prop · H303106 · 2016-03-21 00:00:00 — Det finns skäl för att garantimyndigheten inte ska tvingas sälja till- gångar i form av kapitalinstrument, som ett villkor innan den får låna medel från . Ett försäljningstvång skulle riskera en fördjupad kris för institutet, om det sker vid fel tillfälle, och det skulle kunna hota den finansiella stabiliteten. Att avyttra tillgångar som innehas av insättningsgarantin vid rätt tillfälle är ett sätt att värna skattebetalarnas pengar och de avgifter instituten betalar till insättningsgarantin. Sådana tillgångar behöver därför inte avyttras för att garantimyndigheten ska få låna i Riksgäldkontoret för att bidra vid en kapitalisering av ett institut i resolution. Annan användning av garantins medel Genom insättningsgarantidirektivet införs en möjlighet att ge insättnings- garantisystemen ett bredare mandat än att betala ut ersättning till insättare. Med hänsyn till samhällets kostnader för ett fallerat kredit- institut och de negativa effekterna på den finansiella stabiliteten och insättarnas förtroende bör insättningsgarantisystemen inte bara ha en funktion för återbetalning till insättarna. Insättningsgarantisystemen får även vidta andra åtgärder i syfte att minska sannolikheten för anspråk på 2015/16:106 insättningsgarantisystemet (skäl 3). Av artikel 11.3–11.6 i insättningsgarantidirektivet framgår de förutsättningar som ska vara uppfyllda för att fonderade medel ska få användas för sådana alternativa åtgärder. Det finns inte skäl att ytterliga utöka garantimyndighetens mandat att använda fonderade medel för andra åtgärder än de ovan angivna. Regeringens bedömning: Möjligheten att tillåta garantimyndigheten att ge lån till andra insättningsgarantisystem bör inte utnyttjas. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för promemorians bedömning: Enligt artikel 12 i insättnings- garantidirektivet får medlemsstaterna tillåta insättningsgarantisystem att ge lån till andra insättningsgarantisystem inom unionen på frivillig basis, förutsatt att ett flertal särskilt angivna villkor är uppfyllda. riksdag har i ett motiverat yttrande till , rådets och kommissionens ordförande framfört bl.a. följande avseende kommissionens förslag om en obligatorisk kreditmekanism mellan insätt- ningsgarantisystemen. anser att förslaget strider mot närhetsprincipen och att förslagen riskerar att leda till att vissa länder underfinansierar sina system, eftersom länder vet att det finns en sista utväg i form av lån från något annat EU-land. Enligt bör ansvaret för finansieringen av garantisystemen fullt ut vara ett nationellt ansvar. Mot bakgrund härav bör den aktuella optionen inte införas i svensk rätt. bör således inte ges rätt att låna ut medel från den svenska insättningsgarantin till andra garantisystem. Regeringens förslag: Utbetalningstiden vid ersättningsfall förkortas I vissa särskilt angivna situationer får utbetalningstiden förlängas eller utbetalningen av ersättningen skjutas upp tills vidare. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. konstaterar att för insättare i filialer kan utbetalningstiden komma att bli längre än de Att insättarna på ett tydligt sätt informeras om förlängda utbetalningstider för filialer är därför viktigt. Förvaltningsrätten i anser att det bör klargöras om garantimyndigheten ska kunna skjuta upp utbetalning av ersättning om beslut om ersättningsrättens inträde har överklagats Vidare bör det förtydligas huruvida ett sådant beslut om uppskjuten betalning utgör ett överklagbart beslut, ett icke överklagbart beslut under handläggning eller en verkställighetsfråga. anser att den första punkten i lagtexten vad gäller möjligheten till uppskjuten utbetalning i vissa situationer fått något snävare utformning än direktivets genom att begreppen ”insättaren” och ”ersättning” användas i stället för direktivets ”person” och ”återbetal- Vidare anser att begreppet rättstvist bör tolkas vitt och omfatta alla fall där en insättning