prop · H303197 · 2016-07-20 00:00:00 — Det är alltså inte i första hand en skyldighet att dokumentera befintliga riktlinjer utan en skyldighet att se till att upprätta och tillämpa särskilda riktlinjer, om sådana inte redan finns och används. Däremot anser regeringen att det saknar betydelse om riktlinjerna finns i ett särskilt dokument eller om de finns i de generella kreditinstruktio- nerna, under förutsättning att lagens och direktivets krav följs. Kreditin- stituten ges alltså delvis möjlighet att uppfylla lagens krav på olika sätt, eftersom de redan har att följa liknande bestämmelser i och lagen om bank och finansieringsrörelse. På detta sätt uppfylls dock direktivets krav och det skapas en heltäckande och sammanhängande lagstiftning för alla aktörer som beviljar bostadskrediter. Det finns anledning att i föreskrifter närmare klargöra bl.a. hur riktlinjerna ska utformas och hur länge de ska bevaras. Regeringen föreslår ett sådant bemyndigande. Det ska finnas riktlinjer för fastighetsvärdering Enligt artikel 19.1 i bolånedirektivet ska medlemsstaterna säkerställa att tillförlitliga standarder utarbetas för värdering av bostadsfastigheter vid hypoteksutlåning. Medlemsstaterna ska se till att kreditgivare använder sig av dessa standarder när de värderar bostadsfastigheter eller vidtar rimliga åtgärder för att se till att standarderna tillämpas när värderingen görs av en tredje man. I skäl 26 nämns att standarder för fastighetsvärd- ering bör utformas med beaktande av vissa internationella värderings- standarder och principer som följer av dessa. Vidare anges att bolånedir- ektivets bestämmelser kan följas genom rättsregler eller självreglering. Värdering av fastigheter och bostadsrätter i kreditsammanhang sker ofta genom s.k. statistiska värderingar. Den viktigaste parametern i en statistisk värdering är information om försäljningspriser av jämförbara objekt i det aktuella området eller andra jämförbara områden. Även andra data beaktas (bl.a. bostadsyta, tomtyta och standard). finns det flera olika värderingsföretag i som säljer statistiska värderingar. Regelbunden uppföljning och kvalitetskon- troll av statistiska värderingar görs av värderingsföretagen tillsammans med kreditinstituten. I vissa delar av landet finns det dock inte tillräckligt statistiskt underlag för att följa den ovan beskrivna metoden. Metoderna för värderingen varierar då. Det kan bli fråga om en rent intern värdering där en anställd på banken har störst kunskap om marknaden på orten. anlitas en värderare eller en mäklare. Värderare kan vara auktoriserade enligt någon av de branschorganisationer som verkar i . 2015/16:197 är i sin tur medlemmar i internationella organisationer som utarbetar vedertagna värderingsstandarder, vilka det bl.a. hänvisas till i direktivet (skäl 26). För fastighetsmäklare som inte enbart förmedlar hyresrätter ingår fastighetsvärdering i utbildningen. Det finns dessutom i svensk rätt bestämmelser om fastighetsvärdering i flera olika lagar och föreskrifter, bl.a. lagen (2003:1223) om utgivning av säkerställda obligationer och föreskrifter och all- männa råd om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (FFFS 2008:25). Utredningens bedömning är att det finns en väl etablerad ordning för Utredningen anser att de lösningar för bo- stadsvärderingsfrågor som finns på marknaden i form av statistisk värdering, intern värdering, värdering av mäklare eller en av branschen auktoriserad värderare, alla i huvudsak får anses förenliga med direk- Remissinstanserna har ingen invändning mot denna slutsats. Även regeringen delar utredningens bedömning. Det är en grundtanke i direktivet att självreglering ska kunna förekomma. I detta ligger också att det enligt direktivet inte krävs särskilt auktoriserade värderingsmän eller dylikt, så länge som standarderna följs. Det svenska systemet för värde- ring uppfyller alltså direktivets krav och någon särskild genomförande- åtgärd är inte nödvändig i denna