prop · H303155 · 2016-03-29 00:00:00 — Behovet av att kunna sälja fryst egendom framstår som klart störst i de fall då frysningen syftar till Prop. 2015/16:155 att säkerställa ett beslut om värdeförverkande, eftersom en värdeminskning av egendomen i dessa fall medför att kvarstaden inte längre fullt ut kan säkerställa ett framtida förverkande. Problem uppkommer inte på samma sätt i förhållande till sakförverkande eftersom det som då ska underkastas förverkande är just den beslagtagna egendomen. Till detta kommer att flertalet förverkandebestämmelser är utformade så att det är möjligt att i stället för egendomen förverka dess värde. Det finns alltså visst utrymme att efter en lämplighetsbedömning avgöra om det är egendomen eller dess värde som ska förverkas och därmed indirekt vilka tvångsmedel som kan användas för att säkerställa förverkandet. Slutsatsen av det anförda är därför att de möjligheter som finns enligt svensk rätt att sälja eller överföra egendom är tillräckliga för att genomföra artikel 10.2. Regeringen anser därför sammantaget inte att några lagändringar behövs för att leva upp till kraven på förvaltning av fryst egendom enligt artikel 10. Lagrådet erinrar om att behovet av en genomgripande översyn av bestämmelserna om förverkande påpekades av Lagrådet (se prop. 2004/05:135 s. 357 ff.). Lagrådet konstaterar att de inkonsekvenser och den brist på systematik som tidigare påtalats alltjämt präglar förverkanderegleringen. Lagrådet betonar också behovet av att analysera hur reglerna förhåller sig till internationella förpliktelser på förverkandeområdet. Lagrådet förordar därför att en grundlig översyn av bestämmelserna om förverkande initieras utan dröjsmål. Den kritik som Lagrådet riktar mot förverkanderegleringen framstår som befogad och regeringen instämmer i att det finns ett tydligt behov av en grundlig översyn av förverkanderegleringen. En sådan översyn ryms dock inte i detta lagstiftningsärende. Regeringen avser dock att återkomma till de frågeställningar som Lagrådet väckt i ett annat sammanhang. 7 Genomförandet av direktivet 7.1Förverkande utan samband med fällande brottmålsdom Regeringens förslag: Om det genom den brottsliges död eller genom åtalspreskription står klart att påföljd kan dömas ut för hans eller hennes brott, ska en talan om förverkande av utbyte av ett brott eller av egendom som har använts eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott ändå kunna prövas om stämning i mål om förverkande delgetts från det att den omständighet inträffade som medför att påföljd kan dömas ut. Utredarens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredaren föreslår dock att ettårsfristen ska knytas till talans väckande i stället för till delgivningstidpunkten. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att invända mot förslaget. , och ifrågasätter om det föreslagna genomförandet är tillräckligt för att leva upp till direktivets krav. anser vidare att den problematik i förhållande till dubbelprövningsförbudet som utredaren pekar på bör utredas ytterligare. anser att det kan finnas skäl att överväga att talan om utvidgat förverkande ska kunna avskiljas för att handläggas separat eller att talan därom ska kunna föras särskilt efter att åtal har väckts och framhåller att det finns behov av att överväga denna fråga ytterligare. påtalar vidare att den föreslagna utvidgningen av möjligheten att föra en förverkandetalan utan samband med fällande dom bör korrespondera med de befintliga möjligheterna och att det bör övervägas om inte det nuvarande delgivningskravet i 36 kap. 14 § bör slopas och fristerna generellt kopplas till talans väckande. föreslår att fristen knyts till tidpunkten för delgivning i stället för till talans väckande. Skälen för regeringens förslag Förverkande utan samband med fällande brottmålsdom enligt direktivet I artikel 4.1 uppställs krav på medlemsstaterna att vidta åtgärder för att möjliggöra förverkande av hjälpmedel vid och av brott om det meddelas en slutlig fällande brottmålsdom. Om sådant förverkande inte är möjligt ska medlemsstaterna enligt artikel 4.2 ändå – åtminstone om skälet till att en fällande dom inte är möjlig är att den tilltalade är sjuk eller har avvikit – kunna