prop · H303158 · 2016-04-11 00:00:00 — Genomförandeakterna kommer i enlighet med artikel 35.5 att antas i form av kommissionsförordningar. Nedan föreslås, bl.a. mot bakgrund av vad som där anförs om tillfälliga krav, att bestämmelsen bör utformas så att marin utrustning ska uppfylla de krav som framgår av direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av lagen. Den nu föreslagna lydelsen omnämner således inte de internationella instrumenten. Något behov av att definiera detta begrepp i lagen finns därför inte. Direktivet innehåller vidare i artikel 8.2 och 8.3 möjligheter för kommissionen att under vissa förhållanden genom delegerade akter anta harmoniserade tekniska specifikationer och provningsstandarder. Dessa ska tillämpas till dess att IMO har vidtagit vissa åtgärder för att åtgärda eventuell avsaknad av eller brist i befintliga standarder. Kommissionen kan även enligt artikel 27.6 andra stycket anta tillfälliga harmoniserade krav och provningsstandarder. Det anges inte i direktivet om avsikten är att de krav som anges i de delegerade akterna ska gälla parallellt med eller i stället för de krav som kommer att framgå av genomförandeakterna enligt artikel 35.2, eller om kraven i de delegerade akterna kommer att omhändertas via genomförandeakterna. I den mån avsikten är att de krav som antas via de delegerade akterna ska tillämpas utan att detta kommer att framgå av genomförandeakterna enligt artikel 35.2, behöver detta beaktas i lagstiftningen. Med andra ord behöver bestämmelsen om vilka krav marin utrustning ska uppfylla omfatta även de krav som kan komma att antas genom de delegerade akterna enligt artikel 8.2, 8.3 och 27.6 andra stycket. I den mån en sådan delegerad akt antas i form av en förordning ska den tillämpas direkt. Bestämmelsen bör därför utformas så att marin utrustning ska uppfylla kraven i sådana direkt tillämpliga rättsakter. Om en delegerad akt i stället antas i form av ett direktiv eller ett beslut, behöver den dock genomföras i nationell rätt. De krav och provningsstandarder som kan 2015/16:158 komma att omfattas av en sådan delegerad akt bör då lämpligen regleras i myndighetsföreskrifter. Det bör därför införas ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om tillfälliga krav på marin utrustning. Denna föreskriftsrätt ska således endast utnyttjas för det fall kommissionen antar sådana delegerade akter som avses i artiklarna 8.2, 8.3 och 27.6 andra stycket i form av direktiv eller beslut. I fråga om vilka krav som marin utrustning ska uppfylla hänvisar den föreslagna bestämmelsen till direkt tillämpliga rättsakter som meddelas med stöd av direktivet. Hänvisningen till direktivet får anses som en upplysning om var kommissionens befogenhet att meddela direkt tillämpliga rättsakter finns, varför endast direktivets namn bör anges (s.k. dynamisk hänvisning). Motsvarande överväganden görs även beträffande den föreslagna lagens nästföljande paragraf om utrustning ombord på (avsnitt 5.3.2) samt bestämmelserna om skyldigheter för importörer och distributörer och om förelägganden och förbud (avsnitt 5.5.2 och 5.6.4). Regeringens förslag: utrustning ska uppfylla de krav som gäller då utrustningen placeras ombord på ett EU- fartyg, om inte annat följer av direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av direktivet. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac) anför att kravet att utrustningen för placering ombord ska uppfylla kravet rimligen måste rikta sig till den som placerar utrustningen ombord, vilket inte nödvändigtvis är tillverkaren. befälsföreningen anser att det av författningen bör framgå att fartygs- ägaren ansvarar för att den utrustningen uppfyller kraven. Skälen för regeringens förslag När utrustning placeras ombord på Enligt artikel 4.1 ska marin utrustning som placeras ombord på fartyg uppfylla de krav som gäller när utrustningen När utrustning placeras ombord på ett gäller alltså att de tillämpliga kraven ska vara uppfyllda. Detta gäller under förutsättning att något annat inte framgår av de genomförandeakter i form av kommissionsförordningar som kommer att antas enligt artikel 35.2. En bestämmelse om detta bör tas in i lagen. likhet med Swedac är regeringen av uppfattningen att regleringen i första hand inte riktar sig till tillverkaren utan till den som placerar utrustningen Något skäl att i lagen ange att det är fartygsägaren som ansvarar för att den utrustningen uppfyller kraven, som Sjöbefäls- föreningen föreslår, finns dock inte. Vilket ansvar fartygsägare, rederi eller befälhavare har för fartyg och dess utrustning framgår av andra Prop. 2015/16:158 författningar, se t.ex. fartygssäkerhetslagen (2003:364). Utrustning som redan