prop · H40357 · 2016-12-07 00:00:00 — Utredningen föreslår inte någon reglering av möjligheten att göra kroppsvisitation. Remissinstanserna: Remissinstanserna invänder inte mot utredningens förslag avseende fängselanvändning. Kriminalvården efterfrågar en uttrycklig bestämmelse om befogenhet för Kriminalvården att göra kroppsvisitation vid transporter som utförs åt andra myndigheter. Remissinstanserna invänder inte mot utredningens bedömning att det inte behövs någon särskild bestämmelse som reglerar kriminalvårdspersonalens möjlighet att använda tvång vid transporter åt andra myndigheter. påpekar att det alltjämt saknas en ändamålsenlig reglering för tvångsmedelsanvändningen inom den rättspsykiatriska undersökningsverksamheten i sin helhet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Utredningen gör bedömningen att det är ändamålsenligt att eventuell kroppsvisitation inför transport ankommer på den myndighet som svarar för den lokal där den person som ska transporteras är placerad och föreslår därför inte någon ändring i detta avseende. Kriminalvården anför att det inte sällan inträffar att klienter som har visiterats av den beställande myndigheten ändå har tillhörigheter med sig som utgör en fara för såväl transportpersonalen som den transporterade själv. Enligt saknar personal vid beställande myndigheter ofta den kompetens och kunskap om kroppsvisitation som är nödvändig för att säkerheten ska kunna garanteras. Regeringen konstaterar att det ytterst är transportledaren som ansvarar för säkerheten under transporten. Regeringen delar därför Kriminalvårdens uppfattning att transportpersonalen, även vid transporter som utförs åt andra myndigheter, bör ges en möjlighet att utföra en kroppsvisitation om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Transportpersonalen bör inför visitation samråda med den avsändande myndighetens personal så att integritetsintrånget för den enskilde blir så litet som möjligt. 2016/17:57 Regeringen föreslår således att Kriminalvården får möjlighet att utföra kroppsvisitation i samband med transporter av frihetsberövade personer som är placerade hos andra myndigheter. Användande av fängsel är en sådan begränsning i medborgarnas skydd mot påtvingat kroppsligt ingrepp som förutsätter stöd i lag. Den allmänna tvångsbefogenhet som följer av det lagstöd som föreslås för Kriminalvårdens transporter åt andra myndigheter ger i princip inte personalen någon rätt att använda fängsel. Utredningen föreslår mot denna bakgrund en sådan reglering. Fängsel bör i princip endast användas av polisen (prop. 1996/97:147 s. 32). Som utredningen anför framstår det dock som orimligt att kriminalvårdspersonalen i en våldsam situation inte skulle ha rätt att använda fängsel utan skulle behöva betvinga den transporterade med våld tills polispersonal anländer. Regeringen kan också konstatera att det finns en möjlighet för Kriminalvården att använda fängsel vid transporter inom ramen för den egna verksamheten. Enligt nuvarande reglering finns det således en skillnad beträffande personalens våldsbefogenheter beroende på om transporten utförs i den egna verksamheten eller om den utförs åt en annan myndighet. Denna skillnad i våldsbefogenheten är inte motiverad. Mot den bakgrunden ansluter sig regeringen till utredningens förslag att Kriminalvården ska ges möjlighet att använda fängsel vid transporter åt andra myndigheter. I enlighet med grundläggande principer om behov och proportionalitet ska åtgärden endast få användas i den utsträckning mindre ingripande åtgärder inte anses tillräckliga. Utredningen anser att någon ytterligare reglering av kriminalvårdspersonalens möjlighet att använda tvång vid transporter inte bör införas. Genom regeringens förslag, att i lag reglera Kriminalvårdens rätt att utföra transporter av frihetsberövade personer åt andra myndigheter, får Kriminalvården ett indirekt lagstöd för att vidmakthålla ett frihetsberövande under och i samband med transporten. Därmed följer också en befogenhet att använda våld eller annat tvång enligt bestämmelsen om laga befogenhet i 24 kap. 2 § . Vissa sådana befogenheter följer också av de bestämmelser som föreslås i det föregående om kroppsvisitation och fängsel. Regeringen bedömer att det saknas skäl att föreslå några förändringar i den gällande regleringen av Kriminalvårdens våldsbefogenhet vid egna transporter (avsnitt 7.1). Någon ytterligare reglering av Kriminalvårdens möjlighet att använda våld och annat tvång vid transporter åt andra myndigheter behöver enligt regeringens mening inte heller införas. 7.3Kriminalvården ges möjlighet att begära hjälp av Regeringens förslag: Kriminalvården ska ha rätt att begära hjälp av , om det på grund av risk för fritagning eller av någon annan särskild anledning behövs för att en transport ska kunna genomföras på ett betryggande sätt. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår inte någon rätt till hjälp vid transporter som Kriminalvården utför åt andra myndigheter. Remissinstanserna: Kriminalvården anser att det bör finnas en möjlighet för myndigheten att begära handräckning hos även när det gäller transportuppdrag som en annan myndighet begärt direkt hos . Övriga remissinstanser lämnar utredningens förslag utan invändningar. Skälen för regeringens förslag: Att vidmakthålla frihetsberövanden och i samband med den uppgiften upprätthålla ordning och säkerhet är en av Kriminalvårdens huvuduppgifter. Det saknas därför i normalfallet behov av polisens kompetens för att hindra att en transporterad person avviker eller skadar sig själv eller andra. Utredningen föreslår att Kriminalvården ska ha rätt att begära hjälp av , om det på grund av risk för fritagning eller av någon annan särskild anledning behövs för att en transport ska kunna genomföras på ett betryggande sätt. Det saknas en reglering i lag som gör det möjligt för Kriminalvården att begära polishandräckning för transporter. En sådan bestämmelse finns däremot på förordningsnivå. Enligt häktes- och fängelseförordningen får Kriminalvården begära hjälp av , om det behövs för att en transport ska kunna genomföras på ett betryggande sätt. Transporten ska planeras i samråd med (20 § häktesförordningen och 30 § fängelseförordningen). Det är också relativt vanligt att Kriminalvården utför särskilt farliga transporter med poliseskort. Förfarandet innebär att den person som transporteras är placerad i ett av Kriminalvårdens fordon och att detta åtföljs av polis. Sådan eskort anses inte kräva något särskilt lagstöd. JO har dock i ett par beslut behandlat den situationen att Kriminalvården helt har överlämnat uppdrag att transportera personer som Kriminalvården ansvarar för till . För att Kriminalvården skulle haft möjlighet att helt överlämna uppdrag avseende genomförande av transport av nu aktuellt slag till torde det, enligt JO, ha krävts en särskild reglering i lag som möjliggjorde polishandräckning i dessa situationer. Vidare skulle det, vilket framgick av Kriminalvårdens dåvarande föreskrifter, vid varje transport ha medföljt en ansvarig transportledare från Kriminalvården. JO uttryckte dock förståelse för Kriminalvårdens uppfattning att vissa transporter, på grund av de säkerhetsarrangemang som krävs, lämpligen bör ombesörjas av och inte av Kriminalvården (JO dnr 2345-2005). Regeringen delar utredningens uppfattning att de bestämmelser som finns i förordningar bör lyftas upp i lag för att möjliggöra att ett transportuppdrag helt ska kunna överlämnas till . 2016/17:57 undantagsfall när transporten helt överlämnas till övertar ansvaret för transporten, vilket innebär t.ex. ansvar för att de tidsfrister och andra skyndsamhetskrav som kan gälla för frihetsberövanden hålls. I de flesta fallen när hjälpen består i att eskorterar Kriminalvårdens fordon behåller Kriminalvården ansvaret för transporten. Utredningens förslag innefattar inte någon rätt till hjälp vid transporter som Kriminalvården utför åt andra myndigheter. Som Kriminalvården framhåller saknas det anledning att i detta avseende göra skillnad på de transporter Kriminalvården utför inom den egna verksamheten och de transporter Kriminalvården utför åt andra myndigheter som ska vända sig direkt till Kriminalvården med en handräckningsbegäran. Även i handräckningsfallen bör det därför införas en möjlighet för Kriminalvården att begära hjälp av enligt de förutsättningar som gäller för de egna transporterna. När det gäller de transportuppdrag som överlämnar till Kriminalvården ska göra en bedömning av om det är lämpligt att en transport överlämnas. En utgångspunkt vid en sådan bedömning bör vara behovet av polismans särskilda kompetens vid transporten. Ett överlämnade bör inte ske om transporten på grund av risken för fritagning eller av annan särskild anledning kräver att utför transporten för att den ska kunna genomföras på ett betryggande sätt. Detta innebär att det sällan torde uppstå ett behov av hjälp vid en sådan överlämnad transport. Det bör dock även i dessa situationer finnas en möjlighet för Kriminalvården att begära hjälp av , t.ex. kan efterföljande omständigheter ha förändrat riskläget på så sätt att det uppstått ett behov av hjälp. Det bör därför införas en möjlighet för Kriminalvården att också vid sådana överlämnade transporter begära hjälp av enligt samma förutsättningar som gäller för de egna transporterna. Regeringen föreslår att det införs en rätt för Kriminalvården att vid transporter inom den egna verksamheten och vid sådana transporter som överlämnats av polisen samt i handräckningsfallen begära hjälp av , om det behövs för att upprätthålla säkerheten under transporten. Bestämmelserna bör placeras i fängelselagen, häkteslagen och polislagen samt i anslutning till de bestämmelser som reglerar transporter som Kriminalvården utför åt andra myndigheter. 