prop · H40368 · 2016-12-14 00:00:00 — Om materialet är mycket omfattande kan den misstänkte och försvararen i stället ges upp- lysning om hur och när de kan få tillfälle att ta del av materialet i t.ex. (JO 1996/97 s. 72). Vid slutdelgivningen blir den misstänktes rätt till insyn i förundersök- ningsmaterialet ovillkorlig enligt . Ett röjande av upp- gifter i förundersökningen kan nämligen i detta skede inte vara till men Detta gäller oavsett om materialet tagits in i ett pre- liminärt förundersökningsprotokoll eller finns i sidomaterialet (JO 1964 s. 212). Hela utredningsmaterialet omfattas således av insynsrätten vid En sådan insynsrätt i allt förundersökningsmaterial är grundläggande för flertalet övriga processuella rättigheter och för en rättssäker handläggning i stort. Den är också avgörande för den miss- tänktes möjligheter att enligt 23 kap. 18 § andra stycket RB avgöra om ytterligare utredningsåtgärder behövs eller om andra vittnen än de som redan hörts behöver höras (JO 2007/08 s. 87). Rätten att begära kom- pletterande utredning är inte knuten till slutdelgivningen, men får sin praktiska betydelse först . kompletteras med förhör eller någon annan utredningsåtgärd, bör den misstänkte och försvararen få del också av den kompletterande utred- ningen innan åklagaren fattar beslut i åtalsfrågan (JO 1956 s. 94 och 1967 s. 83). Om den misstänktes begäran om komplettering avslås, ska enligt 23 kap. 18 § andra stycket RB motiveras. försvararen har enligt 23 kap. 19 § RB vid avslag möjlighet att vända sig till tingsrätten med anmälan om att en begäran om komplet- tering av utredningen har avslagits. Domstolen ska pröva en sådan an- mälan och får, om det finns skäl, hålla förhör eller vidta någon annan åtgärd som den anser vara påkallad. Innan åklagaren beslutar i åtalsfrågan kan han eller hon enligt 23 kap. 18 § tredje stycket RB hålla ett sammanträde med den misstänkte eller En förutsättning för att ett sådant sammanträde ska få hållas är att sammanträdet kan antas vara till fördel för åtalsbeslutet eller sakens fortsatta handläggning i övrigt. Det är normalt fallet bara när förunder- sökningen är omfattande eller gäller brott av svårbedömd beskaffenhet (m.fl., [, Zeteo], kom- mentaren till 23 kap. 18 §). I ett sådant fall kan ett sammanträde under- lätta för den misstänkte att göra sin rätt till insyn gällande. Så snart åtal har beslutats har den misstänkte eller försvararen enligt 23 kap. 21 § fjärde stycket RB rätt att på begäran få en papperskopia av förundersökningsprotokollet (se närmare under rubriken kopior av förundersökningsmaterial). Detsamma gäller i fråga om anteckningar från förundersökningen i ett mindre mål där protokoll inte förts. offentlig försvarare är förordnad behövs ingen särskild begäran. 45 kap. 7 § RB framgår att åklagaren ska ge in ett exemplar av förunder- sökningsprotokollet till domstolen då åtal väcks. Om annat inte överens- kommits, bör åklagaren till försvararen överlämna ett likadant exemplar av förundersökningsprotokollet som det som ges in till domstolen (m.fl., [, Zeteo], kom- mentaren till 23 kap. 21 §). Det är alltså först i och med ett positivt åtals- beslut som den misstänktes insynsrätt också innebär en rätt till kopior av en viss avgränsad del av förundersökningsmaterialet. Det finns inga ut- tryckliga bestämmelser i när det gäller omfattningen av en misstänkts rätt att sedan åtal väckts ta del av förundersökningsmaterial som förvaras hos brottsutredande myndigheter och som inte finns i för- undersökningsprotokollet eller annars getts in som processmaterial till Det är med andra ord inte reglerat i vilken utsträckning en Prop. 2016/17:68 misstänkt har rätt att läsa handlingar och lyssna på inspelningar m.m. i Om det vidtas ytterligare utredningsåtgärder sedan åtal väckts följer det av 23 kap. 23 § RB att den misstänkte får en fortlöpande rätt till insyn enligt 23 kap. 18 § i den kompletterande utredningen oavsett om denna senare ges in till en domstol eller