för institutets motfordringar mot insättaren, och vad som kan betalas ut enligt den Det kan konstateras att insättningsgarantidirektivet i huvudsak bygger på principen om fullharmonisering. Det finns emellertid ett visst nationellt utrymme för skillnader i det skydd som direktivet ger. t.ex. fallet när det gäller möjligheten att fastställa en högre ersättnings- nivå för vissa typer av insättningar, men även omfattningen av dessa (se Detta skulle kunna leda till att filialer inte kan bedriva verksamhet på samma villkor som en medlemsstats institut och att även skyddet för insättarna i filialerna således skulle bli sämre. För att inte skyddet ska urholkas för insättarna bör det även fortsätt- ningsvis vara möjligt för garantimyndigheten att besluta att den svenska garantin också ska omfatta filialer till institut som är auktoriserade i andra länder inom EES. Det är osäkert i vilken omfattning andra medlemsstater vid genom- förandet av insättningsgarantidirektivet behåller möjligheten för filialer att kunna ansluta sig till värdlandets insättningsgarantisystem. situation skulle kunna innebära en konkurrensnackdel för en filial till ett svenskt institut i ett annat EES-land om värdlandets insättningsgaranti- system har en vidare omfattning och/eller en högre ersättningsnivå för vissa särskilt skyddsvärda insättningar än den svenska garantin. förhindra att det uppstår en osäkerhet för såväl instituten som insättarna bör ett tillägg göras i lagen om insättningsgaranti. Det bör införas en möjlighet för garantimyndigheten att besluta att garantin också ska omfatta insättningar enligt artikel 6.2 i insättningsgarantidirektivet, dvs. insättningar som hänförs till försäljning av en privatbostad eller vissa särskilt angivna livshändelser, som finns hos en filial i ett annat EES- land till ett svenskt institut, om värdlandet har en högre ersättningsnivå och omfattning än vad som följer enligt lagen om insättningsgaranti, och det inte är möjligt för filialen att ansluta sig till och omfattas av den högre ersättningsnivån i värdlandets garantisystem. belopp som därmed skulle kunna omfattas av garantin i dessa fall kan således uppgå till ett högre belopp än för motsvarande insättningar i Förvaltningsrätten i , och Finansinspek- tionen påpekar att den föreslagna bestämmelsen är oklar och att det tydligt bör framgå av lagtexten att den frivilliga möjligheten till enbart avser ersättning för skydd utöver den svenska till värdlandets nivå. sådan komplettering enbart är möjlig om värdlandet inte erbjuder motsvarande komplettering. Regeringen instämmer i remissinstansernas synpunkter och bestämmelsen bör förtydligas i enlighet därmed. påpekar också att det bör framgå tydligt att beslut om komplettering enligt 3 § andra stycket 2 lagen om insättningsgaranti inte kan avse skillnader i ersättningsnivå som följer av att det harmoniserade beloppet enligt 4 § andra stycket uttrycks i olika valutor. Garantins omfattning följer av artikel 6.1 och 6.2 i insättningsgaranti- direktivet och föreslås genomföras i 4 och 4 c §§ lagen om insättnings- garanti. Regeringen noterar att direktivet inte reglerar den fråga som framför. Växelkursförändringar behandlas inte heller i lagen om insättningsgaranti. Mot denna bakgrund finner regeringen inte skäl att nu föreslå en sådan ändring som förordar. , med instämmande av , anför att det bör införas möjlighet för garantimyndigheten att även avseende den harmoniserade täckningsnivån besluta om en högre täckningsnivå för filialer i ett annat EES-land till ett svenskt institut. Förutom att skyddet för den enskilde kunden inte når samma nivå, kommer de inhemska företagen och filialer till svenska banker inte kunna konkurrera på samma villkor om värdlandet inte medger komplettering. Insättningsgarantidirektivets övergångsbestämmelser medger en sådan reglering. Som framgår ovan bygger insättningsgarantidirektivet på principen om fullharmonisering. Det finns emellertid möjlighet för medlemsstaterna att under vissa förutsättningar ha en täckningsnivå som överstiger , dock inte högre än , fram till och med . I sammanhanget bör även tas i beaktande att den garanterade täckningsnivån har höjts som fler kontoslag kommit att omfattas av garantin. Regeringen anser därmed inte att tillräckliga skäl framkommit för att föreslå en bestämmelse med den innebörd som förordar. Förvaltningsrätten