8 Vissa frågor om förvar Regeringens förslag: I vissa lagar om tvångsvård införs bestämmelser om att missbrukaren respektive den unge får tas i förvar om det är nödvändigt för att en transport ska kunna genomföras. Reglerna ska inte gälla för den som är . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan invändning. Hovrätten för och Kammarrätten i betonar att beslut om förvar måste präglas av stor restriktivitet och bara komma i fråga då mycket särskilda omständigheter föreligger och då endast under ytterst begränsad tid. anser att det bör klargöras hur unga bör hanteras i detta sammanhang. Skälen för regeringens förslag: Med förvar avses i detta sammanhang insättning i arrest eller annan inlåsning. Det vanliga är att förvar sker i polisarrest eller häkte. Behov av förvarsplacering i samband med handräckning kan uppstå i avvaktan på transport sedan ett frihetsberövande verkställts. Det kan också uppkomma ett sådant behov när det måste göras uppehåll för övernattningar, måltider eller andra avbrott i en redan påbörjad transport. När det uppstår behov av tillfälliga placeringar vid transporter enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård eller lagen om rättspsykiatrisk vård, löses detta vanligen genom att platser ställs till förfogande på olika vårdinrättningar. Därutöver finns i vissa situationer möjlighet för polisen att tillfälligt omhänderta och därmed även ta i förvar personer som kan antas lida av en allvarlig psykisk störning (se 47 § första stycket lagen om psykiatrisk tvångsvård och 11 § polislagen). Som utredningen konstaterar är det oklart vilka möjligheter det finns att i samband med handräckning ta en transporterad person i förvar enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall, lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård. Utredningen föreslår därför att det i dessa lagar införs bestämmelser om att personen som är föremål för åtgärden får tas i förvar under vissa förutsättningar. Regeringen delar utredningens uppfattning att det inte får råda någon oklarhet om avsikten med bestämmelser som inskränker rätten till frihet. Det är därför angeläget att möjligheterna till förvar enligt dessa lagar klargörs. Som framhållits måste transporter och handräckningsåtgärder som avser frihetsberövade personer genomföras med beaktande av ändamålet med frihetsberövandet i det enskilda fallet. Frihetsberövanden som sker med stöd av de olika lagarna om tvångsvård syftar primärt just till att bereda vård. Det innebär att den frihetsberövade i största möjliga utsträckning bör vara placerad hos vårdgivaren och att den tid som han eller hon tillbringar under transport eller i annan placering bör vara så kort som möjligt. Undantagsvis kan det emellertid uppkomma situationer då det framstår som nödvändigt att ta missbrukaren eller den unge i förvar för att en transport ska kunna genomföras. Det bör därför, som utredningen föreslår, finnas en sådan möjlighet till förvar. Förvar för unga ska endast användas som en sista utväg och för kortast möjliga tid. Den som är bör aldrig kunna tas i förvar. Förbud mot förvarstagande av personer finns i polislagen och lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. I förarbetena till nämnda bestämmelser framhöll regeringen att den som är aldrig bör kunna tas i förvar och att det bör komma till direkt uttryck i lagtexten (prop. 1996/97:175 s. 48 f). Samma hänsyn gör sig gällande beträffande unga som är föremål för tvångsvård. I lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga bör det därför uttryckligen 2016/17:57 anges att personer inte får tas i förvar. Personer får i stället bli föremål för särskilda transportarrangemang så att behov av förvarstagning inte uppstår. Som Hovrätten för och Kammarrätten i framhåller bör möjligheten att ta någon i förvar användas med restriktivitet. Regeringen delar den uppfattningen. För att personen ska kunna tas i förvar bör det därför krävas att detta bedöms nödvändigt för att transporten ska kunna genomföras. Det innebär att ett förvarstagande bör föregås av en behovs- och proportionalitetsbedömning i det enskilda fallet. I bedömningen bör särskilt beaktas den enskildes psykiska och fysiska status liksom hur länge vistelsen i förvaret förväntas vara. Det bör också ske under former som är anpassade till personens behov. Sekretessbrytande bestämmelser införs i lagar om tvångsvård och i