inte. När det gäller misstänktas rätt att ta del av material som ligger till grund för ett beslut om frihetsberövande, finns det en särskild bestäm- melse i 24 kap. 9 a § RB som innebär att den som anhålls eller häktas har rätt att ta del av alla omständigheter som ligger till grund för beslutet om anhållande eller häktning. Rätten att ta del av de omständigheter som ligger till grund för ett beslut om anhållande eller häktning är alltså ovill- korlig, dvs. insynen kan inte begränsas med hänsyn till utredningen. Bestämmelsen ger den misstänkte rätt att ta del endast av sådant utred- ningsmaterial som är nödvändigt för att en effektiv prövning av beslutet ska kunna komma till stånd. Om utredningsmaterialet, eller delar av detta material, inte har haft någon sådan betydelse styrs den misstänktes in- synsrätt i stället av 23 kap. 18 § RB. Att utredningsmaterialet ska göras tillgängligt för den misstänkte innebär inte att han eller hon har rätt till en egen kopia av detta material (prop. 2013/14:157 s. 28). Kollisionen mellan den misstänktes rätt till insyn och sekretess Att en misstänkt har en rätt till insyn i utredningsmaterialet enligt rätte- gångsbalken hindrar inte att det undantagsvis kan finnas hinder mot att lämna ut sådant material till honom eller henne. I 10 kap. 3 § OSL – den s.k. kollisionsbestämmelsen – regleras hur konflikten ska lösas mellan den rätt till insyn i ett mål och ärende som kan följa av regleringen om partsinsyn och sekretess som följer av offentlighets- och sekretesslagen. Enligt bestämmelsens första stycke hindrar sekretess inte att en enskild som är part i ett mål eller ärende hos en domstol eller någon annan myn- dighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i hand- läggningen, tar del av en handling eller annat material i målet eller ären- det. Materialet får dock inte lämnas ut till parten om det av hänsyn till något allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretess- belagd uppgift inte röjs. I sådana fall ska parten på annat sätt upplysas om vad materialet innehåller i den utsträckning det behövs för att han eller hon ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. Enligt 10 kap. 3 § andra stycket OSL hindrar dock sekretess aldrig att en part i ett mål eller ärende tar del av en dom eller ett beslut i målet eller ärendet. Sekretess kan inte heller innebära någon begränsning i en parts rätt enligt rätte- gångsbalken att få del av alla omständigheter som läggs till grund för ett avgörande i ett mål eller ärende. Av bestämmelsens ordalydelse följer alltså att den som är part i ett mål eller ärende hos en domstol eller någon annan myndighet under vissa förutsättningar har en mer långtgående rätt än andra att ta del av hemliga handlingar och uppgifter. Kollisionsbestämmelsen innehåller emellertid inte några materiella insynsregler, dvs. den bestämmelsen utgör i sig inte någon grund för rätt till insyn (RÅ 2001 ref. 27 och prop. 2016/17:68 s. 68). Rätten till insyn under en förundersökning eller vid handläggning av brottmål i domstol måste i stället härledas från och de principer som den vilar på. Det är alltså klart att kollisionsbestämmelsen i sig inte ger någon rätt till insyn. När det gäller frågan om bestämmelsen är tillämplig i förun- dersökningar har det emellertid funnits olika uppfattningar beroende på om man anser att en förundersökning är ett ärende i vilket en misstänkt är part eller inte. är dock den förhärskande uppfattningen att förun- dersökningsförfarandet är ett ärende där den misstänkte är part och har en insynsrätt enligt (RÅ 1995 ref. 28, RÅ 2001 ref. 27, JK:s beslut , dnr 3704-04-21 och Riksåklagarens yttrande till i JK i ärendet och JO:s beslut , dnr 6673-2014). Däremot råder det i flera avseenden delade meningar om kollisionsbestämmelsens rätta innebörd och tillämplighet i det straffprocessuella förfarandet. Det har därför i olika sammanhang framförts att det finns behov av klar- göranden om vad som är gällande rätt (bl.a. SOU 2003:99 s. 200 och JO 2007/08 s. 87). För en närmare beskrivning av de diskussioner som har förts i detta avseende hänvisas till slutbetänkande (SOU 2010:14 s. 73 f.). När en misstänkt i sin egenskap av part har rätt att ta del av sekretess- belagda uppgifter, har det i praxis inte ansetts möjligt att enligt 10 kap. 4 § OSL uppställa förbehåll när sådana uppgifter lämnas ut. Högsta dom- stolen har konstaterat att eftersom saknar bestämmelser som tillåter inskränkningar i en parts rätt att förfoga över material i ett mål eller ärende, kan ett utlämnande av sådant material inte ske med förbehåll av det slag som är möjligt enligt offentlighets- och sekretess- lagens bestämmelser (jfr NJA 2002 s. 433 och NJA 2008 s. 883). Detta ställningstagande innebär dock inte att en part alltid har rätt att få ett eget exemplar av det processmaterial som omfattas av insynsrätten. Rätt till kopior av förundersökningsmaterial I detta avsnitt behandlas frågan om när den misstänkte under en förun- dersökning eller vid handläggningen av ett brottmål i domstol har rätt att få en egen kopia av utredningsmaterialet. Dessutom behandlas möjlig- heten att hantera risken för att den misstänkte, till skada för något viktigt sekretessintresse, sprider kopior med känsligt material utöver vad som eventuellt kan behövas för att föra partens talan i målet. När åtal har beslutats har den misstänkte eller försvararen enligt 23 kap. 21 § fjärde stycket RB rätt att på begäran få en papperskopia av förundersökningsprotokollet (NJA 2015 s. 693). Om en offentlig för- svarare är förordnad ska denne få förundersökningsprotokollet utan sär- skild begäran. Det är alltså först i och med ett positivt åtalsbeslut som den misstänkte får en rätt enligt till egna kopior av förundersökningsmaterial (jfr även NJA 2008 s. 650). Frågan om den misstänkte har en motsvarande rätt till egna kopior av sidomaterialet är omtvistad. JO har ansett att en sådan rätt torde följa av 23 kap. 21 § fjärde stycket RB (JO 2007/08 s. 87). Bestämmelsens orda- lydelse ger dock inte något direkt stöd för en sådan tolkning. har dessutom när det gäller formen för partsinsynen och hur den ska förverkligas i det enskilda fallet ansett att det finns ett visst ut- Prop. 2016/17:68 rymme för allmänna lämplighetsöverväganden (NJA 2008 s. 883). I samband med att åtal väcks ska åklagaren enligt 45 kap. 7 § RB till rätten ge in inte bara en kopia av förundersökningsprotokollet utan dess- utom de skriftliga handlingar och föremål som åklagaren vill åberopa som bevis. Sådan skriftlig bevisning finns dock i flertalet fall med som kopior eller utskrifter i förundersökningsprotokollet. Den tilltalade ska därefter enligt 45 kap. 9 § RB tillsammans med stämning delges stäm- ningsansökan och de handlingar som hör till den. Någon motsvarande uttrycklig bestämmelse om att handlingarna ska delges finns inte när det gäller handlingar som åklagaren åberopar som bevisning men ger in till domstolen först efter det att en stämning utfärdats. Har den nya bevis- ningen tillkommit efter komplettering av förundersökningen och tagits in i ett tilläggsprotokoll torde det av 23 kap. 21 § fjärde stycket RB jämfört med 23 kap. 23 § RB att den tilltalade och för- svararen får del av materialet genom åklagarens försorg. Om så inte är fallet brukar rätten se till att den tilltalade eller försvararen möj- ligt får en kopia av den tillkommande skriftliga bevisningen (JO 1993/94 s. 79). Prövning av begränsningar i den misstänktes insyn i förundersökningsmaterial Om en misstänkt under en pågående förundersökning med hänvisning till sin rätt till partsinsyn begär att få ta del av utredningsmaterial är det för- undersökningsledaren som prövar om uppgifter kan lämnas till den misstänkte utan men för utredningen. Ett beslut från förundersöknings- ledaren om att begränsa den misstänktes rätt till insyn kan inte över- klagas enligt något särskilt förfarande i . Däremot är det troligen möjligt för den misstänkte att