prop · H303128 · 2016-03-15 00:00:00 — I den bestämmelsen anges att ersättning för förlust som avser tid efter anställningens upphörande får bestämmas till högst det belopp som anges i 39 § anställningsskyddslagen, dvs. till högst ett belopp som motsvarar ett visst antal månadslöner beroende på arbetstagarens anställningstid hos arbetsgivaren. Utredningen har emellertid inte ansett detta lämpligt mot bakgrund av att den regeln inte passar in på alla typer av skador som kan tänkas uppkomma. Arbetsdomstolen anför emellertid att det ändå bör övervägas att göra den nämnda bestämmelsen tillämplig när en repressalie sker genom uppsägning, avskedande eller genom ett annat förfarande som omfattas av anställningsskyddslagen. Regeringen anser att det är lämpligt att införa en sådan begränsning. I likhet med anser regeringen nämligen att det saknas anledning att döma ut ett högre ekonomiskt skadestånd i tvister som rör den föreslagna lagen än i tvister som rör motsvarande brott mot anställningsskyddslagen. Som påpekar skulle en begränsningsregel också minska incitamentet att driva tvister med stöd av den föreslagna lagen i syfte att få ett högre skadestånd än vad som hade varit möjligt enligt anställningsskyddslagen. Enligt regeringen bör alltså motsvarande begränsning av det ekonomiska skadeståndets storlek som uppställs i 38 § andra stycket andra meningen anställningsskyddslagen gälla även för skadestånd enligt den nu föreslagna lagen, om talan förs med anledning av ett förfarande som omfattas av den lagen. Detta bör gälla oavsett om den lagen är direkt tillämplig i det aktuella fallet, det vill säga även om det rör sig om någon som inte omfattas av den lagens tillämpningsområde, exempelvis arbetstagare i företagsledande ställning. När det gäller skadestånd på grund av annat agerande än som omfattas av anställningsskyddslagen bör, i de fall det skulle framstå som oskäligt att döma ut fullt skadestånd, möjligheten till jämkning kunna användas. Skadeståndet bör nämligen kunna sättas ned eller bortfalla helt om det är skäligt. En nedsättning av skadeståndet, helt eller delvis, bör kunna aktualiseras om arbetsgivaren återtar eller rättar den förbjudna åtgärden, alternativt om arbetstagaren medverkat till den uppkomna situationen genom sitt handlande. De allmänna principer som Arbetsdomstolen tillämpar vid jämkning av skadestånd bör i denna del vara styrande. 4.10Det särskilda skyddet mot repressalier gäller inte vid brott Regeringens förslag: Den arbetstagare som genom att slå larm gör sig skyldig till brott ska inte ha skydd enligt lagen. Utredningens: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget. Justitiekanslern, , , FAR och Datainspektionen ifrågasätter undantagets utformning. anser att undantaget bör omfatta även situationen att en advokat bryter mot tystnadsplikten för advokater. Blueprint for Free Speech anser att den som slår larm om allvarliga missförhållanden bör ges ett skydd mot civila och straffrättsliga sanktioner till följd av larmet. Skälen för regeringens förslag: Det kan tänkas att en arbetstagare begår en brottslig gärning genom att slå larm i ett visst fall. Exempel på brott som skulle kunna begås genom larmet är –brott mot rikets säkerhet och andra brott riktade mot staten (t.ex. spioneri, högförräderi, uppvigling, vårdslöshet med hemlig uppgift eller obehörig befattning med hemlig uppgift), –brott mot författningsreglerad tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § , –hot- och hetsbrott, t.ex. övergrepp i rättssak, olaga hot, hot mot tjänsteman eller hets mot folkgrupp, och –ärekränkningsbrott (förtal och förolämpning). Regeringen anser att ett särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm inte bör gälla om arbetstagaren begår ett brott genom larmet. Det främsta skälet för det är att en ordning där arbetstagare som begår brott ändå skyddas av den föreslagna lagen skulle innebära dubbla signaler från det allmänna. En och samma handling