utlänningslagen Regeringens förslag: Den myndighet som begär hjälp enligt vissa lagar om tvångsvård och utlänningslagen ska utan hinder av sekretess lämna den verkställande myndigheten de uppgifter om den enskilde som behövs för planeringen och genomförandet av åtgärden. ska lämna Kriminalvården sådana uppgifter i samband med att ett transportuppdrag överlämnas. Regeringens bedömning: Utredningens förslag om ändring i sekretesskyddet för uppgifter om enskilda personliga förhållanden i Kriminalvårdens verksamhet bör inte genomföras. Utredningens förslag om uppgiftsskyldighet överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock inte att någon sekretessbrytande bestämmelse förs in i utlänningslagen. föreslår vidare att bestämmelsen i OSL om sekretess hos för uppgift om enskilds personliga förhållande kompletteras för att avse även Kriminalvården. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar utredningens eller lämnar dem utan invändningar. ifrågasätter om integritetsintrånget för den enskilde är proportionerligt och förespråkar att det under alla förhållanden bör anges att känsliga personuppgifter endast får lämnas om det är absolut nödvändigt. Inspektionen saknar en analys i betänkandet avseende hur uppgifterna ska hanteras, vilken tillgång det ska finnas till dem, vilka som bör få ta del av dem och hur de ska skyddas hos den verkställande myndigheten. vill att det ska klargöras hur olika parter ska kunna samverka genom att lämna information till varandra elektroniskt. JO, Kammarrätten i och Datainspektionen påpekar att sekretesskyddet för samma uppgifter om enskildas personliga förhållanden är svagare hos och Kriminalvården än det är inom hälso- och sjukvården och anser att uppgifterna bör ges samma sekretesskydd hos den verkställande myndigheten som hos den Prop. 2016/17:57 beställande myndigheten. Datainspektionen och Kommuner och Landsting anser att det bör vara den myndighet som uppgifterna finns hos som ska bedöma om uppgiften är relevant. Skälen för regeringens förslag Det finns ett behov av information hos de verkställande myndigheterna Utgångspunkten är att handräckning bara ska begäras undantagsvis och när det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att våld eller tvång behöver tillgripas, eller det annars finns synnerliga skäl. Det innebär att de personer som ska komma ifråga för handräckning som regel inte kan förväntas medverka frivilligt. För att den verkställande myndigheten ska kunna göra en riskbedömning samt kunna planera och genomföra handräckningsåtgärden på ett ändamålsenligt sätt är det avgörande att myndigheten har tillräcklig information om den person som åtgärden avser. Informationen är viktig för att minimera risken för att personer kommer till skada, men också för att personer i ett utsatt läge ska kunna bemötas på ett värdigt och adekvat sätt. Genom informationen kan den verkställande myndigheten också avpassa säkerhetsnivån så att den inte blir onödigt hög. Det har betydelse inte bara för ett effektivt utnyttjande av den transporterande myndighetens resurser utan även för den person som handräckningsåtgärden avser. Som utredningen anför är informationen också en förutsättning för att ska kunna göra en lämplighetsbedömning av om verkställigheten i det enskilda fallet bör överlämnas till Kriminalvården eller om det finns förutsättningar för Kriminalvården att begära hjälp av . Möjligheterna till informationsutbyte behöver utökas Flertalet handräckningar sker med stöd av de olika lagarna om tvångsvård respektive utlänningslagen. Inom såväl hälso- och sjukvården som skyddas uppgifter rörande den enskildes hälsotillstånd och andra personliga förhållanden i huvudregel genom ett s.k. omvänt skaderekvisit. Detsamma gäller i verksamhet för kontroll över utlänningar. Det innebär att sekretess gäller för sådana uppgifter om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men (25 kap. 1 §, 26 kap. 1 § och 37 kap. 1 § OSL). Det finns därför i allmänhet ett hinder mot att lämna ut information till och Kriminalvården i samband med handräckning om det inte finns någon sekretessbrytande bestämmelse i lag eller förordning. Ett exempel är bestämmelsen om s.k. nödvändigt utlämnande (10 kap. 2 § OSL). Bestämmelsen innebär att en myndighet får lämna ut en sekretessbelagd uppgift om det behövs för att myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. Det handlar t.ex. om att en vårdinrättning trots sekretess får anmäla brott eller lämna information för att hindra någon från att begå självmord. avsett informationsutbyte för riskbedömning och planering inför en transport träffas emellertid inte av bestämmelsen. 