är placerad ombord på kan omfattas Enligt artikel 5.2 ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att se till att den utrustningen ombord på fartyg som för deras flagg uppfyller de krav i internationella instrument som är tillämpliga på utrustning som redan placerats ombord. Om så anges i de internationella instrumenten, kan alltså även utrustning som redan har placerats ombord omfattas av kraven. Kommissionen ska genom genomförandeakter i form av kommissionsförordningar ange vilka nya krav som ska vara tillämpliga på utrustning som redan placerats ombord på , se artikel 35.3 och 35.5. Den ovan föreslagna bestämmelsen att marin utrustning ska uppfylla de krav som gäller då utrustningen placeras ombord bör således gälla under förutsättning att annat inte följer också av de genomförandeförordningar som kan antas enligt artikel 35.3. En bestämmelse om att marin utrustning ska uppfylla de krav som gäller då utrustningen placeras ombord på ett , om inte annat följer av direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av direktiv /90/EU, bör därför föras in i lagen. En sådan reglering omhändertar direktivets krav i fråga om utrustning som redan placerats ombord. 5.3.3Likvärdiga krav på utrustning vid inflaggning och när svenska fartyg byter trafikmönster från nationell till internationell trafik Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska för marin utrustning ombord på fartyg som inte har varit få meddela föreskrifter om krav på sådan utrustning och om krav på certifikat som visar att utrustningen uppfyller de kraven. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag I artikel 7 finns bestämmelser om vilka krav som ska gälla för marin utrustning som finns ombord på fartyg som inte varit men som ska överföras till en medlemsstats flagg. Sådan utrustning har av naturliga skäl inte behövt uppfylla kraven i direktivet, men vid en inflaggning till någon medlemsstat måste den mottagande medlemsstaten enligt artikel 7.1 kontrollera att den utrustningen antingen överensstämmer med kraven i direktivet och är rattmärkt eller att den kan anses vara likvärdig med sådan utrustning. Enligt artikel 7.2 får medlemsstaterna fastställa tillfredsställande likvärdighetskrav, med beaktande av relevanta internationella instrument. Enligt artikel 7.4 ska ett certifikat utfärdas om likvärdighetskraven är uppfyllda. 2015/16:158 ska innehålla eventuella restriktioner eller fastställa bestämmelser som rör utrustningens användning. Föreskrifter om sådana likvärdighetskrav och certifikat bör lämpligen meddelas av myndighet. Det bör därför införas ett bemyndigande till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela sådana föreskrifter. En likvärdighetsbedömning bör få göras även för utrustning ombord på ett nationellt trafikerande fartyg som börjar trafikera internationellt En motsvarande kontroll bör också kunna få göras för utrustning ombord på svenska fartyg som inte har omfattats av någon internationell konvention, men som t.ex. avser att börja gå i internationell trafik och som därmed kan omfattas av vissa konventionskrav. Ett sådant fartyg kan därmed övergå till att bli ett sådant som omfattas av direktivet. Utan en motsvarande möjlighet som gäller för inflaggade fartyg att göra en likvärdighetsbedömning av utrustningen ombord riskerar dessa tidigare nationellt trafikerande fartyg annars att få byta ut utrustning. Den i detta avsnitt föreslagna bestämmelsen bör därför utformas så att den ger en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter även om utrustning och om certifikat för sådan utrustning som finns ombord på dessa fartyg. När det gäller den kontroll som den mottagande medlemsstaten enligt artikel 7.1. ska göra avseende utrustningen ombord och kravet i artikel 7.3 att utrustning som varken är rattmärkt eller uppfyller likvärdighetskrav ska bytas ut, hänvisas till avsnitt 5.6.4. Undantag från kraven i lagen Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om undantag från kraven i denna lag eller i föreskrifter meddelade i anslutning till lagen och om krav på certifikat som visar att utrustningen har beviljats undantag. dighet som regeringen bestämmer får vidare i enskilda fall besluta om sådana undantag och utfärda certifikat som visar att utrustningen har Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Enligt promemorians lydelse ges även regeringen möjlighet att i enskilda fall besluta om undantag och utfärda certifikat. Remissinstanserna berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag: Artiklarna 30–32 reglerar vissa undantag från kravet att marin utrustning som placeras ombord på fartyg ska uppfylla tillämpliga krav enligt direktivet. Enligt artikel 