skulle då kunna vara straffbar enligt en lagstiftning men skyddad enligt en annan. Om arbetstagare som begår brott genom larmet i ett visst fall i stället undantas från den föreslagna lagens skydd mot repressalier, innebär det att lagen får en handlingsdirigerande verkan på så sätt att arbetstagare ges ett tydligt incitament att undvika brott. Exempelvis uppmanas arbetstagare på så sätt att uttrycka sig på ett sätt som inte utgör förtal eller hot eller att maskera uppgifter på ett sådant sätt att sekretessbelagda uppgifter inte röjs. Justitiekanslern framhåller att ett så kategoriskt undantag från skyddet som föreslås gälla vid brott mot lagstadgad tystnadsplikt vore mer omfattande än de begränsningar som i motsvarande fall gäller för offentliganställda vid vissa kvalificerade tystnadsplikter. I den utsträckning en arbetstagare med stöd av meddelarfriheten har möjlighet att straffritt lämna uppgifter kommer emellertid inte undantaget från det särskilda skyddet mot repressalier att aktualiseras. Enligt regeringen finns det alltså inte någon motsättning mellan de begränsningar som gäller vid vissa kvalificerade tystnadsplikter och undantaget från det särskilda skyddet mot repressalier vid brott. Som framgår i avsnitt 4.3.1 är inte avsikten med den föreslagna lagen att inskränka meddelarfriheten eller alls reglera rätten att lämna uppgifter. Även , och Datainspektionen anser att undantagets omfattning behöver övervägas ytterligare. uttrycker tveksamhet till att ta bort hela skyddet t.ex. när det är fråga om ett ringa brott för att anmäla en allvarlig situation, och har svårt att se varför arbetstagarens skydd mot arbetsgivaren skulle försvinna om brottet riktas mot någon annan än 2015/16:128 arbetsgivaren. anser att man bör överväga om lagens skydd i stället bara bör undantas för vissa brott. menar att det visserligen skulle offra lite av lagens överskådlighet men innebära en vinst genom att skyddet stärks. det tycks finnas en inte obetydlig risk för att en arbetstagare som slår larm både gör sig skyldig till brott och visar sig stå utan skydd mot Enligt regeringens uppfattning skulle det föreslagna undantaget inte vara en omotiverat stor begränsning av skyddet mot repressalier. ramen för en straffrättslig bedömning kan det i vissa fall beaktas om det är fråga om uppgiftslämnande om brott eller andra allvarliga Vid bedömningen av om ett handlande utgör förtal tas det till exempel hänsyn till om ett uppgiftslämnande med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, och i så fall om uppgiften är sann eller om den som lämnade den annars haft skälig grund för den (se 5 kap. 1 § andra stycket ). Vidare aktualiseras inte brott mot lagstadgad tystnadsplikt om någon sekretessbrytande bestämmelse i offentlighets- och sekretesslagen är Sekretess hindrar exempelvis inte att en uppgift lämnas till en myndighet om uppgiften behövs där för tillsyn över eller revision hos den myndighet där uppgiften förekommer, inte heller att en uppgift lämnas till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska Om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning finns det inte heller hinder mot att lämna uppgiften till en annan myndighet. Många lagstadgade tystnadsplikter innehåller ett obehörighetsrekvisit, se t.ex. 1 kap. 11 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. uppgiftslämnande i ett sådant fall inte anses obehörigt aktualiseras inte heller något brott mot tystnadsplikten. Av detta följer att ett uppgiftslämnande av arbetstagare om brott eller andra allvarliga missförhållanden i många fall faller utanför det En ordning där bara vissa brott undantas skulle också innebära att lagen blir mer komplicerad. Sammantaget finns det, enligt regeringens mening, inte skäl att avgränsa undantaget från lagens skydd till att gälla endast vissa brott. anser att undantaget måste utvidgas med hänsyn till hur advokaters tystnadsplikt är konstruerad, eftersom en advokat som slår larm inte