begära s.k. överprövning hos högre åklagare enligt 7 kap. 5 § RB. Om beslutet har fattats vid en polis- myndighet eller någon annan brottsutredande myndighet kan beslutet prövas av en åklagare vid en åklagarkammare (jfr 23 kap. 3 § RB). Om den misstänkte i stället med hänvisning till sin rätt enligt tryck- frihetsförordningen begär att få tillgång till en allmän handling, är det enligt 2 kap. 14 § TF den myndighet som förvarar handlingen som ska pröva om handlingen kan lämnas ut. Enligt 6 kap. 3 § OSL är det då i första hand den befattningshavare som ansvarar för vården av handlingen som ska göra prövningen. Har en brottsutredande myndighet beslutat att inte lämna ut handlingen till den misstänkte kan beslutet överklagas till kammarrätt enligt 6 kap. 7 och 8 §§ OSL. Om det i stället är en tingsrätt som har beslutat att inte lämna ut en handling i ett brottmål eller i ett ärende under förundersökningsstadiet ska beslutet överklagas hos hovrätten. Då gäller enligt 6 kap. 10 § OSL bestämmelserna i om överklagande av beslut. Det krävs dock inte prövningstillstånd för att hovrätten ska pröva tingsrättens beslut. 4.3.2Rätten att ta del av utredningsmaterial i nedlagda eller andra avslutade förundersökningar En förundersökning kan avslutas genom att den läggs ned enligt be- stämmelserna i 23 kap. 4 eller 4 a § RB eller genom att beslut tas i åtals- frågan enligt 23 kap. 20 § RB. Ett beslut att lägga ned en förundersök- ning är ett formligt beslut på samma sätt som ett beslut att inleda en för- undersökning. Det framgår av 14 § FUK som anger att om en förunder- sökning läggs ned ska den som hörts som skäligen misstänkt för brottet underrättas om beslutet. Om delgivning av misstanke ännu inte skett behöver en eventuell misstänkt alltså inte underrättas om ett beslut att lägga ned förundersökningen. Det är inte författningsreglerat det ska fattas ett beslut om att inte väcka åtal i stället för ett beslut om nedläggning av förundersökningen. I praxis anses emellertid den relevanta tidpunkten infalla vid genomförd slutdelgivning med den misstänkte. Efter den åtgärden bör således ett negativt åtalsbeslut tas i stället för ett beslut om att lägga ned förundersökningen (jfr Riks- åklagarens riktlinjer, RåR 2008:2, s. 9). Förundersökningar som ännu inte slutdelgetts kan alltså läggas ned såväl före som efter det att någon underrättats om skälig misstanke enligt 23 kap. 18 § RB. JO har emeller- tid påpekat att beslutets rubricering – nedläggning av förundersökning eller negativt åtalsbeslut – inte har någon avgörande betydelse vid en bedömning av om beslutet ska anses ha innefattat ett ställningstagande i åtalsfrågan eller inte (JO 2000/01 s. 62). Den misstänktes insynsrätt enligt 23 kap. 18 § RB anses upphöra i samband med ett beslut om att lägga ned förundersökningen. Detta är en följd av att direkta eller indirekta bestämmelser om partsrättigheter är inriktade på förfaranden som i någon mening är att anse som pågående vid brottsutredande myndigheter eller vid någon allmän domstol. Detsamma gäller om åklagaren efter slutdelgivning prövar åtalsfrågan och då beslutar att inte väcka åtal. Någon kvarstående insynsrätt genom direkt tillämpning av 23 kap. 18 § RB finns alltså inte. I dessa situationer har det inte heller uppkommit någon rätt enligt rätte- gångsbalken för den misstänkte eller en eventuell försvarare att få en kopia av ett preliminärt eller slutligt förundersökningsprotokoll (jfr prop. 1986/87:89 s. 145 och JO 2007/08 s. 87). Om förundersökningen av en eller annan anledning återupptas har den misstänkte däremot samma rätt till insyn som han eller hon haft under förundersökningens tidigare skede om han eller hon då underrättats om skälig misstanke om brott. Sker ytterligare utredning inom ramen för en återupptagen förundersökning har alltså den misstänkte redan vid tiden för återupptagandet en fortgående rätt till insyn. Detta får anses följa av en direkt tillämpning av 23 kap. 18 § RB (se även RättsPM 