prop · H30379 · 2016-01-19 00:00:00 — Lagrådet föreslår att första och andra styckena utformas på följande sätt. Om en särskild sakkunnig har anlitats enligt 4 kap. 5 §, ska kostnaden för den sakkunnige betalas av den som lämnat en felaktig uppgift respektive av den som inte följt en uppmaning att lämna en uppgift eller en handling om en vara. kan besluta att den som inte följt en uppmaning inte ska vara betalningsskyldig. Betalningsskyldighet enligt första stycket gäller inte om en felaktig uppgift avser varans tull- eller skattepliktiga värde och det slutligen fastställda värdet inte överstiger det uppgivna värdet med . Rubriken till 2 kap. Kapitlet innehåller ett flertal bestämmelser om ränta. Lagrådet anser att detta bör framgå av rubriken till kapitlet och att rubriken bör lyda ”Tullskuld, skatt och ränta m.m.” 2 kap. 4 § I paragrafen finns bestämmelser om åtgärder som får vidtas för att säkerställa betalning av en tullskuld. I författningskommentaren anges att bestämmelserna motsvarar 5 kap. 9 § andra och tredje styckena samt 23 § andra stycket sista meningen i den gällande tullagen. Paragrafens rubrik lyder ”Garanti för en potentiell eller befintlig tullskuld”. Några materiella bestämmelser – motsvarande förordningens reglering i artikel 89 och följande i tullkodexen – som reglerar en potentiell tullskuld finns inte i förslaget. Vad som avses med en sådan tullskuld framgår inte heller. I gällande bestämmelser finns inte någon motsvarande rubrik och såvitt framgår finns inte heller någon motsvarande möjlighet att besluta om säkerhet för en potentiell fordran. Formuleringen av rubriken leder till oklarhet om vad som regleras i paragrafen. Orden ”potentiell eller befintlig” bör därför utgå ur rubriken. Med beaktande av förordningens reglering kan ifrågasättas om inte ordet ”tull” bör utgå ur andra stycket. Ordet ”säkerhet” har genomgående bytts ut mot ”garanti” i paragrafen. Någon saklig ändring synes inte vara avsedd. Ändringen av terminologin inger emellertid betänkligheter. Begreppet säkerhet används normalt i svensk rätt för att beskriva det som avses i bestämmelsen (se t.ex. utsökningsbalken och konkurslagen). Enligt normalt språkbruk kan en vara inte utgöra garanti (se paragrafens andra och tredje stycken). Förändringen av terminologin riskerar att leda till att gäldenärens möjlighet att ställa säkerhet inskränks till just säkerhet i form av garanti, som normalt avser en utfästelse av bank eller annan jämförbar penninginrättning att infria den förpliktelse som säkerheten ska avse. En sådan begränsning framstår varken som avsedd eller motiverad och finns inte i tullkodexen. Som skäl för att göra den föreslagna förändringen anförs att ordet garanti används i unionstullkodexen (se t.ex. artikel 105, 110 och 112). I den svenska versionen av unionstullkodexen används således ordet ”garanti”. Det engelska uttrycket som används är ”guarantee”, ett uttryck som har en vidare och delvis annan innebörd än det svenska, och som torde kunna motsvara det svenska uttrycket ”säkerhet”. Detsamma gäller det franska uttrycket ”garantie”. Det framstår därför som om den svenska textversionen av begreppet begränsar betydelseområdet för de angivna bestämmelserna om garanti eller säkerhet. Till detta kommer att ordet ”säkerhet” används i 3 kap. 7 § som reglerar möjlighet att bestämma att en vara inte får tas ut från en anläggning för tillfällig lagring eller ett tullager förrän verkets kostnader för förvaringen har ersatts eller säkerhet har ställts för dem. Det innebär att olika uttryck används i lagen för att beskriva samma företeelse, vilket inte är lämpligt. Mot bakgrund av vad som anförts förordar Lagrådet att ordet ”säkerhet” behålls i paragrafen och genomgående används i lagen för att beskriva den angivna företeelsen. I tredje stycket anges att får ”ta ut beloppet ur garantin eller varan innan en fordran överlämnas för indrivning i enlighet med 17 §”. Att skulle kunna ta ut betalning innan fordran lämnas för indrivning saknar motsvarighet i gällande bestämmelser. Det framgår inte heller hur bestämmelsen förhåller sig till tullkodexens reglering. remissen redovisas inte några skäl för förslaget. Frågan bör övervägas ytterligare inom ramen för den fortsatta beredningen av lagstiftningsärendet. Se också vad Lagrådet har anfört i anslutning till 3 kap. 8 §. 