bör skyddas om tystnadsplikten för advokater Regeringen vill framhålla att advokaters tystnadsplikt följer av En advokat är skyldig att förtiga vad han eller hon får kännedom om i sin yrkesutövning när god advokatsed kräver det (8 kap. 4 § Brott mot tystnadsplikten är straffbart enligt 20 kap. 3 En advokat som genom att slå larm bryter mot tystnadsplikten gör sig alltså skyldig till brott och skulle därför inte omfattas av det särskilda skyddet mot repressalier. FAR anser att det är tveksamt om det tillräckligt tydligt klargörs vilket skydd en arbetstagare har mot en eventuell brottsanmälan. uppfattning är emellertid att det är lämpligt att som utgångspunkt tillämpa de principer som gäller vid bedömningen i uppsägningstvister där det påstås att arbetstagaren har begått ett brott. alltså vara att arbetsgivaren ska visa att arbetstagaren verkligen har begått ett brott och att beviskravet inte bör sättas lägre än de beviskrav Prop. 2015/16:128 som skulle ställas i motsvarande brottmål (se AD 1995 nr 121, AD 2003 nr 93 och AD 2005 nr 97). Blueprint for Free Speech anser att den som slår larm om allvarliga missförhållanden bör ges ett skydd mot såväl civila som straffrättsliga sanktioner till följd av larmet. Regeringens bedömning när det gäller skadeståndsgrundande handlingar framgår av avsnitt 4.3.1. Den föreslagna lagen syftar till att förstärka skyddet mot repressalier för arbetstagare som slår larm men är inte avsedd att reglera rätten att slå larm. Att låta den systematiskt överordnas straffbestämmelser är, inte minst av den anledningen, olämpligt enligt regeringens mening. 4.11.1Lagen om rättegången i arbetstvister ska tillämpas Regeringens förslag: Mål om tillämpningen av lagen ska handläggas enligt lagen om rättegången i arbetstvister. I sådana mål ska som arbetstagare anses också den som utför arbete som inhyrd. Den som arbetet utförs hos ska anses som arbetsgivare. Detta ska gälla också när reglerna om tvisteförhandling i lagen om medbestämmande i arbetslivet tillämpas. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Utredningens förslag omfattar dock inte inhyrda arbetstagare. Remissinstanserna: Statskontoret och tillstyrker de av utredningen föreslagna rättegångsreglerna. mot kränkande särbehandling i arbetslivet m.fl. organisationer motsätter sig att tvister enligt lagen ska kunna handläggas i Arbetsdomstolen eftersom Arbetsdomstolen är partssammansatt. Skälen för regeringens förslag: En arbetstagare som anser sig ha blivit utsatt för repressalier av arbetsgivaren på grund av ett larm bör ha möjlighet att få en rättslig prövning av saken. alternativen för handläggning av sådana tvister är eller lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (arbetstvistlagen). Den föreslagna lagen reglerar främst förhållandet mellan arbetsgivare Den huvudsakliga frågan i tvister enligt lagen är om arbetstagaren har rätt till skadestånd för att arbetsgivaren har vidtagit repressalier mot arbetstagaren. Den typen av frågor handläggs normalt Det är också sannolikt att det i vissa mål kan åberopas flera grunder, till exempel att en uppsägning saknar saklig grund enligt 7 § anställningsskyddslagen och därtill utgör en repressalie på grund av att arbetstagaren har slagit larm. Det är givetvis lämpligt att dessa frågor behandlas i ett sammanhang. Detta anser regeringen talar för att tvister enligt den nu föreslagna lagen ska handläggas enligt arbetstvistlagen. Enligt arbetstvistlagen kan en tvist tas upp i tingsrätt eller i Arbets- domstolen beroende på vem som väcker talan och på vad tvisten avser. Arbetsdomstolen är specialdomstol för arbetstvister och slut- och prejudikatinstans på området. Inom domstolen finns hög arbetsrättslig kompetens och erfarenhet. Intresset av en snabb och säker rättstillämp- 2015/16:128 ning får anses väl tillgodosett genom att tvister om särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm prövas där. Mot denna bakgrund anser regeringen sammanfattningsvis