prop · H303106 · 2016-03-21 00:00:00 — Metoder för att göra utbetalningar Regeringens förslag: ges möjlighet att via ett kreditinstitut eller en clearingorganisation hämta uppgifter om till vilket konto utbetalningen av ersättningen ska göras. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I 9 § fjärde stycket lagen om insätt- ningsgaranti anges att utbetalning får göras på det sätt som garantimyndigheten anser är lämpligt. får i detta syfte öppna ett konto i insättarens namn i ett annat kreditinstitut. En trovärdig och säker utbetalningslösning är central för förtroendet för insättningsgarantin. Gällande rätt ger garantimyndigheten stor valfrihet att bestämma vilken metod som i det enskilda fallet är bäst. Det utbetalningsalternativ som garantimyndigheten använder är utbetal- ning via avi, vilket innefattar att trycka och med postgång distribuera utbetalningsavier till de ersättningsberättigade. Utbetalningsmetoden innebär kortfattat att varje ersättningsberättigad erhåller en utbetal- ningsavi . Insättaren kan välja att lösa in avin på valfritt bankkontor eller om beloppet understiger även på andra serviceställen. När utbetalningsperioden nu ska förkortas ställs högre krav på automatisering av utbetalnings- hanteringen. Tidsåtgången för att trycka avier och antal dagar för postgång gör att nuvarande utbetalningsmetod behöver ses över. En säker, snabb och effektiv utbetalningsmetod vid ett ersättningsfall är kontoöverföring till den ersättningsberättigades konto i ett annat institut. måste dock i sådana fall ha aktuella uppgifter om ett konto till vilket utbetalningen kan ske. Dessa konto- uppgifter måste kunna hämtas in på ett effektivt och säkert sätt. En tänkbar metod för utbetalning är att ersättningsberättigade insättare, såväl fysiska som juridiska personer, via ett kreditinstitut eller en clearingorganisation lämnar uppgifter om det konto till vilket de önskar utbetalningen. Uppgiften lämnas antingen genom att fysiska personer med hjälp av e-legitimation anmäler sitt konto via en särskild webb- portal, eller genom att juridiska eller fysiska personer vänder sig till ett kreditinstitut, t.ex. genom att besöka ett bankontor, och anmäler sitt utbetalningskonto. Metoden gör det även möjligt att använda viss befintlig teknisk infrastruktur för elektronisk identifiering hos kreditinstitut och clearing- organisationer. På så sätt möjliggörs för insättare att i samband med ett ersättningsfall identifiera sig och registrera ett konto dit ersättning kan utbetalas. Ett förtydligande i lagen om insättningsgaranti bör därför göras för att möjliggöra för garantimyndigheten att vid ett ersättningsfall använda den ovan angivna utbetalningsmetoden. 5.7.4Ingen utbetalning av ersättning för vilande konto med lågt saldo Regeringens förslag: Om det inte har förekommit några transaktioner på ett konto före ersättningsrättens inträde, ska garantimyndigheten inte betala ut ersättning om insättningens värde understiger den administrativa kostnaden för utbetalningen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om de administrativa kostnaderna för utbetalningen. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Promemorians förslag omfattar dock inte någon bestämmelse om att meddela föreskrifter. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Förvaltningsrätten i noterar att hänvisningen till ersättningsrättens inträde skiljer sig åt i 9 § och 9 b § i lagförslaget. Det är således oklart om sjudagarsfristen och 24-månaders- perioden ska räknas från samma tidpunkt. Förvaltningsrätten påpekar vidare att det av lagförslaget inte framgår vad den administrativa utbetalningskostnaden innefattar. vid anser att begreppet transaktioner bör förtydligas. föreslår att det införs ett maxbelopp för den administrativa kostnaden och att begreppet transaktioner förtydligas. , med instämmande av , erinrar, trots att föreslaget ligger i linje med direktivets krav, att den bestämmelse som föreslås kan medföra negativa konsekvenser för kunden. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 8.9 i insättningsgaranti- direktivet framgår att återbetalning inte ska ske när det inte har före- kommit några transaktioner som avser insättningen och insättningens värde är lägre än de administrativa kostnader som skulle uppstå för insättningsgarantisystemet genom en sådan återbetalning. Det lämnas till medlemsstaterna att fastställa den administrativa utbetalningskostnaden. Enligt svensk rätt finns det inte någon möjlighet för garantimyndig- heten att hålla inne en ersättning avseende ett konto som är vilande och där saldot understiger den administrativa utbetalningskostnaden. För att uppfylla direktivets krav bör det därför införas en sådan bestämmelse i lagen om insättningsgaranti. vid och efterfrågar ett förtydligande av begreppet ”transaktioner”. framför att det är oklart om avgifter som institutet tagit ut för kontotjänsten ingår i begreppet och huruvida eventuella kortavgifter för kort kopplade till kontot ska ingå i begreppet transaktion. Begreppet transaktioner definieras inte i insättningsgarantidirektivet. I direktivet anges ”transaktioner som avser insättningen”. En transaktion torde dock i detta sammanhang inte anses innefatta den ränta som omfattas av villkoren för kontot om insättaren i övrigt inte har använt kontot . En sådan tolkning innebär att 2015/16:106 undantaget bör omfatta de konton där några transaktioner inte har förekommit , utöver en ränteinsättning som har bokförts av institutet och som följer av kontots villkor, och saldot på kontot, inräknat ränta och eventuell upplupen ränta, understiger den administrativa utbetalningskostnaden. Enligt regeringens mening bör inte heller andra transaktioner som följer av villkoren för kontot räknas som en transaktion i direktivets bemärkelse. Förvaltningsrätten i påpekar att det inte framgår vad den administrativa kostnaden innefattar. Regeringen konstaterar att kostnaden för en utbetalning kan variera beroende på vilket utbetalningssätt som garantimyndigheten använder. Kostnaderna kan av naturliga skäl även variera t.ex. beroende på teknikutvecklingen. Det bör därför införas ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om hur den administrativa kostnaden ska fastställas samt nivån på densamma. Den administrativa kostnaden för en utbetalning bör således fastställas för varje utbetalnings- sätt som garantimyndigheten tillämpar. Förvaltningsrätten i påtalar att det är oklart om sjudagars- fristen och ska räknas från samma tidpunkt. Till skillnad från promemorians lagförslag i denna del har i 9 c § införts en hänvisning till 8 § angående tidpunkten för ersättningsrättens inträde. framhåller att bestämmelsen kan medföra negativa konsekvenser för enskilda kunder som har sparkonton med mycket låg behållning. Det är svårt att utgå från att det inte finns sparkonton med mycket låg behållning om 100–, som inte rörts . Om kontoinnehavarna inte skulle erhålla någon ersättning framstår det inte bara som mycket olyckligt utan även som diskriminerande. Den bestämmelse som det här är fråga om utgör dock bindande unionsrättslig reglering som ska genomföras i svensk rätt. Inom ramen för detta lagstiftningsärende finns därför inte utrymme att överväga ytterligare åtgärder med anledning av de frågor som tas upp av , och inte heller att föreslå bestämmelser som avviker från de som finns i insättningsgarantidirektivet. 5.7.5Utbetalning av värdmedlemsstaters insättningsgarantisystem Regeringens bedömning: Insättningsgarantidirektivets krav på att hemmedlemsstaternas insättningsgarantisystem ska tillhandahålla de medel som krävs för utbetalning till insättare i värdlandet och att medlemsstaterna ska bistå varandra med informationsgivning och hantering av skriftväxling från berörda insättare bör regleras i föreskrifter på lägre nivå än lag. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Av insättningsgarantidirektivet Prop. 2015/16:106 framgår att insättare i filialer som har upprättats av institut i en annan medlemsstat ska ersättas av ett insättningsgarantisystem i värdmedlems- staten för det i hemmedlemsstaten befintliga insättningsgarantisystemets räkning. Värdmedlemsstatens insättningsgarantisystem ska göra åter- betalningar i enlighet med instruktioner från hemmedlemsstatens insätt- ningsgarantisystem. Värdmedlemsstatens insättningsgarantisystem ska inte ha någon ansvarsskyldighet vad gäller åtgärder som har vidtagits i enlighet med instruktioner från hemmedlemsstatens insättningsgaranti- system. Hemmedlemsstatens insättningsgarantisystem ska tillhandahålla de medel som krävs före utbetalningen och kompensera värdmedlems- statens insättningsgarantisystem för alla kostnader som det ådragit sig (artikel 14.2 första stycket). Värdmedlemsstatens insättningsgarantisystem ska även informera berörda insättare för hemmedlemsstatens insättningsgarantisystems räk- ning och vara berättigad till att erhålla skriftväxling från dessa insättare för hemmedlemsstatens insättningsgarantisystems räkning (artikel 14.2 andra stycket). Enligt insättningsgarantidirektivet ska medlemsstaterna se till att lämpliga förfaranden inrättas så att insättningsgarantisystemen kan utbyta information och kommunicera effektivt med andra insättnings- garantisystem, sina anslutna institut, de relevanta myndigheterna inom deras