prop · H4039 · 2016-09-15 00:00:00 — anför att det är svårt att förstå vad som avses med att även intresset av att konkurrensmyndigheten ska kunna fullgöra sina uppgifter ska beaktas. Hovrätten efterfrågar ytterligare utredning och analys även i denna del. väcker frågan om hur konkurrensmyndigheten, i de fall domstolen inte begär sådant yttrande som avses i artikel 6.7, i praktiken ska få möjlighet att yttra sig över en ansökan om utlämnande. och har sammanfattningsvis avstyrkt respektive sagt sig inte kunna tillstyrka förslagen. Kammarrätten i anför att det bör övervägas att uttryckligen i en författningsbestämmelse ange att rätten ska göra en proportionalitetsbedömning vid prövningen av en fråga om utlämnande. Skälen för regeringens förslag och bedömning Artikel 5.3 och 5.5 om proportionalitetsprövning Enligt artikel 5.3 ska medlemsstaterna se till att nationella domstolar begränsar utlämnandet av bevis till vad som är proportionellt. Vid den bedömningen ska nationella domstolar ta hänsyn till alla parters och berörda tredje parters rättmätiga intressen. De ska särskilt ta under övervägande a)i vilken utsträckning talan eller försvar stöds av tillgängliga fakta och bevis som motiverar begäran att lämna ut bevis, b)omfattningen av och kostnaderna för utlämnandet av bevis, särskilt för eventuella berörda tredje parter, inbegripet för att förebygga ickespecificerade sökningar efter information som sannolikt inte är relevant för parterna i förfarandet, och c)huruvida de bevis som begärs utlämnade innehåller konfidentiella uppgifter, särskilt i fråga om tredje parter, samt de arrangemang som finns för att skydda sådana konfidentiella uppgifter. I artikel 5.5 sägs att företagens intresse av att undvika skadeståndstalan till följd av överträdelse av konkurrensrätten inte ska utgöra ett intresse som motiverar skydd. Enligt artikel 5.8 får medlemsstaterna, med vissa angivna undantag, behålla eller införa regler som möjliggör ett system för att lämna ut bevis Artikel 6.4, 6.10 och 6.11 om prövningen i fråga om handlingar som finns hos en konkurrensmyndighet I avsnitt 6.7.5 har vissa särskilda regler redovisats som ska gälla i fråga om utlämnande av bevis som finns i en konkurrensmyndighets ärendeakt, nämligen inskränkningar i editionsmöjligheterna för vissa typer av handlingar. 2016/17:9 I artikel 6 föreskrivs därutöver och utöver artikel 5 vissa bestämmelser som den nationella domstolen ska iaktta när fråga är om utlämnande av handlingar som finns i en konkurrensmyndighets ärendeakt. Artikel 6.4 säger att vid bedömningen i enlighet med artikel 5.3 av om ett föreläggande om utlämnande av information är proportionellt, ska de nationella domstolarna överväga a)om begäran har formulerats särskilt med hänsyn till arten av, syftet med eller innehållet i sådana handlingar som lämnats till en konkurrensmyndighet eller som finns i dess ärendeakt eller om det snarare rör sig om en icke preciserad ansökan avseende handlingar som lämnats till en konkurrensmyndighet, b)om den part som begär utlämnande gör detta med avseende på en skadeståndstalan vid en nationell domstol, och c)med avseende på artiklarna 6.5 och 6.10, behovet att värna om en effektiv offentlig tillämpning av konkurrensrätten. Medlemsstaterna ska, enligt artikel 6.10, se till att nationella domstolar begär att konkurrensmyndigheten lämnar ut bevis som finns i dess ärendeakt endast om ingen part eller tredje part rimligen kan tillhandahålla de bevisen. I artikel 6.11 föreskrivs att om en konkurrensmyndighet är beredd att lämna synpunkter på om en begäran om utlämnande är proportionell får den på eget initiativ lämna kommentarer till den nationella domstol vid vilken det ansöks om ett föreläggande om utlämnande. Redan av lagtexten i 38 kap. 2 § följer att det som kan bli föremål för edition är en skriftlig handling som kan antas äga betydelse som bevis. Härigenom motsvarar svensk rätt till viss del