förverka hjälpmedel och i fall där ett straffrättsligt förfarande inletts i fråga om ett brott som är av beskaffenhet att direkt eller indirekt kunna ge upphov till en ekonomisk fördel. Som en ytterligare försättning gäller att förfarandet skulle ha kunnat leda till en fällande brottmålsdom om den misstänkte eller tilltalade hade kunnat ställas inför rätta. Artikel 4.2 innefattar alltså ett åtagande för medlemsstaterna att i vissa fall förverka utbyte och hjälpmedel utan att dom i brottmålet kunnat meddelas. Bestämmelsen i artikel 4.2 saknar motsvarighet i tidigare unionsrättsliga och andra för bindande internationella åtaganden. Vilka lagföringshinder ska kunna utlösa möjligheten att förverka utbyte av och hjälpmedel vid brott utan samband med fällande brottmålsdom? Om förverkande i anledning av fällande brottmålsdom inte är möjligt, ankommer det alltså på medlemsstaterna att möjliggöra att hjälpmedel och utbyte trots detta kan förverkas i vissa fall. Frågan är då till en början på vilket stadium – och därmed med vilken grad av säkerhet – bedömningen ska göras av när förverkande i anledning av fällande brottmålsdom inte är möjligt. Som utredaren understryker lämnar direktivet i det avseendet stort utrymme för tolkningar. Ett sätt att tolka bestämmelsen är som utredaren konstaterar att även sådana hinder i lagföringen som är av beskaffenhet att i och för sig kunna avhjälpas eller vara övergående skulle kunna utlösa möjligheten att förverka utbyte och hjälpmedel utan samband med fällande För en sådan tolkning kunde t.ex. tala att det av själva bestämmelsen och det anslutande skäl 16 i ingressen följer att sådant förverkande åtminstone ska vara möjligt om den tilltalade är sjuk eller har avvikit. Det finns dock knappast något större behov av en möjlighet att förverka utbyte och hjälpmedel vid lagföringshinder som kan vara övergående, eftersom det som yrkas förverkat i det rättsliga förfarandet i detta skede normalt kommer att vara säkerställt genom ett frysningsbeslut (för svenskt vidkommande beslag eller kvarstad). Till detta kommer att ett genomförande av bestämmelsen i linje med den tolkning som antytts onödigtvis skulle föra med sig en rad rättsliga komplikationer. För det fall att förverkande sker på grund av denna bestämmelse och hindret för lagföring senare upphör, kan det vid ett fortsatt förfarande t.ex. uppkomma frågor om hur detta förhåller sig till rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (ne bis in idem) och till brottmålsdomens rättskraft. Även med bortseende från dessa komplikationer, är det lätt att tänka sig andra olägenheter med en sådan ordning. En fråga är t.ex. vad som skulle gälla i det fallet att domstolen vid en senare prövning av själva åtalet kommer fram till att utbytet av det aktuella brottet är mindre än det belopp som hade förklarats förverkat i det särskilda förfarandet eller att åtalet helt ska ogillas. Att då hänvisa en frikänd person till extraordinära rättsmedel eller annan prövning i särskild ordning för att i efterhand kunna ompröva vissa förverkandebeslut framstår inte som en rimlig ordning. Vad som sagts visar på behovet av att bestämmelsen får ett genomförande som är förutsebart och rättssäkert i den meningen att det dels baseras på ett tydligt ställningstagande i frågan om när möjligheten till förverkande enligt artikel 4.2 ska inträda, dels undviker att en ordning för sådant förverkande någonsin kommer i konflikt med ett följande brottmålsförfarande. I likhet med utredaren och m.fl. anser regeringen därför att det till grund för slutsatsen att förverkande i anledning av en fällande brottmålsdom ”inte är möjligt” alltid måste ligga ett oåterkalleligt hinder för att döma ut ansvar och påföljd. Sådana hinder är att den misstänkte eller tilltalade har avlidit eller att åtalspreskription har inträtt. En sådan tolkning är enligt regeringen förenlig med såväl direktivet som med dess syfte. Hur förverkandemöjligheten ska konstrueras I 36 kap. 14 § första stycket finns generellt tillämpliga regler om förverkande utan samband med fällande brottmålsdom. Bestämmelsen innebär att även om det på grund av den brottsliges död eller åtalspreskription är möjligt att döma till påföljd, får egendom