prop · H303151 · 2016-03-22 00:00:00 — Många av instanserna har framhållit det angelägna i att förslaget genomförs även i denna del. Regeringen delar som ovan framkommit bedömningen av det angelägna i att genomföra förslaget. Det bör som utgångspunkt göras en åtskillnad mellan ny och nyupptäckt brottslighet. Liksom flera av remissinstanserna påpekat kan effekten av de övriga förslag regeringen lämnar motverkas om inte ett avsteg från principen om gemensam påföljd i högre rätt införs eftersom den tilltalade kan räkna med ett sammantaget lägre straff om han eller hon överklagar domarna till hovrätten. Det skulle i sin tur kunna få till följd att en tilltalad i större utsträckning överklagar tingsrättsdomar till hovrätt enbart i syfte att i hovrätten få det lägre straff som en tillämpning av 30 kap. 3 § första stycket innebär. Den bedömning som gjordes i det remitterade utkastet, att inte gå vidare med förslaget i denna del, baserades på att de praktiska konsekvenserna inte ansågs tillräckligt belysta. I sak gjordes i utkastet till 2015/16:151 lagrådsremiss emellertid samma bedömning som utredningen. gäller konsekvenserna av förslagen för handläggningen i högre rätt gjordes följande överväganden i lagrådsremissen. skulle den förändrade ordningen inte innebära något hinder mot att överinstansen handlägger de överklagade domarna gemensamt och meddelar en gemensam dom. Ändringen innebär endast att de brott som omfattas av respektive underrättsdom ska föranleda separata påföljder. För domstolarnas hantering innebär det att något avsteg från regleringen om gemensam handläggning av de överklagade domarna eller möjligheterna att meddela en gemensam dom inte behöver göras (se 30 kap. 4 § ). Någon ändring av det processrättsliga regelverket skulle därför inte behövas. Härtill kommer att det finns möjlighet att i vissa fall döma till böter eller fängelse för ett eller flera brott som en annan påföljd döms ut för brottsligheten i övrigt (30 kap. 3 § andra stycket ). Lagrådet har anfört att det är oklart om paragrafen utesluter en tillämpning av 34 kap. 3 och 4 §§ i förslaget när den anger att varje överklagad dom ska leda till en särskild Lagrådet har vidare, eftersom det ansetts svårt att överblicka förslagets konsekvenser, förordat att bestämmelsen görs fakultativ. det gäller den förstnämnda frågan gör regeringen följande överväganden. Som tidigare redovisats innebär förslaget att den högre instansen först har att överpröva den först meddelade domen och ta ställning till den däri utdömda påföljden och därefter göra detsamma med den senare Rätten har då möjlighet att tillämpa 34 kap. 3 och 4 §§ på motsvarande sätt som underrätten i den dom som prövats i respektive fall. För att undanröjande ska komma ifråga enligt 4 § krävs således t.ex. att den tidigare domen fått laga kraft. Vad därefter gäller frågan om en fakultativ reglering gör regeringen Som Lagrådet framfört hindrar inte bestämmelsen hovrätten att besluta två villkorliga domar i samma dom även om förutsättningar för ett sådant påföljdsval i och för sig mer sällan En av utgångspunkterna för förslagen i 34 kap. är som tidigare redovisats att varje påföljd ska verkställas på det sätt som förutsattes vid domstillfället. Det är enligt regeringen en god Den bedömningen omfattar också prövningen i högre rätt. generell effekt av förslagen är att den dömde kan komma att verkställa flera påföljder parallellt. Det är inte något som bedömts utgöra skäl mot den föreslagna ordningen (se avsnitt 5.3). Lagrådet har vidare framfört att förslaget innebär att hovrätten kan behöva meddela en påföljd och sedan i nästa överklagade mål undanröja den. 34 kap. 4 § förutsätter emellertid, liksom nuvarande ordning, att den tidigare domen fått laga kraft. Att undanröja en påföljd i den situationen som nämns torde därmed inte vara möjligt. synpunkter föranleder sammantaget inte regeringen att vidare överväga möjligheterna att förse regeln