2 kap. 6 § I paragrafen finns bestämmelser om begränsning av tullskuld. Enligt författningskommentaren kompletterar paragrafen artikel 103.2 i tullkodexen. Andra och tredje styckena motsvarar 5 kap. 5 § andra stycket i nuvarande lag och reglerar inom vilken tid en gäldenär får underrättas om en tullskuld i vissa situationer. Motsvarande bestämmelse i gällande regler reglerar när beslut om tullskuld ska meddelas. Lagrådet anser att innebörden av uttrycket underrättelse bör utvecklas och tydliggöras. 2 kap. 9–14 §§ Bestämmelserna avser ränta vid betalning av andra skatter än tull, när skatterna ska tas ut av vid import. När det gäller ränta i samband med uppbörd av tull, är regleringen i tullkodexen om kreditränta i artikel 112 och dröjsmålsränta i artikel 114 direkt tillämpliga. Generellt ska enligt 2 kap. 1 § det förfarande som gäller för tull också tillämpas när de skatter som nämns där ska fastställas och betalas. Av lagrådsremissen framgår emellertid att det, i fråga om dröjsmålsräntan vid för sena skattebetalningar, eftersträvats att den ska motsvara nivån för kostnadsränta vid för sen betalning av skatt enligt skatteförfarandelagen (2011:1244). Detta innebär att två olika regelverk behöver tillämpas i fråga om dröjsmålsränta (s. 71 f.). I 9 § föreslås som huvudregel att bestämmelserna om kreditränta och dröjsmålsränta i artiklarna 112 och 114 i tullkodexen ska tillämpas även på skatt, men att dröjsmålsräntan ska beräknas enligt vissa bestämmelser i skatteförfarandelagen. I 10 § första stycket och 14 § första och andra styckena regleras emellertid vissa situationer särskilt, men där gäller som en förutsättning för tillämpningen att ränta inte ska tas ut enligt huvudregeln i 9 §. De särskilda situationerna avser skatt som ska betalas enligt beslut om omprövning eller enligt beslut av förvaltningsdomstol. Om de särskilda räntereglerna behövs framgår således först när det står klart att ränta i dessa situationer inte kan tas ut på motsvarande tullbelopp enligt artiklarna 112 eller 114. Vidare framgår av 10 § andra stycket och 14 § tredje stycket att en särskild reglering ska gälla vid försening av kompletterande tulldeklaration i ett visst fall. Av den utredning som föregått remissen framgår att det inte gått att utreda om de olika reglerna kompletterar varandra, eller om det är fråga om en dubbelreglering. Frågan belyses ytterligare i remissen, men analysen är inte tillräcklig för att det ska gå att dra några säkra slutsatser om behovet av de nämnda särbestämmelserna. Den ränta som ska användas enligt artikel 114 motsvarar reporänta med tillägg av . Dröjsmålsränta enligt skatteförfarandelagen vid för sen betalning utgörs av basräntan med tillägg av . Av remissen synes följa att den sist nämnda räntenivån förutsatts vara lämpligt avvägd i alla de situationer som regleras i artikel 114 i tullkodexen, till den del tullskulden utgörs av skatt. Enligt Lagrådets mening framstår det som oklart om de särskilda reglerna i 10 och 14 §§ överhuvudtaget har någon funktion. Vidare framstår det som osäkert om det, vid en jämförelse med skatteförfarandelagens regler, vid uppbörd av skatt på import är motiverat att genomgående tillämpa den högsta räntesatsen i alla de fall som kan omfattas av artikel 114 i tullkodexen. Det är uppenbart att betydande förenklingar kan uppnås om tullkodexens räntebestämmelser genomgående görs tillämpliga inte bara på tullbeloppet utan även på den skatt som tas ut vid importen. Om avvikande räntenivåer bedöms nödvändiga avseende skatteuppbörden, måste reglernas funktionssätt tydliggöras. När det gäller den tekniska utformningen av de olika paragraferna kan följande nämnas. 