2008:4). Det finns alltså inte någon rätt till insyn i utredningsmaterialet i en nedlagd förundersökning vid en tillämpning av ut- tryckliga bestämmelser om partsinsyn. I praxis har emellertid en tidigare misstänkt under vissa förutsättningar ansetts ha en sådan rätt till insyn. har framhållit att en rätt till partsinsyn inte måste stödjas på någon uttrycklig författningsbestämmelse. En sådan rätt kan följa också av allmänna rättsgrundsatser. En tidigare misstänkt kan enligt denna praxis ha rätt till insyn i en nedlagd förundersökning om han Prop. 2016/17:68 eller hon har beaktansvärda motiv för sin begäran (bl.a. RÅ 1995 ref. 28 och RÅ 2001 ref. 27). När en dom i brottmål har fått laga kraft anses den förundersökning som föregått brottmålet och domen vara definitivt avslutad. I vart fall gäller detta i förhållande till en misstänkt som genom domen antingen har dömts eller frikänts från ansvar för det brott förundersökningen har avsett. En lagakraftvunnen dom utgör dock inget absolut hinder mot att en förundersökning återupptas mot en misstänkt som har fällts eller frikänts. Syftet med en sådan förundersökning är att undersöka förutsätt- ningarna för resning. Enligt 58 kap. 6 a § RB ska åklagaren under vissa förutsättningar återuppta en förundersökning när frågan om resning ak- sådana situationer ska reglerna om förundersökning i i möjligaste mån gälla (prop. 2011/12:156 s. 35 f.). torde innebära att den misstänkte i resningsärendet får insyn både i fråga om det ursprungliga förundersökningsmaterialet inklusive sidomaterialet och i fråga om de nya utredningsåtgärderna (jfr även JO 2007/08 s. 87). Har förundersökningen inte återupptagits, finns det ingen reglering kring den tidigare tilltalades rätt till insyn sedan domen har fått laga kraft. På samma sätt som vid nedlagda förundersökningar eller negativa åtalsbeslut upphör den tilltalades insynsrätt enligt 23 kap. 18 § RB i för- undersökningsmaterialet när brottmålsdomen får laga kraft. Det pågår i denna situation inte längre något förfarande vid den brottsutredande myndigheten som den dömde med stöd av kan göra anspråk på att få insyn i. JO har därför konstaterat att det mesta tyder på att en parts begäran om insyn sedan en dom fått laga kraft måste hand- läggas med stöd av tryckfrihetsförordningens regler om allmänna hand- lingars offentlighet (JO 2007/08 s. 87). 5.1Spela in förhör under en förundersökning 5.1.1En lagreglering om att spela in förhör under en förundersökning Regeringens förslag: Det ska införas grundläggande bestämmelser i lag om möjligheten att spela in förhör under en förundersökning med ljud eller med både ljud och bild. Regeringens bedömning: Förhör under en förundersökning i brottmål bör oftare än spelas in med ljud eller med både ljud och bild. Det bör dock inte vara obligatoriskt med sådana inspel- ningar, utan förhör bör endast spelas in i de fall då det är särskilt motiverat. förslag och bedömning överens- stämmer med regeringens. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna, däribland Riks- dagens ombudsmän (), , , Ekobrotts- myndigheten, och , tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag och be- dömning. påtalar dock att en upptagning med ljud och bild måste anses som betydligt mer ingripande i den enskildes per- sonliga förhållanden än om det är fråga om endast ljudupptagning. Det bör därför övervägas att begränsa en mer utförlig reglering till sådana fall där bildupptagning förekommer. Vidare är angelägen om att de möjligheter som finns att i ett tidigt skede kunna hålla förhör inte motverkas genom kravet på att förhör ska spelas in i större utsträckning. Hovrätten för och anser att förhör bör dokumenteras med i vart fall ljudupptagning i ännu större utsträckning än vad utredningen föreslår. När det gäller upptagning med ljud och bild anser dock samfundet att en sådan bör kräva samtycke från den misstänkte och påpekar att sådana upptagningar riskerar att förskjuta utredningen i rättegången från