vad som föreskrivs i artikel 5.3 a och b. Som redovisats i avsnitt 6.7.3 har det i praxis och doktrin utvecklats principer för rättens prövning av framställningar om företeende av skriftligt bevis. Härtill kommer att det som en allmän princip får anses gälla att rätten, när den beslutar om tvångsåtgärder, har att iaktta vad som kan kallas en proportionalitetsprincip, dvs. att den som är föremål för åtgärden inte ska betungas onödigt (jfr 5 kap. 13 § konkurrenslagen [2008:579]). När det gäller frågan om huruvida det förhållande att det är fråga om konfidentiella uppgifter som begärs utlämnade ska beaktas (artikel 5.3 c) ryms detta inom ramen för den proportionalitetsprövning som rätten har att göra. För allmänna handlingar finns, som redovisats i avsnitt 6.7.3, dessutom vissa regler i 38 kap. 8 § om undantag från edition för handlingar som innehåller uppgifter för vilka sekretess gäller. Det finns alltså i svensk rätt bestämmelser och principer om att domstolar när de beslutar i frågor om utlämnande av bevis ska göra en proportionalitetsbedömning. Regler om att editionsyrkande får riktas mot en konkurrensmyndighet endast om ingen part eller tredje part rimligen kan tillhandahålla bevisen (artikel 6.10) eller om möjlighet för en konkurrensmyndighet att yttra sig på eget initiativ (artikel 6.11) finns inte i svensk rätt. Bestämmelser som motsvarar artikel 6.10 saknas alltså i svensk rätt. För att genomföra direktivet i denna del är det därför nödvändigt att införa en bestämmelse om att ett editionsföreläggande får riktas mot en konkurrensmyndighet endast om det kan antas att handlingen inte utan olägenhet kan företes av någon annan. Av artikel 6.4 c följer att vid prövningen av den frågan ska intresset av att konkurrensmyndigheten ska kunna fullgöra sina uppgifter beaktas. Detta intresse ska också, enligt samma bestämmelse i direktivet, beaktas vid prövningen av om sådana handlingar som sägs i artikel 6.5 ska lämnas ut. väcker frågan om vad som avses med att intresset av att en konkurrensmyndighet ska kunna fullgöra sina uppgifter ska beaktas. I artikel 6.4 c sägs att den nationella domstolen, vid proportionalitetsbedömningen, ska överväga behovet av att värna om en effektiv offentlig tillämpning av konkurrensrätten. Saken behandlas bl.a. i direktivets skäl 23. Där sägs, utom annat, att proportionalitetskravet bör bedömas omsorgsfullt om utlämnandet riskerar att omintetgöra en konkurrensmyndighets utredningsstrategi genom att avslöja vilka handlingar som ingår i ärendeakten eller som inverkar negativt på företagens sätt att samarbeta med konkurrensmyndigheterna och att särskild uppmärksamhet bör ägnas åt att förhindra s.k. fishing expeditions, dvs. ickespecificerade eller vagt formulerade sökningar efter information som sannolikt inte är relevant för parterna i förfarandet. Bestämmelser som svarar mot artikel 6.4 c saknas i svensk rätt och måste därför införas. Dessa kan lämpligen utformas så, att ett beslut om att förete eller tillhandahålla ett exemplar av en skriftlig handling som finns hos en konkurrensmyndighet inte får meddelas om det kan antas att det allvarligt skulle försvåra myndighetens möjlighet att fullgöra sina uppgifter. Det saknas vidare bestämmelser i svensk rätt om att en konkurrensmyndighet på eget initiativ får yttra sig i frågan om en begäran om utlämnande av en handling är proportionell. En sådan lagregel behöver därför införas. pekar på att det är oklart hur konkurrensmyndigheten i praktiken ska få möjlighet att yttra sig ex officio. I det avseendet gör regeringen följande överväganden. En möjlighet skulle kunna vara att införa en regel om att rätten alltid ska inhämta yttrande från konkurrensmyndigheten när edition begärs av handlingar som finns i myndighetens akt. En sådan ordning skulle gå längre än vad direktivet kräver. Dessutom torde det inte alltid vara uppenbart för rätten vilka handlingar som finns, eller inte