9 § bör kunna förenklas enligt följande. 9 § Vid betalning av andra skatter än tull ska dröjsmålsränta, i stället för vad som anges i artikel 114 i förordning (EU) nr 952/2013, beräknas på det sätt som anges i 65 kap. 13 § första stycket och andra stycket första meningen skatteförfarandelagen (2011:1244). 10 och 14 §§ – om behovet av dessa, se ovan. 11 § kan utformas enligt följande. 11 § Kreditränta eller dröjsmålsränta ska inte tas ut på belopp som får dras av vid redovisning av skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200). I 12 § anges att det som föreskrivs i tullagstiftningen om uppbörd, indrivning och återbetalning av tull tillämpas även i fråga om ränta enligt 9 och 10 §§. Bestämmelsen bör kunna undvaras, eftersom det som regleras där får anses följa av 1 § andra stycket. I 13 § ges en möjlighet för regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att besluta om befrielse från skyldigheten att betala ”ränta på annan skatt än tull enligt 10 §”, om det finns synnerliga skäl. De markerade orden kan lämpligen bytas ut mot orden ”kreditränta eller dröjsmålsränta på annan skatt än tull”. 2 kap. 20 § I första och andra styckena anges att fråga om återbetalning och eftergift av skatt ska prövas, om en ansökan om detta görs avseende tull. Därvid ska angivna bestämmelser i tullkodexen även tillämpas beträffande skatten. Enligt författningskommentaren till bestämmelsen motsvarar den delvis andra och tredje styckena av 5 kap. 13 § i den nuvarande tullagen. I remissen (s. 69) anges att den föreslagna paragrafen även är avsedd att ge stöd för omprövning av beslut om annan skatt än tull (omprövning avseende tulltillägg och förseningsavgift är reglerad i 7 kap. 18 §). Paragrafen skulle således till viss del motsvara den reglering som i den nu gällande tullagen finns i 5 kap. 3 § andra stycket jämförd med 11 § andra stycket. Lagrådet kan inte finna att 2 kap. 20 § ger något lagstöd för omprövning. Möjligen följer detta i stället av den föreslagna regeln i 2 kap. 1 § andra stycket, enligt vilken skatt ska fastställas och betalas enligt det förfarande som gäller för tull. Regleringen bör övervägas ytterligare. I tredje stycket anges att det vid återbetalning får göras avdrag för sådan beslutad tull och annan skatt som ska betalas till . Vid föredragningen har framkommit att bestämmelsen är att förstå så att sådant avdrag för tull och skatt även ska ske inte bara när skatt utan också när tull återbetalas, och att tullkodexen inte bedömts utgöra hinder mot en sådan nationell avräkningsregel vid återbetalning av tull. Enligt Lagrådets mening bör frågan utvecklas närmare i det fortsatta lagstiftningsarbetet, och bestämmelsen förtydligas. Vid utformningen av bestämmelsen bör observeras att orden ”tull och annan skatt” lämpligen kan ändras till ”tull” (se 1 kap. 3 §). I 5 kap. 13 § fjärde stycket i den nu gällande tullagen finns en bestämmelse av innebörd att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge nedsättning av eller befrielse från annan skatt än tull. Den dispensbestämmelsen föreslås inte överförd till den nya lagen. Frågan kommenteras inte. Vid föredragningen har dock upplysts om att artikel 120 i tullkodexen, som enligt paragrafens första stycke ska tillämpas vid återbetalning och eftergift av skatt, får anses ersätta den nuvarande dispensbestämmelsen. I det fortsatta lagstiftningsarbetet bör redovisas i vad mån en tillämpning av artikel 120 i tullkodexen kan utgöra ersättning för den nuvarande dispensregeln. Det bör beaktas att den nuvarande regleringen avseende skatt överensstämmer med 60 kap. 1 § skatteförfarandelagen. Det bör vidare observeras att särskilda överklaganderegler gäller när dispensbeslut fattas på myndighetsnivå, och det bör närmare övervägas hur beslut avseende befrielse från skatt eller ränta på skatt ska överklagas. Se nuvarande 9 kap. 2 § andra stycket tullagen och även 67 kap. 6 § skatteförfarandelagen. 