del. Av artikel 19.1 i bolånedirektivet följer vidare att medlemsstaterna ska se till att kreditgivare använder sig av de tillförlitliga standarder som finns när de värderar bostadsfastigheter eller vidtar rimliga åtgärder för att se till att standarderna tillämpas när värderingen görs av en tredje Direktivet bör i denna del genomföras i huvudsak i enlighet med Detta innebär att det i lag bör uppställas krav på att kreditgivare ska se till att det används tillförlitliga standarder för värd- ering av en konsuments bostad när denna utgör säkerhet för krediten. Vidare bör det krävas att det finns interna fastlagda riktlinjer som pekar ut en eller flera av de tillförlitliga standarder som finns. påpekar bör de interna regler som ska utarbetas hellre benämnas riktlinjer, eftersom det bättre klargör att formella regler ska En kreditgivare ska alltså ha interna riktlinjer för hur värder- ingen av en bostad ska gå till, och det ska av dessa riktlinjer framgå vilka tillförlitliga standarder som ska användas vid värderingen. fråga om en eller flera erkända metoder för att värdera bostäder som kreditgivaren kommer att tillämpa. Riktlinjerna bör i förekommande fall ange i vilka olika typsituationer en metod ska väljas före en annan. Direktivet kan inte heller anses kräva att standarderna utarbetas av just Regeringen instämmer i denna del i utredningens bedöm- ning att sådana riktlinjer kan utarbetas t.ex. gemensamt av kreditinsti- Om en tredje part gör värderingen, ska kreditgivare vidta rimliga åtgärder för att se till att standarderna tillämpas. Riktlinjerna ska ta sikte på värderingen av konsumentens bostad. om det svenska genomförande av direktivet är inriktat på att inte bara bostäder ska omfattas av regleringen, utan att de nya bestämmelserna ska tillämpas på all egendom och alla rätter med vilka säkerhet kan vara förenad enligt definitionen av begreppet bostadskredit, har utredningen när det gäller värdering stannat för att genomförandet ska motsvara artikel 19 och således endast omfatta bostäder. Det finns därmed inte till- räckligt underlag för att bedöma konsekvenserna av att utvidga tillämp- ningsområdet för reglerna om värdering till att omfatta alla de typer av egendom som kan utgöra säkerhet för en bostadskredit. Liksom utredningen föreslår regeringen ett bemyndigande för reger- ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela före- skrifter om riktlinjer för värdering av en säkerhet. Värderingsmän ska vara oberoende Enligt artikel 19.2 i bolånedirektivet ska värderingsmän, interna och externa, som utför fastighetsvärderingar ha yrkeskompetens och vara till- räckligt oberoende från kreditriskbedömningsprocessen. Värderingen ska dokumenteras och registreras av kreditgivaren. För att genomföra direktivet bör det införas ett lagkrav på att värde- ringsmän ska ha den yrkeskompetens som krävs för att kunna utföra upp- draget. Vilken kompetens som krävs beror bl.a. på vilken typ av egen- dom som ska värderas och valet av värderingsmetod. Vidare är det nödvändigt att, i linje med vad utredningen föreslår, införa ett krav i svensk rätt på att den som utför en värdering ska vara tillräckligt oberoende. och Svenska Bankför- eningen efterlyser mer vägledning för tillämpningen av rekvisitet ”till- räckligt oberoende”. De anser att god kännedom om de villkor som gäller på den lokala marknaden är mycket viktig och att en värdering ska kunna utföras av lokala bankkontor. I annat fall riskerar bostadskreditgivningen i områden med få bankkontor och långa avstånd mellan olika orter att försvåras och fördyras. Bedömningen av om oberoendet är tillräckligt bör, enligt , avgöras med utgångspunkt i om det för per- sonen i fråga kan finnas personliga eller ekonomiska intressen som kan påverka värderingen i en viss riktning. Innebörden av uttrycket tillräckligt oberoende är inte preciserat i direk- tivet. Frågan behandlas i författningskommentaren. Det får dock vara en fråga för rättstillämpningen