förklaras förverkad på grund av brottet om stämning i mål om detta delgetts från det att brottet begicks. I åtalspreskriptionsfallen innebär detta att åklagaren vid sådana brott som enligt 35 kap. 1 § första stycket 1 preskriberas , har på sig att väcka och få delgiven en talan om förverkande på grund av brottet. Är preskriptionsfristen däremot eller längre, upphör möjligheten att föra en förverkandetalan som åtalspreskription inträder. Knyter man bedömningen att förverkande i anledning av fällande brottmålsdom ”inte är möjligt” till så säkra omständigheter som den brottsliges död eller åtalspreskription, är det tydligt att redan gällande rätt i flera fall ger åklagaren tillräckligt rådrum för att efter ett sådant konstaterande väcka talan om förverkande enligt artikel 4.2. fallet vid de lindrigaste brotten – som har fängelse i högst i straffskalan och därmed en tvåårig preskriptionstid – och vid sådana dödsfall som inträffar fram till någon tid före det att har förflutit från det att brottet begicks. I andra fall är det dock uppenbart att 36 kap. 14 § i dess nuvarande lydelse inte skulle ge tillräckligt utrymme för åklagaren att agera. Praktiskt mest betydelsefullt är detta naturligtvis i åtalspreskriptionsfallen där det i fråga om alla brott med en preskriptionstid eller längre gäller att möjligheten att föra talan om förverkande på grund av brottet faller bort som För att uppfylla direktivets krav bör 36 kap. 14 § modifieras så att det i ytterligare fall blir möjligt att föra talan om förverkande trots att påföljd är utesluten för det brott som förverkandeyrkandet grundas på. åstadkommas genom införande av en kompletterande regel som gör det möjligt att – trots det som sägs i övrigt i paragrafen – alltid inom viss efter dödsfall eller åtalspreskription föra talan om förverkande av utbyte av eller hjälpmedel vid brott. finns det klara fördelar med en sådan regel, inte minst eftersom åklagaren kommer att vara inriktad på en prövning av åtalet så länge detta är Utredaren har föreslagit att regeln ska konstrueras så att talan ska väckas från det att den tilltalade avled eller åtalspreskription En sådan ordning skulle visserligen ge goda möjligheter att efter den tidpunkt då åtal är möjligt ändå föra en talan om är det angeläget att förverkandefrågan inte hålls En ordning som utgår från tidpunkten för talans väckande skulle som påpekar, innebära att en förverkandetalan aldrig preskriberas så länge talan väcks inom Såväl de befintliga möjligheterna att föra en förverkandetalan utan samband med åtal som bestämmelserna i 35 kap. om bortfallande av påföljd är knutna till tidpunkten för Med en ordning som utgår från tidpunkten för delgivning skulle bestämmelsen korrespondera med utformningen av 36 kap. 14 § i Enligt regeringen talar därför även systematiska skäl för att fristen bör kopplas till tidpunkten för delgivning. En sådan ordning ger jämfört med utredarens förslag visserligen något mer begränsade möjligheter att föra en talan om förverkande utan samband med fällande brottmålsdom. Dessa begränsningar ska dock inte överdrivas. kopplas till talans väckande eller delgivning kommer delgivning alltid att vara en förutsättning för att talan om förverkande ska kunna prövas. Avser förverkandeyrkandet beslagtagen egendom kan dessutom de generösa regler för delgivning som finns i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. tillämpas. anförda blir att en talan om förverkande alltid ska kunna prövas om stämning i mål om förverkande delgetts från det att den omständighet inträffade som medför att påföljd kan dömas ut. Av de brott som enligt 35 kap. 2 § aldrig blir föremål för Prop. 2015/16:155 preskription är direktivet endast tillämpligt i förhållande till vissa terroristbrott enligt terroristbrottslagen. Dessa brott torde dock sällan vara av beskaffenhet att kunna ge upphov till ekonomiska fördelar på det sätt som anges i direktivet. Att artikel 4.2 genomförs genom ändringar i 36 kap. 14 § är därför enligt regeringens mening förenligt med direktivet. Liksom 36 kap. 14 § i övrigt ska den nya regeln vara tillämplig även på specialstraffrättens område. I likhet med vad som följer av paragrafen i övrigt ska talan få väckas av åklagare