3 kap. 4 § Artikel 133.1 i unionstullkodexen tar sikte på den anmälningsskyldighet som operatören av ett havsgående fartyg eller ett luftfartyg har när fartyget eller luftfartyget förs in i unionens tullområde men däremot inte på anlöp eller landningar som följer i en rutt därefter. Genom den kompletterande anmälningsskyldigheten i paragrafens första stycke som gäller ”i andra fall” vidgas anmälningsskyldigheten till att avse en senare ankomst till svenskt tullområde. Lagrådet anser att de överväganden som ligger bakom den kompletterande bestämmelsen bör redovisas i författningskommentaren. 3 kap. 7 § Paragrafen motsvarar, enligt författningskommentaren, i sak 3 kap. 7 § tredje stycket sista meningen och 8 § samt 4 kap. 9 § i den nuvarande tullagen. I andra stycket andra meningen föreskrivs att deklaranten är ersättningsskyldig för kostnader för förvaring. Detta torde framgå av andra bestämmelser och Lagrådet förordar att den meningen, som saknar motsvarighet i gällande bestämmelser, utgår. Se även vad Lagrådet har anfört under 2 kap. 4 § i fråga om begreppen ”garanti” och ”säkerhet”. 3 kap. 8 § I paragrafens första stycke finns bestämmelser om försäljning av varor på offentlig auktion. Se vad Lagrådet har anfört i fråga om 2 kap. 4 § tredje stycket. Frågan bör övervägas inom ramen för det fortsatta lagstiftningsarbetet. Om andra meningen behålls bör ordet ”garanti” ersättas av ”säkerhet” även i den nu aktuella paragrafen (se vad Lagrådet anfört under 2 kap. 4 § i fråga om uttrycken ”garanti” och ”säkerhet”). 3 kap. 10 § I paragrafen finns bestämmelser om rätten i vissa fall att förstöra varor. I författningskommentaren anges att bestämmelsen i sak motsvarar 4 kap. 19 § första stycket, 20 och 21 §§ i nuvarande tullag. En förutsättning för att få förstöra varor i nuvarande tullag är dock att varorna inte kan säljas. Något sådant krav, som framstår som rimligt, återfinns inte i den föreslagna lagtexten. Några skäl till förändringen redovisas inte i remissen. Lagrådet förordar att skälen för ändringen utvecklas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Rubriken till 3 kap. 12 § Rubriken till paragrafen, ”Lagring”, återspeglas inte paragrafens innehåll och bör ersättas, t.ex. av ”Frizoner”. 4 kap. 11 § Av paragrafen framgår att en förare eller befälhavare på ett transportmedel som omfattas av tullövervakning ska stanna på uppmaning av en tulltjänsteman och att detsamma gäller annan person om det finns anledning att anta att personen är anmälningsskyldig enligt tullagstiftningen. Lagrådet konstaterar att det här liksom vid andra kontrollåtgärder ska göras en proportionalitetsbedömning enligt 4 kap. 1 § (jfr vad som anfördes vid införandet av generell proportionalitetsbestämmelse, prop.1999/2000:126 s. 101 f.). 4 kap. 12 § I paragrafen används uttrycken ”i trakterna vid” och ”i närheten av”. Den avsedda innebörden av uttrycken bör preciseras i författnings- kommentaren. 4 kap. 14 § I paragrafen finns bestämmelser om möjligheter att tillfälligt stänga av områden där transportmedel lossas eller lastas eller passagerare går ombord på eller lämnar transportmedel. Paragrafen motsvarar enligt författningskommentaren 6 kap. 9 § i den nuvarande tullagen. Den bestämmelsen omfattar även infarter till och utfarter från frizoner. Motsvarande reglering avseende frizoner har inte förts över till den nya lagen. Några skäl för detta har inte redovisats och det framstår närmast som ett förbiseende att frizoner inte nämns. Lagrådet förordar att paragrafens andra stycke ges följande lydelse. Första stycket gäller även för annat område i omedelbar närhet av ett transportmedel, liksom infarter till och utfarter från hamnar, flygplatser, frizoner och anläggningar för tillfällig lagring. 4 kap. 16 § I paragrafen finns bestämmelser om möjlighet att undersöka egendom och områden för att kontrollera att deklarations- och uppgiftsskyldigheten enligt tullagstiftningen har fullgjorts. Bestämmelsen motsvarar enligt författningskommentaren 6 kap. 10 § i den nuvarande lagen. Den bestämmelsen omfattar även frizoner. Motsvarande reglering avseende frizoner har inte förts över till den nya lagen. Lagrådet för- ordar att en bestämmelse som ger rätt att undersöka frizoner och lokaler inom frizoner införs i paragrafen och att punkten två i första stycket förslagsvis ges följande lydelse. 