att det är lämpligt att mål om särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm handläggs enligt arbetstvistlagen. Det finns inte skäl att göra någon annan bedömning när det gäller tvister enligt den föreslagna lagen mellan inhyrd arbetskraft och inhyraren. Arbetstvistlagen bör alltså tillämpas även vid sådana tvister. I lagen bör därför anges att den som utför arbete som inhyrd ska anses som arbetstagare, och den arbetet utförs hos som arbetsgivare vid tillämpning av arbetstvistlagen. Detsamma bör gälla vid tillämpning av reglerna om tvisteförhandling i medbestämmandelagen. Enligt arbetstvistlagen får talan nämligen inte upptas till prövning förrän part har fullgjort sin förhandlingsskyldighet (se 4 kap. 7 och 5 kap. 1 §§ arbetstvistlagen). Regeringen menar att det är lämpligt att tvister mellan inhyrda och inhyraren ska föregås av sådana tvisteförhandlingar i samma utsträckning som tvister mellan arbetsgivare och arbetstagare. Det kan anmärkas att det finns en motsvarande hänvisning i diskrimineringslagen som där tar sikte på inhyrda med flera. Regeringen instämmer slutligen i utredningens bedömning att tvister av det aktuella slaget bör få hänskjutas till prövning av skiljemän. Det saknas därför skäl att låta dem omfattas av undantaget i 1 kap. 3 § arbetstvistlagen. Regeringens förslag: Vid talan enligt lagen ska preskriptionsbestämmelserna i 64–66 och 68 §§ lagen om medbestämmande i arbetslivet tillämpas. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och anser att lagen inte bör hänvisa till preskriptionsbestämmelserna i medbestämmandelagen. Övriga remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget i den utsträckning de uttalat sig. Skälen för regeringens förslag: De arbetsrättsliga preskriptionsreglerna skiljer sig från de allmänna preskriptionsreglerna i flera avseenden. Det gäller till exempel preskriptionstidens längd och sättet att avbryta preskription på. Tidsfristerna är inom arbetsrätten kortare än vad som gäller inom andra rättsområden, och det krävs kvalificerade åtgärder för att undvika preskription. I de flesta arbetsrättsliga författningar finns därför hänvisningar till de preskriptionsregler som gäller enligt anställningsskyddslagen eller medbestämmandelagen, eller särskilda preskriptionsregler. Hänvisningar till anställningsskyddslagen och medbestämmandelagen finns bland annat i föräldraledighetslagen. Detsamma gäller diskrimineringslagen. En liknande modell bör tillämpas i fråga om den föreslagna lagen. I likhet med vad utredningen föreslagit anser regeringen att den bör innehålla en hänvisning till preskriptionsreglerna i medbestämmandelagen. Som utredningen angett skulle visserligen en möjlighet vara att även Prop. 2015/16:128 hänvisa till preskriptionsbestämmelserna i anställningsskyddslagen. kan nämligen, som påpekats ovan i avsnitt 4.3.1, tänkas att en arbetstagare som anser att ett avskedande eller en uppsägning utgör en repressalie för talan såväl enligt anställningsskyddslagen som enligt den föreslagna lagen. Eftersom den föreslagna lagen inte innehåller bestämmelser om ogiltighet är det emellertid inte möjligt att uppnå överensstämmelse mellan preskriptionsreglerna i dessa lagar. Någon hänvisning bör därför inte göras till anställningsskyddslagen. Det finns emellertid ett intresse av att preskriptionsreglerna inom olika delar av det arbetsrättsliga området inte skiljer sig från varandra alltför mycket. Det kan också finnas andra fall där det är aktuellt att föra talan med stöd av annan lagstiftning utöver den föreslagna lagen. Att införa särskilda regler i den föreslagna lagen, i linje med vad föreslår, skulle enligt regeringens mening riskera att göra situationen mer komplex och svåröverskådlig. Regeringen har förståelse för att preskriptionsbestämmelserna i medbestämmandelagen kan uppfattas som något komplicerade, i likhet med vad och påpekar. De innebär också, som anmärker, att olika tidsfrister kan gälla beroende på om kollektivavtal gäller eller inte, och detsamma gäller beroende på om arbetstagaren är medlem i en arbetstagarorganisation eller inte. Enligt regeringens uppfattning finns det emellertid en väl utvecklad kunskap om och praxis avseende hur reglerna ska tillämpas. Sammanfattningsvis anser regeringen att det lämpligaste sättet att reglera frågan om preskription är att hänvisa till reglerna i medbestämmandelagen. 