finns, i en konkurrensmyndighets ärendeakt. Här förtjänar det att erinra om att bestämmelsen inte är inskränkt till konkurrensmyndigheten i , det vill säga . Det torde kunna antas att endera parten kan ha ett intresse av att konkurrensmyndigheten yttrar sig i frågan om proportionalitet. Det står i sådant fall naturligtvis den parten fritt att göra myndigheten uppmärksam på saken. Det torde dessutom inte sällan vara så att konkurrensmyndigheten är medveten om att en skadeståndsprocess pågår och, om den finner skäl till det, bevakar om edition begärs hos part av handlingar som finns i myndighetens akt. Mot den angivna bak- 2016/17:9 grunden finner regeringen inte heller skäl att inrätta något sådant system för att informera konkurrensmyndigheter om begärda utlämnanden som berörs i skäl 30 i direktivet. Som redovisats innehåller svensk rätt bestämmelser som i viss utsträckning motsvarar vad artikel 5.3 i direktivet föreskriver. När det gäller frågan om konfidentiell information finns, som redovisats, bestämmelser som tar sikte på allmänna handlingar med sådant innehåll. Det kan alltså konstateras att det finns en skyldighet för svenska domstolar att iaktta merparten av det som föreskrivs i artikel 5.3. Denna skyldighet grundar sig till stor del på vad som kan anses följa av allmänna principer. , och anför att vissa, eller för tingsrättens del, samtliga av punkterna 1–6 i promemorians förslag till 5 kap. 7 § redan följer av gällande rätt och att det därför kan ifrågasättas om dessa bör eller behöver komma till uttryck i en lagbestämmelse. Enligt artikel 5.8 ska vad som föreskrivs i artikel 5 inte hindra medlemsstater från att behålla eller införa regler som möjliggör ett system för att lämna ut bevis i större omfattning än som följer av direktivet. Från detta görs undantag för vad som föreskrivs i artikel 5.4 om utlämnande och skyddande av handlingar som innehåller konfidentiell information och för skyldigheten enligt artikel 5.7 att höra den som ett editionsyrkande riktas mot innan beslut fattas. Frågan om utlämnande av konfidentiell information och om hörande av den som editionsyrkandet riktas mot har behandlats i avsnitt 6.7.3. Frågan om skyddande av konfidentiell information behandlas i avsnitt 6.7.7. Vidare görs i artikel 5.8 undantag för vad som följer av artikel 6. Enligt regeringens bedömning kan det visserligen inte helt uteslutas att det finns inslag i artikel 5.3 som inte har sin motsvarighet i gällande svensk rätt. Det står emellertid klart att sådana eventuella skillnader inte innebär att bevis ska lämnas ut i mindre omfattning än vad som följer av artikel 5. Vid sådant förhållande behöver det som anges i artikel 5.3 inte genomföras genom lagstiftning. Av samma skäl behöver inte heller det som sägs i artikel 5.5 om att företags intresse av att undvika skadeståndstalan till följd av en överträdelse av konkurrensrätten inte motiverar skydd komma till uttryck i lag. I artikel 6.4, som kompletterar artikel 5.3 när fråga är om utlämnande av information som finns i en konkurrensmyndighets ärendeakt, anges i punkten a) att en begäran om edition ska vara tillräckligt preciserad. I avsnitt 6.7.3 har redovisats vilka krav som enligt svensk rätt ställs på ansökan för att en begäran om edition ska bifallas. Dessa krav är enligt regeringens bedömning sådana att de motsvarar vad som sägs i artikel 6.4 a. Enligt artikel 6.4 b ska domstolen överväga om den part som begär utlämnande gör detta med avseende på en skadeståndstalan vid en nationell domstol. Att så är fallet torde vara uppenbart för rätten även om ansökan görs för att använda beviset i en annan medlemsstats domstol. Någon lagstiftningsåtgärd behövs därför inte heller i denna del. Enligt regeringen är det inte påkallat att, som Kammarrätten i för fram, uttryckligen ange i en lagbestämmelse att rättens prövning innefattar en proportionalitetsbedömning. Möjligheten att skydda konfidentiella