30 får undantag beviljas i syfte att möjliggöra tekniska Enligt bestämmelsen får flaggstatens myndigheter tillåta att marin utrustning som inte uppfyller förfarandena för överensstämmelse placeras ombord på ett om det på ett för flaggstatens myndig- heter tillfredsställande sätt genom provning eller på annat vis har fast- ställts att sådan utrustning uppfyller målen för direktivet. Enligt artikel 31 får undantag medges i provnings- eller utvärderingsyfte under vissa villkor. Artiklarna 30 och 31 innebär att tillverkaren inte behöver följa de i direktivet föreskrivna förfarandena. Flaggmedlemsstaten ska för sådan marin utrustning utfärda ett certifikat som alltid ska förvaras tillsammans med utrustningen och som innehåller alla restriktioner eller bestämmelser som rör utrustningens användning. Artikel 32 medger att utrustning som inte är rattmärkt undantagsvis kan få placeras ombord, om rattmärkt utrustning inte finns att tillgå. Bestämmelsen medger att detta får ske om marin utrustning behöver ersättas i en hamn utanför unionen och det av rimliga hänsyn till tid, fördröjningar och kostnader inte är möjligt att placera rattmärkt utrustning ombord eller om det har visats att viss marin utrustning som bär rattmärket inte är tillgänglig på marknaden. Om marin utrustning som inte bär rattmärket placeras ombord av det skälet att rattmärkt utrustning inte är tillgänglig på marknaden, ska den nationella myndigheten utfärda ett tillfälligt certifikat som bl.a. anger att relevant rattmärkesförsedd utrustning inte finns tillgänglig och de krav på grundval av vilka utrustningen godkänts. Artiklarna 30–32 innebär att i vissa fall kan ha utrustning ombord som inte är rattmärkt. Artiklarna reglerar bl.a. under vilka förutsättningar undantag kan ges och vilka uppgifter som angivna certifikat ska innehålla. Bestämmelserna är detaljerade och lämpar sig inte för en lagreglering. Det är därför lämpligt att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmelser ges rätt att meddela föreskrifter om undantag från den föreslagna lagen och om krav på certifikat som visar att utrustningen har beviljats undantag. Det kan även finnas behov av att i enskilda fall besluta undantag, varför en sådan möjlighet bör införas. Enligt vad som föreslås i promemorian ges även regeringen möjlighet att i enskilda fall besluta undantag. Det får emellertid anses tillräckligt att undantag beslutas på myndighetsnivå. Något behov för regeringen att fatta beslut i enskilda fall finns därför inte. 2015/16:158 5.4 Skyldigheter för ekonomiska aktörer Teknisk dokumentation, bedömning av och Regeringens förslag: Tillverkaren ska utarbeta teknisk dokumentation avseende den utrustningen och se till att det görs en bedömning av om utrustningen stämmer överens med föreskrivna krav. Om den utrustningen har visat sig överensstämma med kraven, ska tillverkaren upprätta en EU-försäkran om överensstämmelse. I och med upprättandet av en sådan försäkran ansvarar tillverkaren för att utrustningen överensstämmer med kraven. Vid serietillverkning av marin utrustning ska tillverkaren se till att det finns rutiner som säkerställer att utrustningen fortsätter att överensstämma med kraven. Om det är nödvändigt, ska tillverkaren se till att en ny bedömning av överensstämmelse utförs. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om teknisk dokumentation, förfarandet vid bedömning av överensstämmelse och om EU-försäkran om överensstämmelse. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorians förslag finns en mening om tillverkarens ansvar för att utrustningen stämmer överens med kraven i bestämmelsen om rattmärke. Remissinstanserna har inte berört frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag De ekonomiska aktörernas skyldigheter Kapitel 3 i direktivet innehåller bestämmelser om de ekonomiska aktörernas skyldigheter. Enligt definitionen i artikel 2 utgörs de ekonomiska aktörerna av tillverkaren, tillverkarens behöriga representant, importören och distributören. En tillverkare är enligt artikel 2.10 en fysisk eller juridisk person som tillverkar eller låter konstruera eller tillverka marin utrustning och saluför denna utrustning, i eget namn eller under eget varumärke. Tillverkarna har enligt direktivet hela ansvaret för att deras produkter överensstämmer med de föreskrivna kraven. Även importörer och distributörer har vissa skyldigheter enligt direktivet och ska under vissa förhållanden anses vara tillverkare och ha samma skyldigheter som tillverkaren. En tillverkare som inte har någon verksamhet lokaliserad inom någon medlemsstats territorium ska utse en behörig representant. I fråga om importörer, distributörer och behöriga representanter