4.11.3Sekretess till skydd för enskildas personliga och ekonomiska förhållanden ska gälla Regeringens förslag: Vid tillämpning i domstol av lagen om särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden ska det gälla sekretess till skydd för enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider avsevärd skada eller betydande men om uppgiften röjs. För uppgift i en allmän handling ska sekretessen gälla i högst . Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget. har inga remissinstanser uttalat sig särskilt om förslaget. Skälen för regeringens förslag: Sekretess gäller vid domstol till skydd för enskilds personliga och ekonomiska förhållanden i vissa arbetsrättsliga mål, till exempel mål om kollektivavtal och om tillämpningen av anställningsskyddslagen, föräldraledighetslagen och diskrimineringslagen, se 36 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen. Sekretessen gäller om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider avsevärd skada eller betydande men om Intresset av sekretess kan vara starkt i mål om tillämpning 2015/16:128 av den föreslagna lagen. Så kan vara fallet till exempel när det i målet förekommer anklagelser mot enskilda personer eller avslöjanden av känsliga uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Det bör därför gälla motsvarande sekretess hos domstol i mål enligt den föreslagna lagen. 4.11.4En bevislättnad för arbetstagare Regeringens förslag: Om den som anser sig ha blivit utsatt för repressalier som strider mot lagen visar omständigheter som ger anledning att anta att så är fallet, är det arbetsgivaren som ska visa att sådana repressalier inte har vidtagits. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , , , , Ingenjörer, och Blueprint for Free Speech tillstyrker förslaget eller ställer sig positiva till det. och motsätter sig en bevislättnad för arbetstagare. har synpunkter på bestämmelsens utformning. , och anser att det bör övervägas om förslaget bör formuleras om. Skälen för regeringens förslag Arbetstagare ska ges en bevislättnad Som framgår av avsnitt 4.5 föreslår regeringen att det särskilda skyddet ska gälla mot repressalier som vidtas på grund av ett larm. Ett sådant samband mellan ett larm och en arbetsgivares agerande kan vara svårt för arbetstagare att bevisa. För att skyddet mot repressalier ska bli effektivt är det av stor vikt att arbetstagare som anser sig utsatta för repressalier också har möjlighet att göra sin rätt gällande. Det finns därför, enligt regeringens mening, starka skäl för att den som anser sig ha blivit utsatt för repressalier i strid med den föreslagna lagen bör ges en bevislättnad. En bevislättnad för arbetstagare kan i själva verket anses vara en förutsättning för att skyddet mot repressalier ska bli effektivt. och motsätter sig en bevislättnad för arbetstagare och befarar att en sådan reglering skulle få en tvistedrivande effekt. framhåller också att det inte utifrån Arbetsdomstolens domar om arbetstagares kritikrätt finns några indikationer på att det skulle vara nödvändigt eller lämpligt med den typen av lättnad i bevisbörda som föreslås. hänvisar till att motsvarande regler vanligtvis saknas inom den arbetsrättsliga ledighetslagstiftningen. När det gäller Arbetsdomstolens prövning av frågor om arbetstagares kritikrätt har den, som utredningen angett, ofta aktualiserats i mål där en arbetstagare skiljts från anställningen genom uppsägning eller avskedande. I sådana mål ligger bevisbördan för att arbetstagaren agerat på ett sätt som utgör skäl för avskedande