uppgifter Regeringens bedömning: Kommande ändringar i medför att bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen och är tillräckliga för att uppfylla direktivets krav på skydd för konfidentiella uppgifter vid utlämnande av bevis. Promemorians bedömning: överensstämmer i huvudsak med rege- Enligt promemorian är dock bestämmelserna i of- fentlighets- och sekretesslagen och tillräckliga för att upp- fylla direktivets krav på skydd för konfidentiella uppgifter vid utläm- nande av bevis. Remissinstanserna: Ingen remissinstans förutom yttrar sig i denna del. Tingsrätten anför att rättsläget inte framstår som helt klart när det gäller möjligheten att gentemot en part i målet tillämpa 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen i en domstol när rättegångs- balkens regler ska tillämpas. Utgångspunkten synes dock, en- ligt tingsrätten, vara att det inte är möjligt att förena utlämnande av hand- ling till part med förbehåll. Tingsrätten hänvisar till bl.a. NJA 2002 s. 433 och NJA 2008 s. 883. Skälen för regeringens bedömning Artiklarna 5.4 och 8.1 c om skydd för konfidentiella uppgifter och sankt- I artikel 5.4 sägs att medlemsstaterna ska se till att nationella domstolar är behöriga att förordna om utlämnande av bevis som innehåller konfi- Där föreskrivs vidare att medlemsstaterna ska se till att nationella domstolar, när de begär utlämnande av sådan information, har tillgång till effektiva åtgärder för att skydda denna information. I artikel 8.1 c föreskrivs att medlemsstaterna ska se till att nationella domstolar effektivt kan påföra parter, tredje parter och deras rättsliga företrädare sanktioner om de underlåter eller vägrar att uppfylla de skyl- digheter som ålagts genom ett nationellt domstolsbeslut om skydd för Gällande ordning och överväganden I 38 kap. är huvudregeln att handlingar, även sådana som innehåller konfidentiell information, ska företes som bevis. detta föreskrivs vissa begränsade undantag i 38 kap. 2 § och 8 § andra Av detta följer att handlingar som innehåller företagshemligheter i traditionell mening kan bli föremål för föreläggande om företeende av bevis (edition). Bestämmelserna i kompletteras av vad som föreskrivs i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL. I 36 kap. 2 § OSL föreskrivs att sekretess gäller hos domstol i mål eller ärende för uppgift om en myndighets eller en enskilds affärs- eller drift- förhållanden om det kan antas att den som uppgiften rör lider avsevärd skada om uppgiften röjs. När en handling som varit föremål för edition kommer in till domstolen är den att betrakta som en allmän handling. gifter av nämnt slag ska uppgifterna inte lämnas ut. Om en part vill ta del av uppgifterna kan det dock finnas en sådan rätt enligt vad som föreskrivs om partsinsyn i 10 kap. 3 § OSL. Där sägs, i första stycket, att sekretess inte hindrar att en enskild eller en myndighet som är part i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en hand- ling eller annat material i målet eller ärendet. En sådan handling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten i den utsträckning det av hänsyn till ett allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall ska myndig- heten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller i den utsträckning det behövs för att parten ska kunna ta tillvara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska I andra stycket sägs att sekretess aldrig hindrar att part i ett mål eller ärende tar del av en dom eller ett beslut i målet eller ärendet. samma stycke innebär sekretess inte heller någon begränsning i parts rätt enligt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörande i ett mål eller ärende. I 10 kap. 4 § första stycket föreskrivs att när en myndighet enligt 3 § lämnar en sekretessbelagd uppgift till en enskild part, en ställföreträdare, ett ombud eller ett biträde får myndigheten göra ett förbehåll som in- skränker