bara om detta är påkallat från allmän synpunkt. Dessutom bör – som Lagrådet påpekar – 35 kap. 3 § ha motsvarande tillämpning även i förhållande till den nya regeln. Regeringen ifrågasätter inte att det som påpekar i vissa fall kan uppstå praktiska olägenheter till följd av att en talan om utvidgat förverkande inte kan avskiljas för separat handläggning. Att sådana problem skulle kunna uppstå ibland förutsågs dock av lagstiftaren redan i samband med att bestämmelsen om utvidgat förverkande infördes (se prop. 2007/08:68 s. 73 f.). Regeringen konstaterade då bl.a. att det är en etablerad grundsats att samtliga straffrättsliga reaktioner prövas i ett sammanhang och att det måste krävas starka skäl för att tillåta en prövning i särskild ordning av en straffrättslig reaktion. Detta gäller alltjämt oförändrat. Det är under alla förhållanden inte möjligt att inom ramen för detta lagstiftningsärende närmare överväga denna fråga. Regeringens förslag: Utvidgat förverkande ska kunna beslutas när någon döms för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Som nya bland de särskilt uppräknade brott som kan utlösa utvidgat förverkande ska anges dataintrång, utnyttjande av barn för sexuell posering, tagande av muta, givande av muta samt vissa fall av barnpornografibrott. Dessutom ska utvidgat förverkande kunna utlösas av att någon döms för ett annat brott för vilket det är föreskrivet fängelse och som har utgjort led i en brottslighet som utövats i organiserad form. Utredarens förslag överensstämmer bortsett från någon språklig justering med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker utredarens förslag eller har inga synpunkter. och invänder att det skulle innebära en alltför långtgående utvidgning att tillåta utvidgat förverkande vid brott som inte har fängelse i straffskalan men som utgjort led i en brottslighet som utövats i organiserad form. ombudsmän och , som i och för sig godtar förslaget, påtalar att rekvisitet ”utgjort led i brottslighet som utövats i organiserad form” inte är tillräckligt tydligt för att användas i författningstext och att ytterligare preciseringar behövs. Skälen för regeringens förslag Utvidgat förverkande enligt direktivet I artikel 5.1 uppställs krav på att det ska vara möjligt att förverka egendom som tillhör en person som har dömts för ett brott som är av beskaffenhet att direkt eller indirekt kunna ge upphov till en ekonomisk fördel om domstolen på grund av omständigheterna i målet är övertygad om att egendomen i fråga härrör från brottsliga handlingar. I artikel 5.2 anges vilka brott som ska kunna vara förverkandeutlösande förutsatt att de uppfyller kraven i artikel 5.1. Artikel 5 – liksom direktivet i övrigt – innehåller bestämmelser av minimikaraktär. Till sin grundläggande konstruktion överensstämmer direktivets reglering av utvidgat förverkande – som alltså är vad som avses med artikeln – med rambeslut och 36 kap. 1 b § . Utvidgat förverkande är alltså avsett att vara en reaktion på ett begånget brott och därmed en särskild rättsverkan av brott. utgår regleringen från att det begångna brottet kan läggas till grund för antagande om inblandning i också annan vinstinriktad brottslighet, nämligen på så sätt att gärningsmannen genom att i vinningssyfte begå ett allvarligt brott anses indikera att det kan finnas vinster även från annan brottslighet att förverka. Detta brott – det förverkandeutlösande brottet – är därmed den ”nyckel” som möjliggör ett förverkande av sådana vinster av brottslig verksamhet som annars inte är åtkomliga för förverkande, eftersom de inte kan knytas till ett konkret brott. Brott med fängelse eller mer i straffskalan ska kunna leda till utvidgat förverkande I artikel 5.2 e föreskrivs att utvidgat förverkande ska kunna tillgripas när någon döms för ett brott som omfattas av direktivets tillämpningsområde (jfr artikel 3) och som har en straffskala som innefattar fängelse . Som konstaterats i avsnitt 6 krävs lagändringar för att leva upp till direktivets krav i detta avseende. Den första frågan att ta ställning till är om det vid genomförandet finns anledning att begränsa den nationella bestämmelsen till brott som omfattas av direktivets tillämpningsområde. En sådan lösning