är föremål för någon form av rättsliga åtgärder t.ex. kvarstad, utmätning, konkurs eller straff- processuella tvångsmedel som penningbeslag och dispositionsförbud. anser att begreppet restriktiva åtgärder bör definieras ytterligare i förarbetena. påpekar också att insättningar som är föremål för tvångsmedlen penningbeslag och dispositionsförbud utan att åtal har väckts också bör omfattas av bestämmelserna i 4 b § lagen om insättningsgaranti. av , pekar på vikten av att hemlands- och värdlandsmyndigheterna har ett nära samarbete vid utbetalningar till utländska filialer inom EES så att dessa insättare inte drabbas av en längre utbetalningstid än den i direktivet avsedda. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 8.1 i insättningsgarantidirektivet ska det återbetalningsbara beloppet finnas tillgängligt från den dag som garantin träder in. Medlemsstaterna medges dock att successivt tillämpas fram t.o.m. , fr.o.m. den t.o.m. (artikel 8.2). medlemsstat väljer att successivt förkorta utbetalningstiden, ställs dock krav på att insättningsgarantisystemet säkerställer att insättare har tillgång till ett lämpligt belopp av sina garanterade insättningar för att täcka levnadsomkostnader efter begäran (artikel 8.4). Enligt 9 § lagen om insättningsgaranti ska ersättningar betalas ut inom från den dag som insättningsgarantin har trätt in. ansökan behöver inte lämnas för att få ersättningen utbetald. Om möjligheten till en successiv förkortning av utbetalningstiden ska utnyttjas , måste garantimyndigheten betala ut ett lämpligt belopp . En sådan ordning skulle innebära att ett särskilt ansökningsförfarande behöver införas och att myndigheten skulle tvingas handlägga ansökningar om förtida utbetalning som myndigheten också skulle handlägga ersättningsfallet. ansökningsförfarande skulle öka garantimyndighetens arbetsbelastning i en tid då myndigheten redan skulle vara ansträngd till följd av handlägg- ningen av ersättningsfallet. Många insättare torde också föredra att få 2015/16:106 hela ersättningsbeloppet utan en ansökning framför att få ett lämpligt belopp efter att ha behövt ansöka om en s.k. nödutbetalning. Mot bakgrund härav föreslås att den förkortade utbetalningstiden bör införas utan någon föregående övergångsperiod. Förutom att utbetalningstiden förkortas genom insättningsgaranti- direktivet ändras även formuleringen från att ersättningen ”ska betalas ut” till att ersättningen ”ska göras tillgänglig”. Den ändrade formule- ringen i direktivet får tolkas som att garantimyndigheten ska ha vidtagit de åtgärder som ankommer på myndigheten för att en utbetalning ska kunna ske . För att genomföra kravet på förkortad utbetalningstid bör lagen om insättningsgaranti ändras i enlighet med insättningsgarantidirektivet. Förlängning av utbetalningstiden i vissa fall Enligt lagen om insättningsgaranti får till kreditinstitut () på ansökan av garantimyndigheten förlänga utbetalningsfristen med , om det finns synnerliga skäl (9 § tredje stycket). Genom insättningsgarantidirektivet tas möjligheten till en generell förlängning av utbetalningsperioden bort. I stället införs en möjlighet att för vissa i direktivet angivna insättningar förlänga utbetalningsfristen eller skjuta upp betalningen (artikel 8). Den nuvarande ordningen, som ger garantimyndigheten möjlighet att ansöka om förlängd utbetalningstid hos , bör därför tas bort. I lagen om insättningsgaranti bör i stället en bestämmelse införas avseende de situationer i enlighet med insättningsgaranti- direktivet som motiverar förlängd utbetalningsfrist eller uppskjuten utbetalning. Förlängd utbetalningstid för klientmedelskonton Om en insättare inte är berättigad till det belopp som finns innestående på ett konto, ska den eller de personer som är faktiskt berättigade ha rätt till ersättning. Ersättningsrätten förutsätter att sådana personer har blivit identifierade eller har kunnat identifieras före det datum då insättnings- garantin träder in (artikel 7.3). Genom insättningsgarantidirektivet införs i sådana situationer en möjlighet för medlemsstaterna att besluta om en längre utbetalningstid, som inte får överstiga , räknat från det datum som insättningsgarantin träder in (artikel 8.3). Institutens krav på identifiering samt krav på att uppnå kundkännedom och dokumentation framgår av lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Lagen omfattar utöver instituten, även värdepappersbolag, advokatverksamhet, fastighets- mäklare m.fl. Insättningar som innebär att någon annan än kontoinnehavaren kan vara faktiskt berättigad till ersättning kan till exempel avse s.k. klient- medelskonton som innehas av ett värdepappersbolag, en advokatbyrå, en fastighetsmäklare m.fl. Det skulle även kunna avse exempelvis aktie- sparklubbar och dylikt. Det finns inget krav på att de institut som omfattas av insättnings- garantin ska ha kännedom om när ett sådant konto öppnas. Det innebär att kontoinnehavaren i händelse av att insättningsgarantin har trätt in, får meddela garantimyndigheten om att rätt till ersättning kan föreligga för underliggande klienter. En sådan anmälan blir framför allt aktuell när det högsta ersättningsbeloppet inte täcker utbetalning till underliggande klienter. För att underliggande insättare ska ha rätt till ersättning krävs att dessa har identifierats. ska därför säkerställa rätten till ersättning genom att bl.a. från kontoinnehavaren begära dokumentation som styrker att identifiering har gjorts utifrån gällande lagstiftning och före den tidpunkt då beslut om insättningsgarantins inträde har meddelats. Kontoinnehavaren ska även till garantimyndigheten lämna sådana handlingar som styrker de underliggande klienternas rätt till belopp som har satts in på kontot. Om kontoinnehavare inte kan styrka att identifiering har gjorts av underliggande klienter enligt gällande lagstiftning eller i övrigt inte kan lämna de underlag som garantimyndigheten har begärt, ska garanti- myndighet behandla insättningarna som om de hade gjorts av en enda insättare vid beräkning av ersättningsrätten. Med hänsyn till att handläggningen av utbetalningen av klientmedels- konto m.m. kan kräva särskild utredning i garantimyndigheten bör möjligheten till förlängd utbetalningstid införas i svensk rätt i enlighet med direktivet. Uppskjuten utbetalning i särskilda situationer Enligt artikel 8.5 i insättningsgarantidirektivet får återbetalningen skjutas upp, utöver , om 1.det är ovisst om en person har rätt till återbetalningen, eller om insättningen är föremål för en rättstvist, 2.insättningen är föremål för restriktiva åtgärder som införts av nationella regeringar eller internationella organ, 3.inga transaktioner som avser insättningen har förekommit (kontot är vilande), 4.det belopp som ska återbetalas anses utgöra en del av ett tillfälligt högt tillgodohavande som härrör från försäljning av privatbostad eller vissa särskilda livssituationer, eller 5.beloppet ska betalas ut av en värdmedlemsstats insättnings- garantisystem för hemmedlemsstatens räkning. Insättningsgarantidirektivet anger dock inte någon övre tidsgräns för när en utbetalning i de ovan angivna fallen ska vara genomförd. kan i de angivna fallen bl.a. behöva begära in ytterligare information för att utreda vem som faktiskt är berättigad till ersättningen, vem som har rätt att ta emot ersättningen, alternativt avvakta en lagakraftvunnen dom innan utbetalning kan genomföras. När myndigheten har erhållit nödvändiga uppgifter för att fastställa ersättningens storlek bör utbetalning av ersättningen dock ske utan onödigt dröjsmål. påtalar att den föreslagna första punkten i 9 a § i lagen om insättningsgaranti bör utformas så att begreppet ”person” används i stället för ”insättaren”. Bestämmelsens första punkt skulle, enligt , kunna tillämpas då det är fråga om en underårig, en person ställd under förvaltarskap enligt eller så kan det också vara fråga om ett konto som är föremål för I nämnda