2. frizoner, anläggningar för tillfällig lagring och tullager samt områden i hamnar och på flygplatser och bangårdar där varor som står under tullövervakning förvaras och även lokaler inom sådana områden, och 4 kap. 22 § I första stycket bör textdelarna ”som väntas till ett visst brevbärarkontor och” och ”när den kommer till brevbärarkontoret” kunna strykas. 4 kap. 24 och 25 §§ Paragraferna motsvarar 6 kap. 25 och 26 §§ i nuvarande tullag och ger möjlighet att meddela föreläggande om uppgiftsskyldighet i vissa fall. I 6 kap. 25 och 26 §§ i nuvarande tullag anges att föreläggandet får avse, inte bara att lämna en uppgift, utan även att visa upp en handling eller lämna över kopia av handling. Enligt författningskommentaren (s. 124) får en befogenhet för att förelägga någon att lämna uppgift anses innefatta en befogenhet att låta föreläggandet i stället avse att visa upp en handling eller att lämna över en kopia av en handling. För att undanröja oklarheter och risk för tillämpningssvårigheter förordar Lagrådet att den nuvarande formuleringen behålls. Med handling avses, enligt nu gällande bestämmelse i 6 kap. 25 §, framställning i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas med tekniskt hjälpmedel. Definitionen har inte förts över till den nya lagen. Den föreslagna lydelsen av paragraferna riskerar att leda till oklarheter vid tillämpningen av bestämmelserna om handlingar och uppgifter som undantas från kontroll (se 4 kap. 36– 41 §§). Lagrådet förordar att definitionen förs in i paragraferna. Kravet på en tydlig reglering gör sig särskilt starkt gällande med hänsyn till att en överträdelse av ett beslut att lämna en uppgift eller en handling kan föranleda straffansvar (se 5 kap. 2 §) och att ett föreläggande kan förenas med vite (se 7 kap. 5 §). (Se även Lagrådets yttrande i prop. 2010/11:165 s. 4 kap. 36–41 §§ I paragraferna finns bestämmelser om handlingar och uppgifter som får undantas från föreläggande och revision samt förfarandet när handlingen eller uppgiften undantas. Enligt 36 § andra stycket gäller första stycket även i fråga om ett föreläggande enligt 24 eller 25 § att lämna uppgifter. Bestämmelsen framstår som onödig eftersom det framgår av första stycket att vissa handlingar ska undantas från föreläggande. Om det anses nödvändigt att behålla bestämmelsen i andra stycket bör det anges att även 37–41 §§ ska gälla vid förelägganden enligt 24 och 25 §§. I de nu aktuella paragraferna används uppgift i en annan betydelse än i 24 och 25 §§. (Se vad Lagrådet har anfört i anslutning till de paragraferna). 4 kap. 49 § I 4 kap. 16 § första stycket 3 ges rätt att undersöka ”… bagage samt handväskor och liknande som förs med av en resande vid inresa till eller utresa från Europeiska unionens tullområde”. I den nu aktuella paragrafen exemplifieras vad som kan ingå i bagage. Något behov av en sådan exemplifiering finns knappast. Lagrådet förordar att den formulering som finns i 4 kap. 16 § första stycket 3 används också i den nu aktuella paragrafen; ordet ”förs med” bör dock ersättas med ”medförs”. 4 kap. 50 § Lagrådet anser det finns anledning att i författningskommentaren på ett tydligare sätt utveckla varför uttryckssättet i andra stycket skiljer sig från det i 4 kap. 16 § andra stycket. 5 kap. 2 § Se vad Lagrådet har anfört under 4 kap. 24 och 25 §§ i fråga om uppgift och handling. 5 kap. 8 § Paragrafen avser tulltillägg när tull fastställs på skälig grund. I andra stycket anges tillämplig procentsats, varvid en hänvisning görs till 7 §. Enligt författningskommentaren motsvarar bestämmelsen nuvarande regler. Detta synes emellertid tveksamt, till den del hänvisningen avser 7 § andra stycket som reglerar den situationen att tulltillägget avser mervärdesskatt som får dras av vid redovisning enligt mervärdesskattelagen (1994:200). Enligt Lagrådets mening förefaller dock den nu föreslagna lydelsen ge ett korrekt materiellt resultat, sannolikt till skillnad från lagens nuvarande utformning som kan vara felaktig (jfr prop. 2002/03:106 s. 29, 30, 251, 325 och 345). Frågan bör övervägas och redovisas närmare. 