med ett undantag. Som redovisats i lagrådsremissen har ett stort antal remissinstanser ställt sig bakom ett genomförande av utredningens förslag. instanserna har påpekat att de övriga förslag som regeringen lämnar riskerar att få minskad effekt om inte också detta förslag genomförs. flertal instanser, däribland Hovrätten över och , Hovrätten för och , har vidare gett uttryck för att förslaget varken skulle få omfattande konsekvenser eller innebära Prop. 2015/16:151 praktiska komplikationer. De praktiska konsekvenserna som förslaget medför för domstolarna bör alltså kunna hanteras inom befintligt processuellt regelverk. Övervägande skäl talar mot den bakgrunden för att förslaget bör genomföras. Förslaget bör, till skillnad mot vad Lagrådet förordat, utformas utan något fakultativt inslag. Regeringen föreslår därför att när högre rätt dömer för brott som har prövats i flera domar i lägre rätt ska brottsligheten i varje sådan dom leda till en särskild påföljd. Regeringens bedömning: Tillämpningsområdet för korrigeringsreglerna i nuvarande 34 kap. 10 § första stycket kommer att ändras till följd av de ändringar som görs i reglerna om konsumtionsdom och gemensam straffmätning. Regeringens förslag: Om en påföljd avseende fängelse, skyddstillsyn, villkorlig dom eller sluten ungdomsvård har bestämts med beaktande av att det varit fråga om nyupptäckt brottslighet och den tidigare påföljden därefter ändras ska påföljdsfrågan prövas på nytt efter anmälan av åklagare. Om det inte framgår av en dom avseende fängelse eller sluten ungdomsvård att rätten beaktat att det varit fråga om nyupptäckt brottslighet ska rätten, när domarna fått laga kraft, efter anmälan av åklagare bestämma vad den dömde ska undergå till följd av den dom som sist ska verkställas. Utredningens bedömning och förslag överensstämmer i sak med regeringens. Utredningen har dock föreslagit en något annorlunda utformning av lagtexten. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot bedömningen eller förslagen. Bedömningen och förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer i huvudsak med regeringens. I utkastet till lagrådsremiss har dock föreslagits en annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har motsatt sig bedömningen eller förslaget. har anfört att en dom som inte vunnit laga kraft med förslaget kan utgöra grund för att behandla tillkommande brottslighet som återfall vid straffmätningen enligt 29 kap. 4 § . Det torde innebära att det kan visa sig att rätten dömt ut en alltför sträng påföljd för tillkommande brottslighet om den tilltalade senare frikänns i högre rätt för brottsligheten i den tidigare domen. Om domen med den alltför stränga påföljden vunnit laga kraft saknas möjlighet att med stöd av den föreslagna regeln åstadkomma en korrigering av missförhållandet. Det är inte en rimlig ordning. Kriminalvården har lyft frågan om regleringen med nödvändighet måste utgöra hinder mot verkställighet. Kriminalvården har också ifrågasatt kravet i 38 kap. 8 § första stycket att den dömde ska få yttra sig i ett ärende rörande 34 kap. 10 § . 2015/16:151 Skälen för regeringens bedömning och förslag Den tidigare domen ändras efter konsumtionsdom Möjligheten att meddela konsumtionsdom förutsätter inte att den tidigare domen fått laga kraft. För det fall den tidigare domen skulle ändras av högre rätt efter överklagande kan det innebära att förutsättningarna för beslutet att meddela konsumtionsdom har ändrats. Frågan om påföljd för den tillkommande brottsligheten bör därför i en sådan situation kunna prövas på nytt. En regel om detta finns i 34 kap. 10 § första stycket första Mot bakgrund av att förutsättningarna för att tillämpningsområdet för den aktuella regeln att minska. En tidigare dom ändras efter det att den har beaktats vid ny Regeringen föreslår ändringar i fråga om vad som bör gälla vid påföljdsbestämningen när det i en senare process prövas ansvar för brott som begåtts