egen jurisdiktion och med andra myndigheter, om så krävs på ett gränsöverskridande sätt (artikel 14.6). Enligt gällande rätt ansvarar garantimyndigheten för att kommunicera och genomföra utbetalningar till insättare i svenska instituts filialer inom EES. Däremot finns inte något ansvar för myndigheten att kommunicera och administrera utbetalningar för andra insättningsgarantisystems räkning. Det framgår särskilt av direktivet att värdmedlemsstaternas insättnings- garantisystem inte ska ha någon ansvarsskyldighet för de betalningar som görs för ett annat systems räkning. Det är inte möjligt för en värd- medlemsstat att granska de uppgifter som erhålls från en hemmedlems- stat exempelvis för att säkerställa att utbetalningar endast görs utifrån kraven i direktivet. Det är således värdmedlemsstatens uppgift att endast vidareförmedla betalningar i enlighet med hemmedlemsstatens instruk- tioner. bör tillsammans med de berörda insättnings- garantisystemen ta fram de rutiner som krävs för att uppfylla de nya kraven kring kommunikation och administration av utbetalningar avseende filialer inom EES. De nya skyldigheterna för garantimyndigheten vad gäller bl.a. admi- nistration av utbetalning till insättare i filialer här i landet bör genomföras genom föreskrifter på längre nivå än lag. Detsamma gäller reglerna om kommunikation med berörda insättningsgarantisystem och informations- givning och hantering av skriftväxling från berörda insättare. 2015/16:106 5.7.6 Regeringens bedömning: Insättningsgarantidirektivets bestämmelser om övertagande av fordran följer redan av gällande rätt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 9.2 i insättnings- garantidirektivet ska insättningsgarantisystemet träda in i insättarens rätt vid likvidations- eller rekonstruktionsförfaranden för det belopp som systemet har betalat ut. Om ett insättningsgarantisystem gör utbetalningar inom ramen för ett resolutionsförfarande, inbegripet tillämpning av resolutionsverktyg eller vid utövande av resolutionsbefogenheter enligt artikel 11, ska insättningsgarantisystemet ha en fordran mot det berörda kreditinstitutet motsvarande det belopp som det har betalat ut. Denna fordran ska ha samma prioritet som garanterade insättningar. I fråga om utbetalade ersättningar enligt garantin träder staten in i insättarens rätt mot institutet med företrädesrätt framför insättaren intill det utgivna beloppet (19 § första stycket lagen om insättningsgaranti). Efter genomförandet av krishanteringsdirektivet (se prop. 2015/16:5) omfattar förmånsrättslagen (1970:979) insättningar som omfattas av insättningsgarantin. Detta innebär att allmän förmånsrätt ska gälla för insättningar som omfattas av garantin i lagen om insättningsgaranti upp till det belopp som motsvarar . Allmän förmånsrätt gäller också för insättningar som omfattas av insättningsgarantin utöver det belopp som är ersättningsgillt enligt lagen, avseende 1) fysiska personer, 2) mikroföretag samt små- och medelstora företag, och 3) insättningar som har gjorts via en filial utanför EES till ett institut och som skulle betraktas som insättningar från personer eller företag som avses i 1 och 2 om de inte hade gjorts via filialen. Medel från insättningsgarantin får, förutom att användas för att betala ut ersättning till insättare, användas för att finansiera resolution av institut (avsnitt 5.5). Insättningsgarantidirektivets bestämmelser om övertagande av fordran följer således redan av gällande rätt. Inom ramen för denna proposition görs därför bedömningen att det inte krävs några ytterligare genom- förandeåtgärder. Regeringens förslag: Om någon har tagit emot ersättning obehörigt eller med för högt belopp, ska återbetalning ske. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. insättare sannolikt kommer att erhålla ersättning innan de har fått en underrättelse om ett beslut. Därmed skulle det vara svårt att visa att mottagaren befann sig i ond tro när vederbörande mottog beloppet. Förvaltningsrätten i påpekar att antalet överklaganden till domstolen kan komma att öka eftersom återbetalningsskyldigheten blir strikt. Frågan om särskilda skäl för eftergift förväntas bli mer förekommande och innebörden av särskilda skäl bör därför klargöras i förarbetena. anser inte att det är rimligt att en konsument, som i god tro mottagit en felaktig utbetalning från garanti- myndigheten, kan åläggas att betala ränta för det felaktigt utbetalda beloppet. anser att ränta inte ska tillföras återbetal- ningsbeloppet om inte uppsåt finns hos den som tagit emot ersättning obehörigt eller den som mottagit för högt belopp. Skälen för regeringens förslag: I 18 § lagen om