hänvisas till avsnitt 5.5.1 och 5.5.2 nedan. I artikel 12.2 finns bestämmelser om att tillverkaren ska utarbeta teknisk dokumentation över den utrustningen. dokumentationen ska göra det möjligt att bedöma om utrustningen upp- fyller de tillämpliga kraven i de internationella instrumenten och inne- hålla en adekvat analys och bedömning av dokumentationen används som underlag vid I bilaga II finns närmare uppgifter om vad den tekniska Prop. 2015/16:158 dokumentationen ska innehålla. Enligt artikel 12.4 ska dokumentationen Det bör av lagtexten framgå att tillverkaren ska utarbeta teknisk dokumentation avseende den utrustningen. Ytterligare föreskrifter om tillverkarens skyldigheter i fråga om den tekniska dokumentationen och vad denna ska innehålla bör meddelas av myndighet. Det bör därför i lagen föras in ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om teknisk dokumentation. Enligt artikel 4.2 ska den utrustningens överensstämmelse med kraven endast styrkas i enlighet med provningsstandarderna och de förfaranden för bedömning av överensstämmelse som avses i artikel 15. I artikel 15.1 anges att förfarandena för bedömning av överensstämmelse ska vara de som anges i bilaga II. Bilaga II innehåller beskrivningar av olika s.k. moduler för förfaranden för att utföra bedömningen. Innebörden av direktivet är således att bedömningen inte får göras enligt något annat sätt än vad som framgår av bilaga II. Enligt artikel 12.2 är det tillverkaren som ska se till att tillämpliga förfaranden för bedömning av överensstämmelse utförs. Av artikel 15.2 framgår att bedömningen ska göras via ett anmält organ och att kommissionen genom genomförandeakter ska fastställa vilka av alternativen i bilaga II som ska användas för respektive marin utrustningsartikel. Det framgår dock inte om genomförandeakterna kommer att utgöras av direktiv, beslut eller förordningar. För det fall kommissionen antar dessa genomförandeakter i form av direktiv eller beslut kommer det att krävas nationellt genomförande. Nedan föreslås därför att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om förfarandet vid bedömningen av överensstämmelse. Tillverkaren ansvarar således för att se till att en bedömning av överensstämmelse kommer till stånd medan själva bedömningen utförs med hjälp av ett anmält organ. Enligt definitionen i artikel 2.7 är ett anmält organ ett organ som har utsetts av en medlemsstats behöriga nationella myndigheter i enlighet med artikel 17. Enligt lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll är Swedac anmälande organ och kommer således att anmäla de organ som omfattas av direktivet, se avsnitt 4.2. Det finns dock inga hinder för en tillverkare att använda sig av vilket anmält organ som helst som är anmält till kommissionen, dvs. även sådana organ som är anmälda av något annat medlemsland. Det bör således anges i lagen att tillverkaren ska se till att det görs en bedömning av om utrustningen stämmer överens med föreskrivna krav. Direktivets definition av tillverkare bör också tas in i lagen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör vidare få meddela föreskrifter om förfarandet vid bedömning av överensstämmelse. Föreskrifter om anmälda organ m.m. Enligt 6 § första stycket förordningen (2011:811) om ackreditering och teknisk kontroll får Swedac meddela ytterligare föreskrifter i fråga om organ som ska anmälas enligt 9 § lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll. Sådana föreskrifter finns i Swedacs föreskrifter och allmänna råd (2015:6) om anmälda organ inom vissa områden. Föreskrifterna innehåller krav på organ som är eller ansöker om att bli utsedda och anmälda för uppgifter i samband med bedömning av överensstämmelse av bl.a. marin utrustning och syftar till att genomföra bestämmelser om anmälda organ i unionsrättsakter som anpassats till beslutet 768/2008/EG. I direktivet om marin utrustning är det artiklarna 17–24, 34.2 och bilagorna III–V som har anpassats till rambeslutet. Även bilaga II innehåller, förutom bestämmelser om hur själva bedömningen ska gå till, vissa bestämmelser om bl.a. krav på anmälda organ. Enligt 6 § andra stycket förordningen om ackreditering och teknisk kontroll får en föreskrivande myndighet, efter att ha hört Swedac, meddela de föreskrifter om organ som ska anmälas enligt 9 § lagen om ackreditering och teknisk kontroll som behövs inom myndighetens verksamhetsområde. Något ytterligare bemyndigande för att meddela föreskrifter i fråga om anmälda organ behövs alltså inte. Det bör vidare nämnas att den sektorsspecifika bestämmelsen i artikel 18.2 om att anmälda organ ska kontrolleras minst inte i första hand utgör ett krav direkt för de anmälda organen, utan