innan en tidigare dom har börjat verkställas. nuvarande bestämmelser om detta ska det i möjligaste mån iakttas att fängelsestraffet i den tidigare och den senare domen inte överstiger vad som skulle ha dömts ut för den samlade brottsligheten om brotten hade prövats (34 kap. 3 § andra stycket ). gäller när påföljden bestäms till sluten ungdomsvård (34 kap. 7 § andra I förhållande till nuvarande regler ska ett sådant hänsynstagande bara göras vid nyupptäckt brottslighet. Domstolen måste därmed ta hänsyn till att påföljden i den senare rättegången inte blir strängare än om all brottslighet hade prövats i ett sammanhang när det är fråga om nyupptäckt brottslighet. för samtliga påföljder som omfattas av 34 kap. . hänsynstagande måste göras även om den första domen inte fått laga Skulle en ändring av den första domen ske efter överklagande kan dock följden bli att påföljden i den andra domen framstår som relativt sett för lindrig. För dessa fall finns enligt nuvarande reglering en möjlighet till omprövning efter anmälan av åklagare när påföljden i den senare domen bestämts till fängelse eller sluten ungdomsvård (34 kap. 10 § första stycket andra meningen). I likhet med utredningen anser regeringen att möjligheten att pröva frågan om påföljd med anledning av ändrade förhållanden ska gälla även om den tidigare påföljden motsvarar villkorlig dom eller skyddstillsyn. Regeringens förslag om att regleringen om gemensam straffmätning endast ska tillämpas vid nyupptäckt brottslighet innebär att omprövningsmöjligheten fortsatt endast bör omfatta sådan brottslighet. har ifrågasatt om det är en Förslaget motsvarar dock vad som gäller och omfattar endast de situationer där reglerna om gemensam straffmätning Omprövning efter särskild talan Om det när en dom på fängelse eller sluten ungdomsvård ska verkställas visar sig att den tilltalade begått brottet innan en påföljd som dömts ut för något annat brott har börjat verkställas, och framgår det inte av domarna beaktats finns en särskild möjlighet till omprövning (34 kap. 10 § andra stycket). Domstolen ska då, efter Prop. 2015/16:151 anmälan från åklagare sedan båda domarna fått laga kraft, bestämma vad den dömde ska undergå till följd av den dom som sist ska verkställas. I nuvarande reglering hänvisas till bestämmelserna om gemensam straffmätning i 34 kap. 3 § andra stycket och 7 § andra stycket . På sätt som ovan beskrivits föreslår regeringen bl.a. att denna regel begränsas till att gälla endast nyupptäckt brottslighet. I konsekvens med det föreslogs i lagrådsremissen att även tillämpningsområdet för omprövning ska begränsas till fall då den senare domen avser nyupptäckt brottslighet. Lagrådet har föreslagit att andra stycket i förtydligande syfte ges en något annan lydelse än den som föreslagits i remissen. Som anförts har regeln ändrats till att endast omfatta nyupptäckt brottslighet. Det kommer till uttryck genom att brottet ska vara begånget före det att en tidigare påföljd har dömts ut för att regeln ska bli tillämplig. Detta bör tydligt framgå av lagtexten. Den utformning som Lagrådet förordar av bestämmelsen innebär bl.a. att det momentet slopas. Enligt regeringen bör regeln mot den bakgrunden utformas enligt förslaget i lagrådsremissen. Lagrådet har vidare framfört att det bör belysas hur bestämmelsen ska uppfattas i det fall båda domarna är verkställbara men inte någon av dem har börjat verkställas. De ändringar av bestämmelsen som regeringen föreslår är en anpassning till det nya tillämpningsområdet för regleringen om gemensam straffmätning. Någon förändring av hur bestämmelsen ska tillämpas i övrigt är sålunda inte avsedd. De synpunkter som Kriminalvården lämnat avseende hinder mot verkställighet eller den dömdes rätt att yttra sig i ett ärende angående 34 kap. 6 § rör inte frågor som hanterat. Det saknas därför förutsättningar för att behandla dem i detta sammanhang. Regeringen har emellertid gett en särskild utredare i uppdrag att göra en översyn av strafftidslagen (dir. 2014:132). I uppdraget ingår bl.a. att analysera behovet av förändringar när det gäller verkställighetshinder i samband med prövning enligt 34 kap. 10 § andra stycket . 