och ytterst att ge begreppet en mer preciserad innebörd. När det gäller frågan om värderingsmannens oberoende föreslår utred- ningen att det ska vara ett oberoende i förhållande till ”kreditbesluts- processen”. Som påpekar ska värderingsmannen enligt direktivet vara fristående från ”kreditriskbedömningsprocessen”. Bestämmelsen bör därför utformas så att den som utför en värdering ska vara tillräckligt oberoende i förhållande till kreditriskbedömningen. Enligt artikel 19.2 i bolånedirektivet ska den värdering som görs doku- menteras och registreras av kreditgivaren. Detta krav på dokumentering av värderingen behöver genomföras i svensk rätt. ifrågasätter behovet av ett bemyndigande avseende dokumentationsskyl- digheten eftersom den föreslagna lagregleringen är tillräckligt preciserad. Däremot anser föreningen att det finns behov av att klargöra hur länge dokumentationen ska bevaras. Enligt regeringens mening bör dokumen- tationsskyldigheten preciseras i föreskrifter, bl.a. är det lämpligt att det i föreskrifter meddelas bestämmelser om hur länge dokumentationen ska bevaras. 2015/16:197 9.9 Regeringens förslag: En kreditgivares kreditbeslut ska dokumenteras så att beslutsunderlaget redovisas och att kreditärendets hantering även i övrigt kan följas. På motsvarande sätt ska en kreditförmedlare dokumentera ett ärende om kreditförmedling. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vad som ska ingå i dokumentationen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock inte att kreditförmedlare ska vara skyldiga att dokumentera sin hantering av ett kreditförmedlingsärende. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller lämnar utredningens förslag utan invändning. anser att en kreditförmedlare bör vara skyldig att dokumentera ett ärende om kre- ditförmedling. efterfrågar ett klargörande om hur länge dokumentationen ska bevaras, men ifrågasätter behovet av ett bemyndigande om dokumentationen. Skälen för regeringens förslag: För ett kreditinstitut gäller en skyl- dighet att dokumentera beslutsunderlaget för ett kreditbeslut och även ha dokumentation som gör att ett kreditärende kan följas. Detta underlättar tillsynen över institutens verksamhet och torde även medföra en hög följ- samhet av de konsumentskyddande bestämmelser som i övrigt gäller för deras verksamhet. Ett motsvarande dokumentationskrav bör enligt utred- ningen även gälla för kreditgivare av bostadskrediter som inte är kre- ditinstitut. Intresset av en god tillsyn och gott konsumentskydd gör sig gällande med samma styrka för dessa. anser att ett dokumentationskrav bör införas också för kreditförmedlare. Regeringen delar den uppfattningen. Det underlättar tillsynen och främjar konsu- mentskyddet. Ingen remissinstans har heller invänt mot den dokumen- tationsplikt som utredningen föreslår för kreditgivare. Att en motsvar- ande skyldighet bör finnas för kreditförmedlarna framstår närmast som självklart. Regeringen föreslår därför att både kreditgivare och kreditför- medlare ska dokumentera sin hantering av ett kreditärende respektive ett kreditförmedlingsärende. Det finns anledning att i föreskrift klargöra såväl hur dokumentationen ska vara utformad och vad den ska omfatta som hur länge den ska be- varas. Regeringen föreslår därför även ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter på området. Regeringens förslag: Enskildas förhållanden till ett företag som driver verksamhet enligt den nya lagen ska inte obehörigen få röjas. Ansvar enligt 20 kap. 3 § ska dock inte följa för den som bryter mot förbudet. Det ska vara tillåtet för kreditgivare och kreditförmedlare av bostadskrediter att utväxla uppgifter för kreditupplysningsändamål. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar förslagen utan invändning. Skälen för regeringens förslag: I förarbetena till lagen (2014:275) om viss verksamhet med konsumentkrediter anfördes att den verksamhet som kommer att drivas enligt den lagen visar sådana likheter med den verksamhet som bedrivs av kreditinstitut att det var befogat att införa en bestämmelse om tystnadsplikt med förebild i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse (prop. 2013/14:107 s. 57 f.). Samma skäl gör sig i ännu högre grad gällande för uppgifter som hanteras i verksamheter som gäller bostadskrediter. Kreditprövningen omfattar nämligen i de flesta fall fler uppgifter vid kreditprövning avseende sådana lån än vid t.ex. snabblån. Bestämmelserna i den föreslagna lagen om verksamhet med bostads- krediter bör alltså utformas i linje med motsvarande bestämmelser i lagen om bank- och finansieringsrörelse och lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter. Detta innebär att uppgifter hos en kreditgivare eller en kreditförmedlare om enskilda kunders förhållanden inte ska få röjas obehörigen. Den som bryter mot tystnadsplikten ska kunna bli föremål för ingripande. Ansvar enligt 20 kap. 3 § brotts- balken ska dock inte följa för den som bryter mot förbudet. Trots tystnadsplikten bör uppgifter kunna utväxlas för kreditupp- lysningsändamål. Värdet av en förbättrad kreditprövning uppväger det intrång i den personliga integriteten som utbytet kan innebära. Detta mot- svarar den bedömning som gjordes vid införandet av lagen om viss verk- samhet med konsumentkrediter (jfr prop. 2013/14:107 s. 58). För att möj- liggöra ett sådant utbyte föreslår regeringen, i likhet med utredningen, att kreditupplysningslagen (1973:1173) ändras så att det blir tillåtet för kre- ditgivare och kreditförmedlare av bostadskrediter att utväxla uppgifter för kreditupplysningsändamål. 9.11Kreditgivares och kreditinstituts gränsöverskridande verksamhet Regeringens förslag: Det ska krävas tillstånd för ett utländskt företag att bedriva verksamhet enligt lagen från filial i . Tillstånd ska ges om – företaget driver motsvarande verksamhet i det land där det har sitt säte, 2015/16:197 – företaget står under betryggande tillsyn av en myndighet i det land där det har sitt säte och har tillåtelse att etablera sig i , och – det finns skäl att anta att verksamheten här i landet kommer att drivas i enlighet med denna lag och andra författningar som reglerar företagets verksamhet. Det ska även krävas tillstånd för svenska kreditgivare som driver verksamhet enligt lagen att etablera en filial i ett annat land. Ett sådant tillstånd ska ges om det finns skäl att anta att den planerade verksam- heten kommer att drivas i enlighet med lagen och andra författningar som reglerar kreditgivarens verksamhet. Rörelsereglerna med krav på bl.a. hederlighet, kunskap och kom- petens och ersättningssystem ska vara tillämpliga på kreditgivnings- verksamhet som drivs i av filialer till utländska kreditgivare. För utländska kreditinstitut ska dock endast vissa krav gälla, bl.a. kraven på hederlighet, kunskap och kompetens och på rådgivning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vilka uppgifter som ska ingå i en ansökan om tillstånd. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen föreslår att möjligheten för utländska kreditgivare att etablera sig i genom att öppna en filial ska vara förbehållen kreditgivare från andra länder inom EES. Utredningen föreslår vidare att det ska krävas att en utländsk kreditgivare har fått ett tillstånd från en behörig myndighet i hemlandet för att få tillstånd att etablera sig i . Utredningen före- slår även att det ska räcka att en svensk kreditgivare anmäler till Finans- inspektionen att företaget avser att driva verksamhet i ett annat land. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar förslagen utan invändning. och anser att kravet på att en utländsk kreditgivare som vill bedriva verksam- het genom en filial i ska ha tillstånd från myndigheten i staten där företaget har sitt säte kan utgöra hinder mot verksamhet i de fall den staten saknar reglering för att ge ett sådant tillstånd. konstaterar vidare att andra kreditgivare än de från länder inom EES inte kommer att kunna bedriva verksamhet genom filial i . Kommers- kollegium föreslår i stället regler som möjliggör sådan verksamhet, men att det bland villkoren för tillstånd införs krav på att det ska gå att utöva effektiv tillsyn mot dem. anser att kravet på att ett utländskt företag ska stå under betryggande tillsyn bör slopas eller att uttrycket bör förklaras. Inspektionen konstaterar att direktivets bestäm- melser bl.a. innefattar krav på ett lämpligt godkännandeförfarande och övervakning och att det är svårt att föreställa sig att inspektionen skulle kunna göra bedömningen att ett annat EES-lands behöriga myndighet inte utövar betryggande tillsyn. Även ifråga- sätter varför utländska kreditgivare från länder utanför EES inte ska kunna bedriva verksamhet från filial i och pekar på att en sådan möjlighet finns enligt annan finansmarknadsrättslig lagstiftning. anser vidare att det är oklart under vilka omständigheter en utländsk kreditgivare omfattas av tillståndskraven. Skälen för regeringens förslag Möjligheterna för kreditgivare att bedriva verksamhet över gränserna Huvuddelen av aktörerna på bolånemarknaden är kreditinstitut. I bolåne- direktivet finns ingen särskild reglering om i vilken utsträckning de kan ägna sig åt gränsöverskridande verksamhet. Sådan reglering finns i stället i andra EU-instrument. På nationell nivå finns regler om kreditinstitutens gränsöverskridande verksamhet i lagen (2004:297) om bank- och finans- ieringsrörelse. När det gäller andra kreditgivare än kreditinstitut överlämnar direktivet till medlemsstaterna att åstadkomma reglering om gränsöverskridande verksamhet. Medlemsstaterna har alltså frihet att anta nationella regler avseende dessa aktörer med de begränsningar som följer av fördraget om europeiska unionens funktionssätt. Frågan är då vilka krav bör uppställa för gränsöverskridande kreditgivning avseende bostadskrediter. Enligt lagen (2014:275) om viss verksamhet med konsumentkrediter krävs som huvudregel att en utländsk kreditgivare som vill bedriva verksamhet i ansöker om tillstånd. För att få tillstånd krävs att företaget öppnar en filial här, att det driver motsvarande verksamhet i hemlandet, att det står under betryggande tillsyn i hemlandet, att hem- landsmyndigheten har tillåtit etablering här och att det finns skäl att anta att verksamhet kommer att drivas författningsenligt. Sådana krav har bedömts uppfylla de krav på icke-diskriminering, proportionalitet och ett tvingande allmänintresse som ställer (prop. 2013/14:107 s. 50 f.). Utredningen föreslår med utgångspunkt i den bedömningen att ett krav på filialetablering bör gälla även för kreditgivare från andra länder inom EES som vill driva verksamhet i med bostadskrediter. De skäl som regeringen anförde i lagstiftningsärendet om lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter för ett krav på tillstånd för att driva verksamhet genom filial gör sig fortfarande gällande. Verksamhet med bostadskrediter innebär normalt dessutom långsiktiga åtaganden för parterna. Vidare rör bostadskrediter stora ekonomiska värden. Det bör därför vara ett krav för att ha rätt att driva verksamhet med kreditgivning av bostadskrediter till konsumenter i att utländska företag an- söker om tillstånd och inrättar filial här. Regeringen delar alltså utredningens bedömning när det gäller aktörer från länder inom EES. När det gäller aktörer från ett tredjeland är utredningens förslag mer långtgående och innebär att de inte ska tillåtas driva verksamhet genom filial i . I stället är de hänvisade till att starta ett svenskt företag och ansöka om tillstånd här. och anser att det bör vara möjligt för kreditgivare från länder utanför EES att driva verksamhet med bostadskreditgivning i genom filial. Regeringen konstaterar att det enligt lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter är möj- ligt för aktörer från ett tredjeland att ansöka om tillstånd att driva verk- samhet genom filial i . pekar på är detta också