2016/17:57 En myndighet får också med stöd av generalklausulen lämna ut en uppgift till en annan myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas ut är större än det intresse som uppgiften ska skydda (10 kap. 27 §). Uppgifter som rör enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden och som är föremål för sekretess inom hälso- och sjukvården eller kan emellertid aldrig lämnas ut med stöd av denna bestämmelse. De sekretessbestämmelser som hindrar och Kriminalvården från att ta del av relevant information rör till stor del hälso- och sjukvården samt . Finns ett behov av sekretessbelagd information från myndigheter inom andra verksamhetsområden kan det i de allra flesta fall tillgodoses med stöd av generalklausulen. En förutsättning för att de verkställande myndigheternas behov av information från hälso- och sjukvård och socialtjänst ska kunna tillgodoses är dock att det i lag eller förordning förs in sekretessbrytande bestämmelser. Behovet av information är av såväl praktisk som säkerhetsmässig betydelse. Informationen behövs också för att de som utför en transport ska kunna bemöta personer på ett adekvat sätt. Den beställande myndigheten åläggs en uppgiftsskyldighet Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning (10 kap. 28 § OSL). Någon sådan uppgiftsskyldighet finns inte för handräckningssituationer. För att de verkställande myndigheterna inte regelmässigt ska behöva efterfråga information inför varje handräckningsåtgärd bör den beställande myndigheten åläggas en uppgiftsskyldighet. Uppgiftsskyldigheten bör utformas så att den beställande myndigheten utan uppmaning ska lämna uppgifterna. Utgångspunkten bör vara att uppgiftsskyldigheten omfattar de uppgifter som utgör själva grunden för begäran. Regeringen instämmer i Datainspektionens och Kommuner och Landstings uppfattning att det i första hand bör vara den myndighet som uppgifterna finns hos som ska bedöma om uppgiften är relevant. Informationen bör främst röra den aktuella situationen, men behovet av att lämna uppgifter om den enskildes historik får bedömas i det enskilda fallet. Utgångspunkten bör vidare vara att det bara är uppgifter rörande den person som är aktuell för handräckning som omfattas. Ett undantag är emellertid motiverat när det gäller handräckning som sker med stöd av lagen om vård av unga, där det är lämpligt att upplysningsskyldigheten även i förekommande fall omfattar personer som är närstående till den unge. Regeringen delar Datainspektionens uppfattning att det är angeläget att känsliga personuppgifter endast får lämnas om det är absolut nödvändigt. Av den anledningen bör den efterfrågade informationen vara begränsad till sådana uppgifter som behövs för planeringen och genomförandet av åtgärden. Övrig information om den enskildes hälsotillstånd och personliga förhållanden bör falla utanför de sekretessbrytande bestämmelserna. Det bör alltså vara bara uppgifter av direkt betydelse för den verkställande myndighetens transport som ska lämnas. begränsning är enligt regeringens uppfattning nödvändig för att minimera integritetsintrånget för den enskilde. Datainspektionen utgår i sitt remissvar från att informationen ska föras över elektroniskt eller i vart fall föras in i register som omfattas av personuppgiftslagen (1998:204) och av vissa registerförfattningar, exempelvis patientdatalagen eller lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården. Enligt regeringens uppfattning kan emellertid formen för informationsöverföringen komma att variera. Det kan ofta vara fråga om muntlig information som lämnas direkt till transportledaren i samband med planeringen av transporten. För att informationen ska få en lämplig utformning och omfattning bör särskilda rutiner utformas för ändamålet. Detta ska självfallet göras med beaktande av tillämpliga registerförfattningar eller med stöd av personuppgiftslagens reglering. Hur dessa rutiner närmare bör se ut är emellertid en fråga för myndigheterna själva. I detta sammanhang måste beaktas att det är fråga om myndigheter som har såväl vana som kompetens att behandla känsliga uppgifter. Sekretesskydd för uppgifterna hos den verkställande myndigheten En grundläggande princip i OSL är att sekretess som huvudregel inte följer med en uppgift när den lämnas till en annan myndighet. Det beror bl.a. på att behovet av och styrkan i en sekretessbestämmelse inte kan bestämmas enbart med hänsyn till sekretessintresset. Detta måste i varje sammanhang vägas mot intresset av insyn i myndigheternas verksamhet. Offentlighetsintresset kan således kräva att de uppgifter som behandlas som hemliga hos en myndighet är offentliga hos en annan myndighet som har inhämtat dem hos den första (prop. 1979/80:2 s. 76). Det finns därför inte någon allmän bestämmelse om överföring av sekretess mellan myndigheter.