5.10När ska återfall i brott beaktas? Regeringens bedömning: Den ändring av bestämmelserna om vilken betydelse tidigare brottslighet ska tillmätas vid påföljdsbestämningen respektive förverkande av villkorligt medgiven frihet som utredningen föreslagit genomförs inte. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredningen har föreslagit att det i bestämmelserna om vilken betydelse som tidigare brottslighet ska tillmätas vid påföljdsbestämningen respektive förverkande av villkorligt medgiven frihet ska anges att rätten särskilt ska beakta hur som har förflutit mellan det tidigare avgörandet och den nya brottsligheten i stället för som , den tid som har förflutit mellan brotten. 2015/16:151 Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som har yttrat sig över utredningens förslag, däribland Hovrätten över och , har instämt i det. har påpekat att även tiden mellan brotten bör beaktas vid bedömningen av återfallets betydelse. Enligt tingsrätten kan i annat fall faktorer som tingsrättens, och eventuellt hovrättens, handläggningstid få betydelse. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer inte med regeringens bedömning. I det remitterade utkastet har lämnats förslag som i sak överensstämmer med utredningens. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. Hovrätten över och har anfört att det bör klargöras om avsikten med förslaget är att en period även ska vara huvudregel med den skillnaden att tiden räknas från den tidigare domen. Vidare bör klargöras vad som gäller för det fall den tilltalade har frikänts av tingsrätten men döms av hovrätten. Hovrättens uppfattning är att ordningen inte bör vara den att ett tidigare brott ska beaktas bara för att tingsrättens dom har varit friande. har inte haft något att invända mot utgångspunkten för regeringens bedömning men har lämnat vissa synpunkter på bestämmelsens utformning har påpekat att uttrycket det tidigare avgörandet är något otydligt. har inte haft någon invändning mot bedömningen men efterfrågat vad som gäller om den första domen har överklagats. Tingsrätten har vidare ifrågasatt om det inte bör finnas en möjlighet att i vissa särskilda fall ta hänsyn till att den tidigare domen kan avse brottslighet som har begåtts innan den domen meddelades. Skälen för regeringens bedömning Betydelsen av återfall i brott Det förhållandet att den tilltalade har gjort sig skyldig till brott har betydelse vid såväl påföljdsbestämningen som förverkade av villkorligt medgiven frihet. För det första får det beaktas vid påföljdsvalet som ett skäl för fängelse (30 kap. 4 § andra stycket ). För det andra utgör det ett skäl för förverkande av villkorligt medgiven frihet från ett tidigare fängelsestraff (34 kap. 4 § ). För det tredje ska det, om det inte beaktats genom påföljdsvalet eller i tillräcklig utsträckning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet, tillmätas betydelse vid straffmätningen av det nya brottet (29 kap. 4 § ). Återfallet kan, som redovisats i avsnitt 4.1, vara av större eller mindre betydelse för påföljdsbestämningen och förverkande av villkorligt medgiven frihet beroende på dess karaktär. I regleringen av återfallets betydelse i dessa avseenden anges flera kriterier för när ett återfall ska ha relevans. Av betydelse är främst tiden mellan brotten, om den tidigare och den nya brottsligheten är likartad och brottslighetens allvar (29 kap. 4 § och 34 kap. 4 § andra stycket ). När det gäller tidsfaktorn gäller normalt att ju längre tillbaka i tiden den tidigare brottsligheten ligger, desto mindre betydelse får den för påföljdsbestämningen. Bör tidpunkten för beaktande av återfall i brott förskjutas? Tidsfaktorn har sin grund i principen att den som