mottagarens rätt att lämna uppgiften vidare eller utnyttja upp- Förbehållet får inte innebära förbud mot att utnyttja uppgiften i målet eller ärendet eller mot att lämna muntlig upplysning till part, ställ- företrädare, ombud eller biträde. Som anför följer det av Högsta domstolens praxis att det inte är möjligt att ställa upp förbehåll enligt 10 kap. 4 § OSL vid en begäran om utlämnande som görs med stöd av (NJA 2002 s. 433 och NJA 2008 s. 883). Detta förhållande sätter fokus på frågan om det krävs lagstiftnings- åtgärder för att genomföra artikel 5.4 om att nationella domstolar ska ha tillgång till effektiva åtgärder för att skydda konfidentiell information i förening med artikel 8.1 c som säger att nationella domstolar effektivt ska kunna påföra parter, tredje parter och deras rättsliga företrädare sanktioner om de underlåter eller vägrar att uppfylla de skyldigheter som ålagts genom ett nationellt domstolsbeslut om skydd för konfidentiell I 14 kap. 2 § första stycket anges att det i finns bestäm- melser om ansvar för den som bryter mot förbud enligt OSL att röja eller utnyttja uppgift och för den som bryter mot förbehåll som gjorts med stöd av lagen vid utlämnande av uppgift. Bestämmelser om sådana för- behåll finns, förutom i 10 kap. 4 §, bl.a. i 10 kap. 14 § OSL. paragraf följer att en myndighet som har bedömt att det finns en sådan risk för skada, men eller annan olägenhet som enligt bestämmelsen om sekretess hindrar att en uppgift lämnas till en enskild, ändå kan lämna ut uppgiften om risken kan undanröjas genom ett förbehåll som inskränker den enskildes rätt att lämna uppgiften vidare eller utnyttja den. Den ansvarsbestämmelse i som härvidlag aktualiseras är 20 kap. 3 §. Där föreskrivs bl.a. att om någon röjer en uppgift som han är pliktig att hemlighålla enligt lag eller annan författning eller enligt för- ordnande eller förbehåll som har meddelats med stöd av lag eller annan författning så döms vederbörande, om gärningen inte annars är särskilt Prop. 2016/17:9 straffbelagd, för brott mot tystnadsplikt till böter eller fängelse i högst ett Den som begår sådan gärning av oaktsamhet döms till böter. I ringa fall ska dock inte dömas till ansvar. Av det anförda kan, enligt regeringen, den slutsatsen dras att de krav direktivet uppställer om skydd för konfidentiell information i domstol och sanktioner såvitt avser tredje parter är uppfyllda genom de redovisade bestämmelserna i och . När det så gäller parter och deras rättsliga företrädare kan regeringen konstatera att det av Högsta domstolens praxis följer att bestämmelserna i 10 kap. 4 § inte är tillämpliga vid kommunicering och partsinsyn enligt . Eftersom den senare regleringen saknar regler om förbehåll vid kommunicering och partsinsyn aktualiseras inte ansvarsbestämmelserna i 20 kap. 3 § . Regeringen gör därför bedömningen att det för att genomföra direktivet är nödvändigt med lagreglering. I bereds ett förslag till ändringar i bl.a. som innebär att det kommer att bli möjligt för domstol att ställa upp förbehåll enligt 10 kap. 4 § OSL också mot parterna i rättegången. Därmed kommer ansvarsbestämmelsen i 20 kap. 3 § att bli tillämplig om en enskild part, en ställföreträdare, ett ombud eller ett biträde bryter mot ett sådant förbehåll. Ändringarna i planeras, med förbehåll för godkännande, att träda ikraft . Vid sådant förhållande bedömer regeringen att det inte är påkallat att reglera möjligheten att uppställa förbehåll mot part särskilt i konkurrensskadelagen. 6.7.8Förbud mot att åberopa visst skriftligt bevis Regeringens förslag: Förklaringar inom ramen för eftergiftsprogram och förlikningsinlagor ska inte få läggas fram som bevis i ett skadeståndsmål. Detsamma ska gälla vissa andra handlingar och återkallade förlikningsinlagor för tiden fram till dess att en konkurrensmyndighet genom att anta ett beslut eller på annat sätt har avslutat sitt förfarande. Exemplar av vissa handlingar som en fysisk eller juridisk person får enbart genom tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt ska endast kunna åberopas av den personen eller av någon som övertagit dennes rättigheter. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar inga synpunkter på förslaget. Justitiekanslern konstaterar att förslaget innefattar bevisförbud och därmed kommer i tydlig konflikt med svensk rättstradition. På grund av direktivets utformning finner Justitiekanslern dock inte skäl att ifrågasätta förslaget. Juridiska fakultetsnämnderna vid och anför att förslaget inskränker de processrättsliga principerna om fri bevisföring och fri bevisprövning. och avstyrker förslaget. Domstolarna anför att det bör ytterligare utredas om inte de ifrågavarande handling- arna kan skyddas på annat sätt. Enligt hovrätten kan det vidare övervägas om det inte är mer lämpligt att föreskriva att handlingarna i fråga inte ska ha någon bevisverkan. De anför vidare att för att rätten ska vara skyldig att avvisa sådan bevisning så måste detta tydligt följa av eller uttryckligen anges i lag. En sådan skyldighet, anförs det vidare, kan inte som det sägs i promemorian anses följa av 35 kap. 1 § andra stycket . Skälen för regeringens förslag Artikel 7 om begränsning av användningen av bevis som erhållits enbart genom tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt I artikel 7.1 föreskrivs att medlemsstaterna ska se till att bevis i de kategorier som anges i artikel 6.6 (förklaringar inom ramen för eftergiftsprogram och förlikningsinlagor) och som en fysisk eller juridisk person erhåller enbart genom tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt antingen inte godkänns vid skadeståndstalan eller på annat sätt skyddas enligt de tillämpliga nationella reglerna för att säkerställa att de begränsningar av utlämnande av bevis som anges i artikel 6 får full verkan. I artikel 7.2 anges att medlemsstaterna ska se till att, fram till dess att en konkurrensmyndighet genom att anta ett beslut eller på annat sätt har avslutat sitt förfarande, de bevis som ingår i de kategorier som anges i artikel 6.5 (information som en fysisk eller juridisk person tagit fram särskilt för en konkurrensmyndighets handläggning av ett ärende, information som konkurrensmyndigheten tagit fram och överlämnat till parterna under handläggningen samt förlikningsinlagor som återkallats) och som en fysisk eller juridisk person erhåller enbart genom tillgång till den konkurrensmyndighetens ärendeakt antingen inte godkänns vid skadeståndstalan eller på annat sätt skyddas enligt de nationella reglerna för att säkerställa att de begränsningar av utlämnande av bevis som anges i artikel 6 får full verkan. Enligt artikel 7.3 ska medlemsstaterna se till att bevis som en fysisk eller juridisk person erhåller enbart genom tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt och som inte omfattas av punkt 1 eller 2, endast kan användas vid en skadeståndstalan som väckts av denna person eller en fysisk eller juridisk person som tagit över den personens rättigheter, inklusive en person som förvärvat den personens anspråk. I svensk rätt gäller principerna om fri bevisföring och fri bevisvärdering. Detta kommer till uttryck i 35 kap. 1 § första stycket . I princip är alla bevismedel tillåtna. Nästan alla bevis kan sorteras in under regleringen i 36–40 kap. . Att ett bevis åtkommits eller upptagits i strid mot en viss rättsregel eller rättsgrundsats synes i princip inte utesluta att det får läggas fram i en rättegång och tillerkännas ett högt bevisvärde. Det finns i lagstiftningen enstaka förbud mot framläggande av viss bevisning. Ett exempel på detta är 36 kap. 5 § om förbud att höra vissa där angivna befattningshavare som vittne. För vissa fall ligger det i den enskildes hand att vägra yttra sig, se t.ex. 36 kap. 3 och 6 §§ . Den fria bevisföringen begränsas också genom bestämmelserna i 35 kap. 7 och 14 §§ .