fall är det klart vem som är insättare och har rätt till ersättning. kan emellertid ha behov av ytterligare tid för att kontakta förmyndare, överförmyndare eller förvaltare för att utröna vart betalning ska ske. skulle en sådan situation omfattas av bestämmelsen. Regeringen konstaterar att begreppet ”person” följer av insättnings- garantidirektivet och att bestämmelsen därför bör justeras. som framför kan emellertid inte anses falla inom ramen för den föreslagna första punkten i 9 a § lagen om insättnings- anser att begreppet ”rättstvist” bör klargöras Förvaltningsrätten i påpekar att det är oklart om garantimyndigheten har rätt att skjuta upp betalning av ersättning om beslut om ersättningsrättens inträde har överklagats I insättningsgarantidirektivet ges ingen närmare vägledning till vad begreppet rättstvist innefattar. Det kan konstateras att insättnings- garantins system för återbetalning, som har karaktären av masshantering, medför att det klart och tydligt måste framgå av institutets information om insättningen på något sätt är föremål för en rättstvist. I de fall det framgår av kontoinformationen att insättningen på något sätt är tvistig bör en sådan omständighet medföra att garantimyndigheten kan skjuta upp betalningen med stöd av 9 a § första stycket 2. Är däremot beslut enligt 8 § lagen om insättnings- garanti föremål för rättslig prövning föreligger inte förutsättningar för garantimyndigheten att skjuta upp betalningen med stöd av artikel 8.5. Frågan om ersättningsrättens inträde kan inte – i direktivets mening – anses vara samma sak som att insättningen som sådan är föremål för en Huruvida garantimyndigheten har möjlighet att skjuta upp betalning enbart på den grunden att beslut om ersättningsrättens inträde har överklagats, får avgöras mot bakgrund av bestämmelsens ordalydelse och de grunder som åberopas till stöd för Enbart omständigheten att beslutet som sådant har överklagats till domstol utgör enligt regeringens mening inte skäl för garantimyndig- heten att meddela beslut om att skjuta upp en utbetalning av ersättningen. Förvaltningsrätten i anser vidare att det bör förtydligas huruvida ett beslut om uppskjuten betalning utgör ett överklagbart beslut, ett icke överklagbart beslut under handläggning eller en verkställighets- Av gällande rätt följer att insättare ska kunna föra talan mot garantimyndighetens beslut enligt lagen om insättningsgaranti (24 § första stycket). I direktivet finns ingen bestämmelse som förbjuder insättare att föra talan mot beslut om uppskjuten betalning. bör ett sådant beslut kunna överklagas separat. efterfrågar ytterligare tolkning av begreppet restrik- Vad gäller restriktiva åtgärder som beslutats kan det, enligt regeringens mening, endast vara fråga om åtgärder som är bindande i antingen sådana restriktioner och sanktioner som utfärdats av eller regeringen enligt lagen (1996:95) om vissa internatio- nella sanktioner. Det kan också vara fråga om sådana sanktioner som beslutats av EU som har direkt verkan i . Sanktioner beslutade av andra nationella regeringar bör inte omfattas. En insättning som omfattas av en restriktiv åtgärd ska hållas inne till dess att den restriktiva åtgärden har hävts. konstaterar att för insättare i filialer kan utbetalningstiden komma att bli längre än de stipulerade . Detta skulle i sin tur medföra vissa konkurrensskillnader mellan inhemska institut och filialer. Att insättarna på ett tydligt sätt informeras om eventuellt förlängda utbetalningstider för filialer är därför viktigt. Direktivets krav på att ersättningen ska göras tillgänglig från den dag som garantin träder in gäller även för filialer till institut med huvudkontor inom EES. De informationskrav som följer av direktivet framgår av bilaga 1 till insättningsgarantidirektivet. påpekar att det inte är givet att garantimyndigheten kan genomföra en utbetalning av ersättning till insättare hos filialer utanför EES och att detta också bör vara ett fall