i , vid och ifrågasätter lämp- ligheten av att i lagtext hänvisa till direktivet, eftersom läsningen av svensk författning försvåras. Artikel 6.2 i insättningsgarantidirektivet föreslås i svensk rätt genom- föras i 4 c § lagen om insättningsgaranti (jfr avsnitt 5.3.2). I den aktuella bestämmelsen regleras insättningar som finns hos en filial i ett annat EES-land till ett svenskt institut. Bestämmelsen har utformats med beaktande av remissinstansernas synpunkter. Förvaltningsrätten i anser att det är oklart om begreppet livshändelse ska tolkas enligt svenska civilrättsliga regler eller enligt bestämmelserna i det EES-land där filialen är belägen. Vidare anför förvaltningsrätten att det inte heller är tydligt om insättningar hänförliga till livshändelser i artikel 6.2, som inte införts i svensk rätt, ska omfattas av den svenska garantin. Av förslaget i 4 c § lagen om insättningsgaranti följer att det ankommer på insättaren att på ett tillförlitligt sätt visa att insättningarna grundar sig på medel som hänför sig till vissa i bestämmelsen angivna situationer. Det ankommer sedan på garantimyndigheten att bedöma om 2015/16:106 förutsättningar för rätt till ersättning enligt lagen om insättningsgaranti är uppfyllda. Utgångspunkten är att garantimyndigheten har att tillämpa svensk rätt, dvs. lagen om insättningsgaranti. Emellertid kan det förekomma situationer där insättningar som omfattas av 4 c § har gjorts i en filial till ett svenskt institut i ett annat EES-land. Om garantimyndig- heten, efter ansökan av institutet, har beslutat att insättningar i filialen ska täckas av det högre skyddet som följer värdlandets insättnings- garantisystem, ankommer det på insättaren att på ett tillförlitligt sätt visa att insättningarna grundar sig på medel som är att hänföra till de i värdlandet genomförda särskilda livshändelserna. har då att beakta de nationella bestämmelser som blir tillämpliga i varje enskilt ersättningsfall. Lagen om statliga garantier till insättare i utländska instituts filialer i Insättningsgarantidirektivet föranleder inga ändringar i lagen (2008:812) om statliga garantier till insättare i utländska instituts filialer i . Lagen, som infördes för att säkerställa insättarnas skydd och värna den finansiella stabiliteten, bör finnas kvar även om insättningsgaranti- direktivet innebär ett bättre skydd för insättarna . Regeringens förslag: Bestämmelserna om tredjelandsfilialer i lagen om bank- och finansieringsrörelse och lagen om värdepappers- marknaden ändras till följd av ändringarna i lagen om insättnings- garanti som möjliggör en högre ersättningsnivå för vissa typer av insättningar. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. påpekar att om en filial till ett svenskt institut verkar i ett land med lägre skyddsnivå och beviljas anslutning till den svenska insättningsgarantin, kan filialen utnyttja den generösare garantin och vinna fördelar mot lokala banker. Riksgälds- kontoret föreslår därför att garantimyndigheten vid komplettering för filialer utanför EES ska få begränsa garantin till den nivå och omfattning som råder i det land där filialen verkar. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 15 i insättningsgarantidirektivet ska medlemsstaterna kontrollera att filialer som har sitt säte utanför unionen har ett skydd som motsvarar det som föreskrivs i direktivet. Om skyddet inte är likvärdigt, kan medlemsstaterna kräva att filialen ska ansluta sig till medlemsstatens insättningsgarantisystem. Insättarna ska åtminstone åtnjuta samma garantinivå och räckvidd som föreskrivs i insättningsgarantidirektivet. Ändringar i lagen om bank- och finansieringsrörelse Enligt 4 kap. 4 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse får ett utländskt kreditinstitut som hör hemma i ett land utanför EES ges tillstånd att driva bankrörelse eller finansieringsrörelse från filial i . Tillstånd ska ges om 1) institutet står under betryggande tillsyn av en behörig myndighet i hemlandet och den myndigheten har medgett att företaget etablerar sig i , 2) det finns skäl att anta att den planerade verksamheten kommer att drivas på ett sätt som är förenligt med 3 kap. 2–7 §§, och 3) insättningar hos filialen omfattas av garanti enligt lagen om insättningsgaranti eller av en utländsk garanti som a)omfattar insättningar som anges i 2 § lagen om insättningsgaranti och