begått ett brott och därefter avhåller sig från brott bör behandlas som ostraffad. I regel gäller att tidigare brottslighet inte påverkar påföljdsbestämningen för det nya brottet om den ligger så långt som tillbaka i tiden. Har den dömde varit frihetsberövad under större delen av tiden efter det tidigare avgörandet anses emellertid även brottslighet som ligger längre tillbaka i tiden än så vara relevant. räknas tiden vanligen från den dag då det tidigare brottet begicks. Utredningen föreslår att den tidsrymd som ska ha betydelse för påföljdsbestämningen och förverkande av villkorligt medgiven frihet i stället ska vara tiden mellan det tidigare avgörandet och det aktuella brottet. Förslaget innebär således att den tidpunkt som det nya brottet (återfallet) ska förhålla sig till ändras från tidpunkten för den tidigare brottsligheten till tidpunkten för det tidigare avgörandet. Bakgrunden till utredningens förslag är den principiella betydelse som kan fästas vid avgörandet. Enligt regeringen finns i och för sig skäl för utredningens förslag. Som angetts ovan föreslås att det i bl.a. regleringen om påföljdsbestämning efter tidigare dom (34 kap. ) ska göras en åtskillnad mellan ny och nyupptäckt brottslighet. I det avseendet bör meddelandet av domen vara avgörande, på så sätt att det är genom den som den tilltalade fått del av samhällets syn på brottsligheten. I lagrådsremissen gjordes bedömningen att motsvarande argument kan göras gällande i fråga om utgångspunkten för bedömningen av tidigare brottslighet anses ha relevans samt att det framstår som rimligt att tiden mellan meddelandet av det tidigare avgörandet och det nya brottet ges betydelse även vid den bedömningen. Det föreslogs alltså att det i bestämmelserna om vilken betydelse som tidigare brottslighet har vid påföljdsbestämningen respektive förverkande av villkorligt medgiven frihet, ska anges att rätten särskilt ska beakta tiden mellan det tidigare avgörandet och den nya brottsligheten istället för tiden mellan brotten. Lagrådet har anfört att en sådan ordning skulle kunna ge upphov till vissa svårlösta situationer och har bl.a. lyft fram att ordningen inte förutsätter att den tidigare domen ska ha vunnit laga kraft. Det innebär enligt Lagrådet att frågan om ett relevant återfall föreligger eller inte kan ändras på grund av prövningen i högre rätt. Om en person döms i tingsrätten och därefter begår ytterligare brott betraktas de senare brotten som återfall. Om personen sedan frikänns i hovrätten avseende den första lagföringen föreligger inte längre någon återfallssituation, vilket borde ha påverkat påföljdsbestämningen i den andra domen. Det kan också enligt Lagrådet sättas i fråga om det alltid är mest relevant att utgå från tiden mellan avgörandet och de nya brotten. Det kan t.ex. röra sig om brott som begåtts långt tillbaka i tiden men som på grund av omständigheter helt utanför den tilltaldes kontroll inte blivit prövade. Regeringen gör följande överväganden. Avsikten med de förslag som lämnades i lagrådsremissen är inte att förändra synen på återfall i brott generellt utan att skapa en huvudregel vid bedömningen av återfallets relevans, som i linje med förslagen i 34 kap. , utgår från tidpunkten för domens meddelande. En förändrad huvudregel skulle, som 2015/16:151 uttrycks i lagrådsremissen, i och för sig inte anses hindra domstolarna från att även beakta tiden mellan brotten om omständigheterna i det enskilda fallet ger anledning till det. För det fall mycket har förflutit mellan det tidigare brottet och det tidigare avgörandet och det inte beror på omständigheter som den dömde kunnat påverka som t.ex. om handläggningen efter ett överklagande har varit exceptionellt lång borde hänsyn kunna tas till det. Den oro liksom Lagrådet gett uttryck för i den frågan kan därför inte utgöra tillräckligt skäl mot den föreslagna förändringen. Lagrådets yttrande ger dock sammantaget skäl att ifrågasätta om inte