då ersättning kan skjutas upp. Regeringen konstaterar att dessa situationer inte omfattas av artikel 8.5 i insättningsgarantidirektivet och finner inte heller skäl att införa en sådan möjlighet för garantimyndigheten. , med instämmande av , pekar på vikten av att hemlands- och värdlandsmyndig- heterna har ett nära samarbete vid utbetalningar till utländska filialer inom EES så att dess insättare inte drabbas av en längre utbetalningstid än den i direktivet avsedda. Enligt artikel 8.4 e i insättningsgarantidirektivet kan återbetalning skjutas upp om beloppet ska betalas av värdmedlemsstatens insättnings- garantisystem i enlighet med artikel 14.2. Det följer således av direktivet att betalningar som avser insättningar i filialer kan skjutas upp. Det framgår bl.a. av artikel 14.2 att insättare i filialer till kreditinstitut i en annan medlemsstat ska ersättas av insättningsgarantisystemet i värd- medlemsstaten i enlighet med instruktioner från hemmedlemsstatens insättningsgarantisystem. Det framgår också att värdmedlemsstatens insättningsgarantisystem ska informera berörda insättare för hem- medlemsstatens insättningsgarantisystems räkning. Som framgår av artikel 14.6 ställer insättningsgarantidirektivet krav på effektivt informa- tionsutbyte mellan bland andra relevanta behöriga myndigheter. påpekar blir det av stor vikt att garantimyndigheten samarbetar nära med de insättningsgarantisystem som är relevanta för att kunna hantera den korta utbetalningsfristen även i dessa fall (jfr avsnitt 5.11). När det gäller garantimyndighetens information till insättare framgår bl.a. av artikel 16.3 andra stycket att insättningsgarantisystemets webbplats ska innehålla all nödvändig information för insättarna (jfr avsnitt 5.9.1). Enligt artikel 8.8 i insättningsgarantidirektivet kan insättningsgaranti- systemet också tillfälligt inhibera alla betalningar till den berörda insättaren i väntan på en domstolens dom, om insättaren eller en annan person som har anspråk på det belopp som finns innestående på ett konto 2015/16:106 har anklagats för ett brott som har direkt eller indirekt samband med penningtvätt. Av lagen om insättningsgaranti framgår att garantimyndigheten har rätt att besluta att ersättning tills vidare inte ska betalas ut om åtal har väckts för häleri, häleriförseelse eller penningtvättsbrott avseende viss insätt- ning (4 b § andra stycket). menar att även insättningar som är föremål för tvångsmedlen penningbeslag och dispositionsförbud bör omfattas av 4 b § lagen om insättningsgaranti. Enligt artikel 8.8 i insättningsgarantidirektivet krävs det att insättare eller annan person som har anspråk på kontot har anklagats för ett brott för att garantimyndigheten tillfälligt ska kunna inhibera alla betalningar till den berörda insättaren. Att vara anklagad för ett brott (”be charged with” enligt direktivets engelska version) motsvaras av att åtal har väckts. Också i 4 b § andra stycket lagen om insättningsgaranti krävs att åtal ska vara väckt för relevanta brott för att garantimyndigheten ska kunna besluta att ersättning tills vidare inte ska kunna betalas ut. Dispositionsförbud är ett förstadium till ett straffprocessuellt tvångs- medel och kan därmed användas innan förundersökning har inletts. Penningbeslag är däremot ett straffprocessuellt tvångsmedel. Dessa åtgärder faller därmed varken in under artikel 8.8 eller 4 b § lagen om insättningsgaranti. Enligt artikel 8.5 a i insättningsgarantidirektivet får återbetalning skjutas upp om det är ovisst om en person har rätt till återbetalningen. För det fall insättningen är föremål för penningbeslag enligt lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott eller disposi- tionsförbud enligt lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, föreligger därmed förutsättningar att konstatera att det är ovisst om en person har rätt till återbetalningen (se avsnitt 8.1). Övriga situationer där garantimyndigheten får skjuta upp utbetalningen enligt insättningsgarantidirektivet framgår dock inte uttryckligen av lagen om insättningsgaranti. För att genomföra direktivet i dessa delar bör det därför införas bestämmelser i lagen om insättningsgaranti i enlighet med insättningsgarantidirektivet. Regeringens förslag: Ersättningsbeloppet ska betalas ut i svenska kronor eller i valutan i det EES-land där kontot finns. Om ett belopp ska räknas om mellan olika valutor, ska den valutakurs tillämpas som gällde dagen för ersättningsrättens inträde. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Promemorians förslag omfattar endast omräkning av beloppet från svenska kronor. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förlaget eller har inget att invända mot det. anser att det är av yttersta vikt att det klargörs hur förutsättningarna för garantimyndighetens behov av utländsk valuta ska tillgodoses. Detta behövs för att säkerställa att garantimyndigheten har god beredskap, inte enbart vid strukturella förändringar, utan även i tider av finansiell oro då tillgången till utländsk valuta kan försvåras betydligt. Universitet och menar att begreppet valutakurs i hög grad är mångtydigt, eftersom kursen varierar och inte kan tillämpas utan att ge upphov till tvister beträffande vilken exakt kurs som ska tillämpas. påpekar vad gäller omräkning mellan valutor att det kan bli fråga om omräkning såväl till som från kronor, allt beroende på i vilken valuta utbetalning ska ske och i vilken valuta insättningen var denominerad och anser att bestämmelsen bör förtydligas. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 6.4 i insättningsgaranti- direktivet framgår att medlemsstaterna ska säkerställa att återbetalningar görs antingen a) i valutan i den medlemsstat där insättningsgaranti- systemet har sitt säte, b) i valutan i den medlemsstat där kontohavaren är bosatt, c) i euro, d) i kontots valuta, eller e) i valutan i den medlemsstat där kontot finns. Vidare framgår att insättare ska informeras om återbetalningsvalutan. Om kontots valuta var en annan valuta än utbetalningsvalutan, ska den omräkningskurs tillämpas som gällde dagen för ersättningsrättens inträde. Bestämmelsen ger medlemsstaterna stor frihet att välja utbetalnings- valuta. Det går även att använda en eller flera olika utbetalningsvalutor för ett och samma ersättningsfall. Enligt den praxis som gäller betalar garantimyndigheten ut ersättningsbeloppet i det landets valuta där insättaren är bosatt. Den förkortade utbetalningstiden innebär att det ställs högre krav på att garantimyndigheten har faktisk tillgång till den valuta som utbetalningen ska ske i. Ersättningsbeloppet bör därför även framöver betalas ut i svenska kronor om ersättningsfallet inträffar i ett institut i . För att inte försvåra för garantimyndigheten och för att det ska vara tydligt för insättaren bör ersättningsbeloppet för filialer till ett svenskt institut i ett land inom EES i stället betalas ut i det landets valuta. Lagen om insättningsgaranti bör därför kompletteras med en bestämmelse som uttryckligen anger i vilken valuta ersättningsbeloppet ska betalas ut. påtalar vad gäller omräkning mellan valutor, att det kan bli fråga om omräkning såväl till som från kronor, allt beroende på i vilken valuta utbetalning ska ske och i vilken valuta insätt- ningen var denominerad. Regeringen instämmer i bedömning och bestämmelsen bör därför justeras så att detta klargörs. vid och advokat- samfund anför att valutakursen måste preciseras eftersom kursen varierar i förhållande till olika variabler och att det på marknaden finns flera olika omräkningskurser. Frågan om vilken valutakurs som bör tillämpas vid omräkning av insättningsgarantins täckningsbelopp har regeringen bedömt vara den s.k. mittkursen som fastställs av OMX (se avsnitt 5.3.1). Regeringen finner inte skäl att göra någon annan bedömning när det gäller val av valutakurs vid omräkning mellan olika valutor vid utbetalning av ersättning. 2015/16:106 5.7.3