den vanliga ordningen enligt andra finansmarknadslagar (se t.ex. 4 kap. 4 § lagen [2004:275] om bank- och finansieringsrörelse och 4 kap. 4 § [2007:528] om värdepappersmarknaden). Möjligheten att driva verk- samhet genom filial bör alltså på samma sätt som gälla även för 2015/16:197 aktörer från ett tredjeland. Dessa ska alltså kunna ansöka om tillstånd till När det gäller förutsättningarna för att få tillstånd att driva verksamhet genom filial bör dessa motsvara de hittillsvarande kraven i lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter. Detta innebär till att börja med att företaget ska driva motsvarande verksamhet i det land där det har sitt Vidare bör det krävas att företaget står under betryggande tillsyn i I linje med vad framhåller är detta krav främst av betydelse när det gäller aktörer från ett tredjeland. Det bör även krävas att kreditgivaren har rätt att etablera sig i enligt rättsordningen i hemlandet. kollegium anser att kravet på att en utländsk kreditgivare som vill be- driva verksamhet genom en filial i ska ha tillstånd från myndig- heten i staten där företaget har sitt säte kan utgöra hinder mot verksamhet i de fall när den staten saknar reglering för att ge ett sådant tillstånd. Regeringen delar den bedömningen. Regleringen bör därför utformas så att filialetablering möjliggörs även för utländska kreditgivare från länder där det inte behövs ett uttryckligt tillstånd från en myndighet. Slutligen bör det krävas att det finns skäl att anta att verksamheten kommer att drivas i enlighet med författningar som reglerar företagets En närliggande fråga är vilka förutsättningar som ska gälla för att en svensk kreditgivare ska få etablera sig utomlands. Enligt hittillsvarande reglering gäller enligt lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter tillståndsplikt för svenska företag som vill etablera filial utomlands. Sådant tillstånd ska ges om det finns skäl att anta att den planerade verksamheten kommer att drivas enligt lag och andra författningar som reglerar företagets verksamhet. svarande reglering i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse krävs tillstånd för etablering genom filial utomlands i vissa fall. Innebörden av utredningens förslag är att det ska vara tillräckligt med en anmälningsplikt för att svenska kreditgivare ska få driva verksamhet med bostadskrediter i andra länder. Förslaget avser verksamhet både i EES-länder och i tredjeländer. Utredningens förslag grundar sig på bedömningen att tillståndsplikten i lagen om bank- och finansierings- rörelse motiveras av stabilitetsskäl som gör sig gällande för bank- och finansieringsrörelse, men inte för den verksamhet med kreditgivning som ska omfattas av den nu föreslagna lagen, och att det därför inte finns skäl att kräva tillstånd för etablering utomlands. Enligt regeringens bedömning finns det dock skäl för att även i den nya lagen införa ett krav på tillstånd för etablering utomlands. ovan gör sig starka konsumentskyddsskäl gällande i verksamhet med Det är viktigt att tillsynsverksamheten är effektiv. utländsk filial är en del av det svenska bolaget. effektiv tillsyn är bättre om tillsynsmyndigheten har god överblick över de svenska företagen och deras utländska filialer. För de flesta före- tagskategorier som kommer att omfattas av bestämmelsen gäller redan i dag en tillståndsplikt enligt lagen om viss verksamhet med konsument- krediter för att driva verksamhet utomlands. Vidare kan det konstateras att det för kreditinstituten finns krav på tillstånd för filialetablering i ett Regeringen anser därför att kravet för att en svensk kredit- givare ska få bedriva verksamhet med bostadskreditgivning utomlands bör vara detsamma i den föreslagna lagen som i lagen om viss verksam- het med konsumentkrediter, dvs. samma förutsättningar bör gälla som enligt hittillsvarande reglering. Det bör alltså för svenska kreditgivare gälla ett krav på tillstånd för etablering genom filial i andra länder.