den i lagrådsremissen föreslagna huvudregeln, för att hantera praktiska situationer, skulle behöva förses med undantag i en sådan omfattning att tillämpningen snabbt skulle bli svåröverskådlig. En sådan ordning kan inte anses förenlig med regeringens utgångspunkt för de förslag som lämnas som innebär att regleringen ska vara lätt att tillämpa. Vidare kan inte uteslutas att konsekvenserna av en sådan ordning blir svåra att överblicka. Vid en samlad bedömning finns därför inte tillräckliga skäl för att genomföra den förändring som förslogs i lagrådsremissen. Mot den bakgrunden lämnar regeringen inte något förslag till ändringar i 29 kap. 4 § eller 34 kap. 4 § andra stycket avseende den tidsperiod som är relevant vid bedömningen av ett återfalls betydelse. 6En ny reglering för ungdomsvård och ungdomstjänst 6.1Ny påföljd efter tidigare dom på ungdomsvård eller ungdomstjänst Regeringens bedömning: När den som dömts till ungdomsvård eller ungdomstjänst ska dömas för ytterligare brott som begåtts innan den tidigare påföljden helt har verkställts eller annars upphört finns det i vissa fall ett behov av att kunna besluta om den tidigare utdömda påföljden. Regeringens förslag: Som huvudregel ska rätten bestämma ny påföljd för den tillkommande brottsligheten. Utredningens bedömning och förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrat sig över bedömningen och förslaget har instämt i dem, däribland , , och . Akademikerförbudet SSR har uttalat sig kritiskt till utredningens förslag att en tidigare meddelad ungdomspåföljd även ska kunna innefatta ett nytt brott. Bedömningen och förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft någon invändning mot bedömningen eller förslaget. Skälen för regeringens bedömning och förslag Det behövs en särskild reglering om ny påföljdsbestämning efter tidigare dom även om den tidigare domen är ungdomsvård eller ungdomstjänst Regleringen i 34 kap. om bestämmande av ny påföljd efter tidigare dom är, som utgångspunkt, inte tillämplig om den tidigare domen är ungdomsvård eller ungdomstjänst. När en ung person har dömts för brott till en sådan påföljd och därefter ska dömas för ytterligare brott som begåtts innan den tidigare påföljden har verkställts eller annars upphört är det enda alternativet att döma särskilt till påföljd för dessa. En anledning till varför ungdomspåföljderna lämnats utanför regleringen i 34 kap. synes, som tidigare redovisats, ha varit att undvika kompetenskonflikter mellan det straffrättsliga regelsystemet och vårdlagstiftningen (se avsnitt 4.2). I förarbetena framhölls att en pågående vård som beslutas och genomförs enligt sistnämnda lagstiftning inte skulle upphöra till följd av att den straffrättsliga påföljden undanröjdes. Inte heller ansågs att det borde komma i fråga att låta domstol besluta om att sådan vård skulle upphöra. Verkställighetsinnehållet i överlämnandepåföljden bestämdes under genomförandet utifrån en individuell behovsbedömning oberoende av brottets allvar. Det fanns inte heller någon formell slutpunkt för hur länge vården skulle pågå. Det stod alltså inte klart för domstolen vad påföljden skulle innebära. Mot den bakgrunden fanns det inte förutsättningar att besluta att den skulle omfatta annan brottslighet, dvs. meddela konsumtionsdom eftersom det inte var möjligt att avgöra en rimlig ingripandegrad utifrån den samlade brottsligheten. Inte heller torde det ha funnits något uppenbart praktiskt behov att undanröja eller ändra ett överlämnande till särskild vård som påföljd för brott (se NJA II 1962 s. 522 f. och 534). är emellertid ungdomspåföljderna i flera avseenden annorlunda utformade. Såväl vad gäller ungdomsvård som ungdomstjänst går det att värdera hur ingripande påföljden är och på vilket sätt den ger uttryck för brottslighetens allvar. Detta innebär att det går att värdera när en konsumtionsdom kan vara en tillräcklig och rimlig reaktion för den tillkommande brottsligheten.