snarare är en instruktion till den myndighet som utövar tillsyn över de anmälda organen. Enligt 13 § förordningen (2011:811) om ackreditering och teknisk kontroll ska den tillsyn som Swedac utövar över anmälda organ ske med iakttagande av de krav som gäller för tillsyn enligt bestämmelser inom EU. Anmälda organ ska enligt 7 § lagen om ackreditering och teknisk kontroll vara ackrediterade och enligt nu gällande praxis för tillsyn av ackrediterade organ genomförs tillsyn så ofta att kravet enligt artikel 18.2 uppfylls. Artikeln kräver därför inga särskilda genomförandeåtgärder. I artikel 12.3 anges att om den utrustningens överensstämmelse med tillämpliga krav har påvisats genom förfarandet för bedömning av överensstämmelse ska tillverkarna upprätta en EU-försäkran om överensstämmelse i enlighet med artikel 16. Av artikel 16.3 följer att tillverkaren i och med upprättandet av en sådan försäkran tar på sig ansvaret för att den utrustningen är utformad och tillverkad i enlighet med kraven. Det bör i lagen föras in ett krav på tillverkaren att upprätta en EU-försäkran i enlighet med artikel 12.3. Det bör av lagen också framgå att tillverkaren därmed tar ansvar för att utrustningen överensstämmer med kraven. I EU-försäkran om överensstämmelse ska det försäkras att de föreskrivna kraven har visats vara uppfyllda. I artikel 16.1–2 finns närmare bestämmelser om innehållet i en EU-försäkran och hur den ska utformas. Dessa närmare krav bör kunna meddelas genom verkställighetsföreskrifter. Vidare innehåller artikel 12.4 och 16.4–5 bestämmelser om hur länge Prop. 2015/16:158 en EU-försäkran ska sparas och att försäkran ska tillhandahållas fartyget, översättas och lämnas till det anmälda organet. Dessa skyldigheter bör lämpligen lämnas till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om. Fortsatt säkerställande av överensstämmelsen Enligt artikel 12.5 ska tillverkaren se till att det finns rutiner som säkerställer att serietillverkningen fortsätter att överensstämma med kraven. Ändringar i den utrustningens utformning eller egenskaper samt ändringar av kraven i de internationella instrumenten ska beaktas. När så är nödvändigt ska tillverkaren se till att en ny bedömning av överensstämmelse utförs. Direktivets krav bör föras in i lagen. Artikel 12.5 ger dock sken av att all marin utrustning serietillverkas, vilket inte är fallet. Lydelsen bör därför justeras något för att återspegla detta. Regeringens förslag: Om bedömningen av överensstämmelse visar att den utrustningen uppfyller kraven ska tillverkaren förse utrustningen med ett märke (rattmärke) om inte annat följer av föreskrifter om elektronisk märkning. Endast marin utrustning som uppfyller kraven får förses med rattmärke. Bestämmelserna i artikel 30.1 och 30.3–5 i förordning (EG) nr 765/2008 ska tillämpas på rattmärket. Varje hänvisning till CE-märk- ningen i den artikeln ska betraktas som en hänvisning till rattmärket. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om elektronisk märkning av marin utrustning. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock även att utrustning ska förses med rattmärket om inte annat följer av bestämmelser om undantag. Remissinstanserna har inte berört frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag Om den utrustningen efter en bedömning har visat sig överensstämma med de föreskrivna kraven ska tillverkaren förse utrustningen med ett s.k. rattmärke, se artiklarna 9.1 och 12.3. Enligt artikel 9.2 får rattmärket inte anbringas på någon annan produkt. I och med att tillverkarna anbringar rattmärket tar de, enligt vad som anges i artikel 12.1, på sig ansvaret för att den utrustningen på vilken märket anbringats är utformad och tillverkad i enlighet med de tekniska specifikationerna och de standarder som genomförs i enlighet med artikel 35.2 och åtar sig de förpliktelser som fastställs i artikel 12.2–9. Rattmärket ersätter den s.k. CE-märkningen som normalt används enligt de olika produktdirektiven. I artikel 9.3 anges att utformningen av rattmärket anges i bilaga I till direktivet. Enligt artikel 9.4 ska användningen av rattmärket omfattas av de allmänna principer om CE-märkning som fastställs i artikel 30.1 och 30.3–6 i förordning (EG) nr 765/2008, där varje hänvisning till CE-märkningen ska betraktas som en hänvisning till rattmärket. Enligt artikel 30.1 i förordningen får CE-märkningen endast anbringas av tillverkaren eller tillverkarens representant. Artikel 30.3 anger att tillverkaren genom att anbringa CE-märket visar att produkten överensstämmer med tillämpliga krav. Artikel 30.4 anger att CE-märkningen ska vara den enda märkningen som intygar att produkten överensstämmer med tillämpliga krav.