insättningsgaranti finns bestämmelser om återbetalning av ersättning. Om någon genom oriktiga uppgifter eller på annat sätt har orsakat att ersättning betalats ut obehörigt eller med för högt belopp, ska återbetalning ske av vad som har betalats ut för mycket tillsammans med ränta beräknad enligt 6 § räntelagen (1975:635). Sådan återbetalning ska också ske om någon i annat fall har tagit emot ersättning obehörigt eller med för högt belopp och skäligen borde ha insett detta. Ränta ska i sådana fall tas ut beräknad enligt 5 § räntelagen. Beslut om återbetalning fattas av garanti- myndigheten och får verkställas enligt utsökningsbalken. Om det finns särskilda skäl, får återbetalningsskyldigheten efterges helt eller delvis. Gällande bestämmelser om återbetalningsskyldighet infördes i sam- band med genomförandet i svensk rätt av insättningsgaranti- direktiv. Av förarbetena framgår att en insättare kommer att underrättas om den ersättning som kommer att betalas ut till följd av ersättningsfallet (prop. 1995/96:60 s. 84 f.). I allmänhet bör de uppgifter som kommit in till garantinämnden (numera garantimyndigheten) kunna läggas till grund för bestämmandet av ersättningens storlek. Det måste emellertid förutsättas att i enstaka fall kan det i efterhand konstateras att lämnade uppgifter resulterat i att ersättning betalats ut trots att rätt till ersättning inte funnits eller med för högt belopp. Även om nämnden inte har anledning att misstänka att försök till missbruk av garantisystemet föreligger, bör nämnden ges möjlighet att i särskilda fall besluta att en felaktig utbetalning ska återgå. Vid införandet av bestämmelsen om återbetalning uppgick tidsfristen för utbetalning från insättningsgarantin . Detta innebar att insättaren hade möjlighet att få del av beslutet och därmed inse eller skäligen borde inse att den följande utbetalningen var felaktig. En insättare som har tagit del av beslutet före utbetalningen kan alltså inte i efterhand hävda att han eller hon inte har haft vetskap om utbetalningen och dess storlek. Med anledning av att utbetalning enligt insättningsgarantidirektivet ska göras tillgänglig för insättaren finns en ökad risk för att beslutet om ersättningen inte når insättaren före utbetalningen. Det kan medföra att insättaren inte förstår att han eller hon inte är berättigad till det utbetalade beloppet vid utbetalningstidpunkten. Detta skulle kunna försvåra för garantimyndigheten att återkräva ett felaktigt utbetalat belopp. Bestämmelsen bör därför ändras på så sätt att återbetalningskravet ska göras strikt. Den föreslagna ändringen innebär att garantimyndigheten kan besluta om återbetalning av ett för högt utbetalat belopp även då mottagaren har varit i god tro vid utbetalningstillfället. 2015/16:106 anför att för i synnerhet konsumenter med små marginaler i sin ekonomi kan en sådan bestämmelse få ekonomiska konsekvenser som konsumen- ten inte rimligen ska få ta ansvar för. anser att den som varit i god tro inte ska påföras ränta eller i vilket fall inte påföras ränta inom en rimlig tid från att insättningen gjorts. Regeringen konstaterar att garantimyndigheten har möjlighet att helt eller delvis efterge återbetalningsskyldigheten i enlighet med gällande rätt. Detta gäller även kravet på ränta. Förvaltningsrätten i efterfrågar ett förtydligande av särskilda skäl. I förarbetena anges att frågan om särskilda skäl får avgöras i varje enskilt fall. Om beloppet ifråga är ringa bör dock eftergift kunna övervägas (se prop. 1995/96:60 s. 86 och s. 129). Regeringen finner inte skäl att inom ramen för det här lagstiftningsärendet frångå tidigare ställningstagande. Frågan om särskilda skäl föreligger för eftergift bör även framöver bedömas från fall till fall. Regeringens förslag: Institutens informationsskyldighet till insättarna förtydligas i lagen om insättningsgaranti. Innan ett avtalsförhållande ingås ska insättaren bekräfta att han eller hon har tagit del av information om garantin. lämnas i pappersform om insättaren begär det. Informationen ska göras tillgänglig på det språk som insättaren och institutet enades om när kontot öppnades eller på de officiella språken i det EES-land där filialen inrättas. Ett institut som lämnar garantisystemet ska informera sina insättare om detta inom en månad från det att institutet lämnade systemet. Vid fusion eller annan form av ombildning av ett institut, som kan påverka insättarens rätt till ersättning, ska institutet informera insättaren minst en månad innan beslutet om ombildningen får laga Om det finns särskilda skäl får garantimyndigheten tillåta en Insättaren har rätt att ta ut den del av insättningen som överstiger det högsta ersättningsbeloppet från det att insättaren har informerats om ombildningen. Regeringens bedömning: Direktivets krav på att garantimyndig- hetens webbplats ska innehålla all nödvändig information för insättarna bör genomföras genom föreskrifter på lägre nivå än lag. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning. Promemorian föreslår dock inga bestämmelser om språkkrav eller att information, på begäran, ska lämnas Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. anför att det saknas resonemang kring val av sanktioner enligt marknads- föringslagen (2008:486) om ett institut åsidosätter efterlevnaden av informationsplikten enligt de föreslagna bestämmelserna. verket anser också att det är otydligt vilken typ av information som ska lämnas i enlighet med 11 § 3 och 4 lagen om insättningsgaranti mot bakgrund av den nya föreslagna bestämmelsen om tilläggsbelopp. anser att garantimyndigheten bör ges möjlighet att föreskriva om hur och på vilket sätt instituten ska lämna information om Ett bemyndigande bör ges till regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. anser att det bör införas en bestämmelse med innebörden att insättaren har rätt att utan kostnad ta ut insatta medel om institut eller filial utesluts eller av annan anledning lämnar systemet. En liknande bestämmelse finns redan för Eftersom bundna avtal omfattas av garantin, är det motiverat att alltid ha rätt att flytta till garanterat sparande. med instämmande av , understryker att det är av största vikt att kunderna får relevant information om villkor och rättigheter och att kunder ges möjlighet att bekräfta mottagandet av informationen på ett så praktiskt sätt som möjligt. ifrågasätter om informationskravet står i rimlig proportion till den ökade administrativa bördan samt syftet med informationen. Skälen för regeringens förslag och bedömning I 11 § lagen om insättningsgaranti regleras vilken information som institut som tar emot insättningar ska ge till den som har gjort eller avser att göra en insättning. Instituten ska bl.a. lämna information om huruvida insättningen omfattas av en garanti eller inte, den ersättningsnivå som gäller och formerna för utbetalning av ersättning. lämnas vid marknadsföring och innan ett avtalsförhållande ingås. Informationen ska framgå av kontoutdrag och liknande som rör fordringsförhållandet. Av insättningsgarantidirektivet följer att institut, innan ett avtals- förhållande ingås, ska informera insättare om skyddet för insättningar. Informationen ska lämnas i form av ett standardinformationsblad, motsvarande det som finns i bilaga I till direktivet. Det handlar bl.a. om grundläggande information om skyddet för ersättningar, såsom skyddets begränsning, om insättaren har fler insättningar hos samma institut, om insättaren har gemensamma konton, ersättningsperioden, valuta, kontakt- information samt ytterligare information som ska lämnas i tillämpliga Det relevanta insättningsgarantisystemets webbplats är en av uppgifterna som ska anges på informationsbladet. att denne har tagit emot informationen. insättaren minst en gång och en hänvisning till informationen ska också göras på kontoutdraget till insättarna (artikel 16.2 och 16.3). en insättare använder sig av nätbaserade banktjänster får den information som ska tillhandahållas enligt insättningsgarantidirektivet förmedlas Om insättaren kräver det ska denne underrättas i pappers- form (artikel 16.8). För att uppfylla insättningsgarantidirektivets krav avseende informa- tion bör ett förtydligande göras i lagen om insättningsgaranti. 2015/16:106 framgå att insättaren, innan ett avtal om mottagande av insättningar ingås, ska få information om garantin och ett informationsblad med ett innehåll enligt bilaga 1 till insättningsgarantidirektivet och med uppgift om garantimyndighetens webbplats. Insättaren ska bekräfta att denna information har tagits emot. insättaren minst en gång Kravet att insättarna ska underrättas om vilka insättningar eller kategorier av insättningar eller andra instrument som inte längre kommer att omfattas av insättningsgarantisystemet bedöms följa av informations- (artikel 19.2). anför att det saknas resonemang kring val av sanktioner enligt marknadsföringslagen för det fall ett institut inte iakttar sin Av 11 a § första stycket lagen om insättningsgaranti framgår att ett åsidosättande av informationsplikten i 11 § samma lag är att betrakta som otillbörligt enligt marknadsföringslagen. sättande av informationsplikten kan även medföra marknadsstörnings- I insättningsgarantidirektivet saknas bestämmelser om sanktioner för åsidosättande av informationsplikt enligt artikel 16.6 och 16.7.