eller saklig grund för uppsägning hos arbetsgivaren. Därför är det, enligt regeringens upp- fattning, svårt att utifrån denna praxis dra några direkta slutsatser om behovet av en bevislättnad i mål enligt den föreslagna lagen. Det bör, Prop. 2015/16:128 enligt regeringen, också framhållas att en bevislättnad för arbetstagare inte är en konstruktion som är främmande inom arbetsrätten. Exempelvis finns i 24 § föräldraledighetslagen en bevislättnad för arbetstagare som anser sig utsatta för missgynnande i strid med den lagen. När den bestämmelsen infördes ansågs den bekräfta det rättsläge som då följde av Arbetsdomstolens praxis (se prop. 2005/06:185 s. 92). Även i mål om föreningsrättskränkning har Arbetsdomstolen i sin praxis gjort en uppdelning av bevisbördan där den arbetstagare som anser sig kränkt ska göra sannolikt att en viss åtgärd har ett föreningskränkande syfte. Bevisbördan övergår därefter till arbetsgivarsidan, som måste styrka att det har funnits en skälig orsak till åtgärden oberoende av föreningsrättsfrågan (AD 1988 nr 58, AD 2007 nr 31). Det finns enligt regeringens mening inte heller skäl att befara att en bevislättnad skulle vara tvistedrivande i en omotiverat stor utsträckning. Att införa en bevislättnad för arbetstagare skulle slutligen också ligga i linje med vad som förespråkas i de internationella rättsakterna på området. Regeringen anser sammanfattningsvis att den föreslagna lagen bör innehålla en regel som innebär en bevislättnad för den arbetstagare som anser sig utsatt för repressalier i strid med lagen. Nästa fråga är då hur en sådan regel bör utformas. En bevislättnad efter mönster i diskrimineringslagen De svårigheter som en arbetstagare som slår larm kan ha i bevishänseende får i stor utsträckning antas likna de svårigheter någon kan ha som anser sig ha blivit diskriminerad eller utsatt för repressalier som strider mot diskrimineringslagen. Det framstår därför som naturligt att en bevisregel utformas efter diskrimineringslagens mönster. Som bland andra och påpekar har dock kritik riktats mot utformningen av diskrimineringslagens bevisregel. En särskild utredare utsågs av regeringen för att föreslå hur arbetet mot diskriminering kan organiseras och effektiviseras. Utredaren ska bland annat analysera tillämpningen av diskrimineringslagens bevisregel och ta ställning till behovet av ändring av bestämmelsen. Detta motiveras bland annat av att det visat sig finnas påtagliga skillnader mellan diskrimineringsmål som förts i Arbetsdomstolen respektive de allmänna domstolarna. Det gäller främst möjligheten att nå framgång med en sådan talan, men också hur bevisbörderegeln redovisas och tillämpas av domstolarna (se dir. 2014:10). Dessa omständigheter kan tala emot att utforma en bevisregel efter diskrimineringslagens mönster. Fördelarna med att välja en sådan lösning väger emellertid över, enligt regeringens uppfattning. Det främsta skälet är den fördel som ligger i att anknyta till en vedertagen modell för bevisvärdering. Som framhåller blir det lättare att tillämpa reglerna om de är likartade. Skulle den nu pågående översynen av diskrimineringslagens bestämmelse leda till ändringar i den får det, i likhet med vad som förespråkas av och , övervägas om motsvarande ändringar bör göras i fråga om särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm. 2015/16:128 Regeringen föreslår mot denna bakgrund att bevisregeln utformas på samma sätt som i diskrimineringslagen. Det bör alltså ankomma på arbetstagaren att visa omständigheter som ger anledning att anta att repressalier som strider mot lagen har förekommit. Om arbetstagaren visar sådana omständigheter föreligger en presumtion för att en repressalie vidtagits på grund av att arbetstagaren har slagit larm (jfr NJA 2006 s. 170). För att undgå skadeståndsskyldighet måste arbetsgivaren motbevisa presumtionen. Regeringens förslag: Den nya lagen och ändringen i offentlighets- och sekretesslagen ska träda i kraft .