huvudförhandlingen till förun- dersökningen. Även vid univer- sitet, som är positiv till förslaget, pekar på att detta i förlängningen kan leda till att polisförhör får en betydligt mer framträdande roll under huvudförhandling i brottmål än vad som är fallet , men att detta i och för sig inte behöver vara negativt från bevisvärderingssynpunkt. påpekar att det aldrig kan bli aktuellt att lägga endast ett inspelat förhör från förundersökningen till grund för en dom och att det därför är tveksamt om fördelarna med förslaget överväger nackdelarna, särskilt eftersom utredningen inte föreslår någon sekretess- bestämmelse. Skälen för regeringens förslag och bedömning Bör förhör under en förundersökning oftare spelas in med ljud eller med både ljud och bild? Förhör med misstänkta, brottsoffer, vittnen och andra personer som kan lämna upplysningar om händelseförloppet vid ett misstänkt brott är av stor betydelse i förundersökningar. Det finns därför detaljerade regler om hur förhör ska hållas och dokumenteras. Att det finns sådana detaljerade regler skiljer förhör från många andra utredningsåtgärder. Det finns dock inte någon reglering om när ett förhör ska spelas in med ljud eller med både ljud och bild. I praktiken görs i varierande utsträckning sådana inspelningar. Det är klart vanligast med ljudinspelningar från förhör (se närmare avsnitt 4.2.3). Det finns därför anledning att i detta sammanhang överväga om och i vilken utsträckning det är ändamåls- enligt att ljud eller ljud och bild spelas in vid förhör samt om det bör införas en författningsreglering för dokumentation genom sådana inspel- ningar. Det finns flera fördelar med att dokumentera förhör genom en ljud- inspelning eller ljud- och bildinspelning. Ett inspelat förhör ger en möj- lighet att i efterhand kunna kontrollera exakt vad den hörde tidigare läm- nat för uppgifter. Detta kan aktualiseras t.ex. vid en huvudförhandling i brottmål. Till skillnad från en uppläsning av ett nedtecknat förhör fram- går bl.a. röstläge och uttryckssätt av en ljudupptagning. tagning tillkommer dessutom information om mimik och gester som i Prop. 2016/17:68 vissa fall kan ge ytterligare underlag för bedömningen av de uppgifter Den inspelade utsagan ger alltså ett bättre underlag för bedömningen av utsagan än en uppläsning ur förundersökningsproto- kollet. Upptagningen bör därför normalt sett ha ett högre bevisvärde än en uppläsning av förhörsutsagan. För den enskildes rättssäkerhet både under förundersökningen och i en efterföljande rättegång är det av be- tydelse att det som sägs och i övrigt förekommer under ett förhör doku- menteras så noggrant som möjligt. Det blir därigenom möjligt att kon- trollera både hur frågorna från förhörsledaren ställts och den exakta or- dalydelsen av svaren. En mer tillförlitlig dokumentation har betydelse också för den misstänktes möjlighet att utöva sin rätt till insyn (se när- mare avsnitt 6). De konsekvenser eller nackdelar som är förenade med en ökad mängd inspelningar av det som sägs och i övrigt förekommer vid förhör hänför sig framför allt till ökade kostnader för brottsutredande myndigheter, praktiska svårigheter och risk för obehörig spridning av inspelningarna. De brottsutredande myndigheter som verkställer förhör under förunder- sökning behöver göra en del investeringar för att bl.a. utrusta fler för- hörsrum med nödvändig teknisk utrustning. Eftersom inspelade förhör som huvudregel i sin helhet ska upptecknas skriftligen, torde det även uppkomma merkostnader avseende det arbetet (se närmare avsnitt 4.2.3, jfr även JO 1996/97 s. 75). Samma sak gäller i fråga om kostnaden för att bevara inspelade förhör. För den enskilde kan en upptagning av förhöret i vissa fall upplevas som besvärande och påträngande. Det finns därmed en viss risk för att en inspelning av förhöret kan påverka den hördes förmåga att tala fritt. Slutligen går det inte att bortse från risken för obe- hörig spridning av framför allt ljud- och bildupptagningar av förhör.