5 kap. 10 § Tulltillägg ska tas ut av den som förfogat över en vara som hänförts till förfarandet för övergång till fri omsättning i strid mot en föreskriven förutsättning för återbetalning eller eftergift av tull (första stycket i paragrafen). Tulltillägget är av den tullförmån som gäldenären går miste om (andra stycket). Det något udda begreppet tullförmån definieras inte i den föreslagna tullagen och så har inte heller skett i tidigare tullagar. begreppet är inte självklar. Ledning kan emellertid hämtas från ändringar som gjordes tullag . En då införd bestämmelse innebar att den tullskyldige inte fick åtnjuta förmånen (kurs. här) i form av befrielse av tull m.m. om en föreskriven förutsättning för befrielse eller dylikt inte iakttogs. När reglerna om tulltillägg infördes, knöts till bestämmelsen om förmån att tulltillägg skulle tas ut med ”tjugo procent av den tullförmån som den tullskyldige går miste om”. Med EG-inträdet kom de materiella tullreglerna för svensk del att regleras på europeisk nivå. I svensk rätt försvann därmed den tidigare kopplingen mellan en ”förmån” på vilken tull skulle utgå och en ”tullförmån” på vilken skulle utgå tulltillägg. Kvar blev bara bestämmelsen om tulltillägg grundat på en ”tullförmån”. Lagrådet finner mot denna bakgrund att det nu finns anledning att använda ett annat uttryckssätt och att andra stycket i paragrafen bör ges följande lydelse. Tulltillägget är då tjugo procent av den tull som tas ut. 5 kap. 12 § I paragrafen finns bestämmelser om att tulltillägg inte ska tas ut i vissa fall, bl.a. om gäldenären på eget initiativ har rättat den oriktiga uppgiften. I författningskommentaren anges att paragrafen motsvarar 8 kap. 5 och 6 §§ i den nuvarande tullagen samt att begreppet ”frivilligt” har ersatts med ”på eget initiativ” för att följa skatteförfarandelagen men att någon ändring i sak är inte avsedd. Vid skatteförfarandelagens tillkomst infördes en bestämmelse om att skattetillägg inte skulle tas ut om den uppgiftsskyldige på eget initiativ hade rättat den oriktiga uppgiften. Avsikten var att åstadkomma en mer generös tillämpning än den tidigare gällande bestämmelsen om frivillig rättelse (se prop. 2010/11:165 s. 943). Det är därför inte lämpligt att med hänvisning till skatteförfarandelagen ersätta begreppet ”frivilligt” om avsikten är att innebörden ska vara densamma som . Lagrådet förordar att begreppet ”frivilligt” används i paragrafen om inte någon saklig ändring är avsedd. 5 kap. 14 och 17 §§ I 14 § föreskrivs att tulltillägg tillfaller staten och i 17 § att försenings- avgift tillfaller staten. Lagrådet förordar att de båda paragraferna förs samman till en paragraf som placeras efter 22 § under rubriken ”Ge- mensamma bestämmelser för tulltillägg och förseningsavgift”. 5 kap. 15 och 20 §§ I 15 § anges att om det inte längre finns någon betalningsskyldighet för tull, får tulltillägg på beloppet inte tas ut. I 20 § anges på motsvarande sätt att tulltillägg eller förseningsavgift inte längre får tas ut sedan gäldenären eller deklaranten avlidit. Enligt båda paragraferna gäller således att tulltillägg eller förseningsavgift inte längre får ”tas ut” i vissa situationer. I den nuvarande tullagen regleras dessa situationer i 8 kap. 8 och 11 §§, där det anges att tillägg eller avgift kan ”åläggas” resp. får ”påföras”. Av författningskommentaren synes framgå att någon ändring i sak inte är avsedd. Paragrafernas nuvarande lydelser innebär endast att beslut om tillägg eller avgift kan meddelas i de aktuella situationerna. Det föreslagna uttrycksättet indikerar dock att redan beslutade tillägg eller avgifter inte längre skulle kunna krävas in.