skulle innebära att vart och ett av de brott som ska kunna utlösa utvidgat förverkande räknas upp särskilt. En sådan lösning är emellertid förenad med flera nackdelar. Till att börja med skulle varje ändring i direktivet eller varje ny rättsakt som hänvisar till direktivet påkalla motsvarande ändring i svensk lag. Dessutom skulle en sådan uppräkning bli mycket lång och framstå som otymplig. Att i stället ange de förverkandeutlösande brotten genom en hänvisning till en generell faktor hos brotten är en lösning som är bättre anpassad till svenska förhållanden och som även i övrigt är att föredra. Det är också så 36 kap. 1 b § är uppbyggd. Det finns därför inte anledning att låta straffskaleavgränsningen vara tillämplig bara på de brott som regleras i de i artikel 3 uppräknade EU-rättsakterna. Nästa fråga att ta ställning till är om det är motiverat att gå längre än direktivets minimireglering genom att sätta den generella straffskaleavgränsningen lägre än vid fängelse. konstaterar regeringen dock att utvidgat förverkande är en ingripande förverkandeform och att viss försiktighet därför är påkallad när det ska avgöras vilka brott som ska vara förverkandeutlösande. Med hänsyn till detta framstår det enligt regeringen som en lämplig avgränsning att inte på generell grund möjliggöra utvidgat förverkande i andra fall än när någon döms för ett brott som har fängelse i straffskalan. Liksom med nuvarande avgränsning i 36 kap. 1 b § fängelse kommer då för del i huvudsak grova brott att kunna utlösa utvidgat förverkande. Inom specialstraffrätten är det bara ett mindre antal brott som har sådan straffskala att utvidgat förverkande redan på den grunden kan aktualiseras. Hit hör bl.a. grovt narkotikabrott, grov narkotikasmuggling, grovt skattebrott och grov smuggling. Med en till sänkt avgränsning träffas därutöver bl.a. grovt insiderbrott, grovt bidragsbrott och olovlig förflyttning av punktskattepliktiga varor (grovt brott). Liksom enligt nuvarande bestämmelse krävs dessutom att det förverkandeutlösande brottet är av beskaffenhet att kunna ge utbyte. I det följande återkommer regeringen till om det finns skäl att låta vissa särskilt angivna brott utlösa utvidgat förverkande trots att de inte har fängelse i straffskalan. Vissa särskilt angivna brott ska kunna leda till utvidgat förverkande Att peka ut de förverkandeutlösande brotten genom att hänvisa till att det för brottet ska vara föreskrivet fängelse är endast delvis tillräckligt för att uppfylla minimikraven i direktivet. Vid bedömningen av vilka brott som därutöver ska kunna utlösa utvidgat förverkande och som uppräkningen i andra stycket bör kompletteras med konstaterar regeringen följande. Utöver det allmänna krav som uppställs i artikel 5.2 e på att vissa brott med fängelse eller mer i straffskalan ska kunna utlösa utvidgat förverkande kräver direktivet även att vissa särskilt utpekade brott ska kunna leda till utvidgat förverkande oavsett den för brotten föreskrivna straffskalan. Dessa brott finns angivna i artikel 5.2 a–d. Sådan passiv och aktiv korruption som avses i artikel 5.2 a motsvaras för svenska förhållanden av brotten tagande av muta och givande av muta, som i båda fallen kan föranleda fängelse i högst (10 kap. 5 a och 5 b §§ ). Dessa brott måste därför ingå bland de särskilt uppräknade brott som kan utlösa utvidgat förverkande. De grova svårhetsgraderna av brotten träffas däremot av straffskaleavgränsningen. Av artikel 5.2 b följer att utvidgat förverkande ska kunna utlösas också av inte närmare preciserade brott som rör ”deltagande i en kriminell organisation” enligt artikel 2 rambeslut om kampen mot organiserad brottslighet. I likhet med utredaren – vars bedömning godtagits av remissinstanserna – bedömer regeringen att direktivets krav uppfylls genom förslaget att utvidgat förverkande ska kunna beslutas vid brott med fängelse eller mer i straffskalan. Några ytterligare lagändringar är därmed inte nödvändiga för att leva upp till minimikraven i direktivet. Regeringen återkommer i nästa avsnitt till frågan om det ändå kan finnas skäl att gå längre än direktivet och införa 2015/16:155 en särskild reglering för brott som begås med koppling till organiserad Vad som i artikel 5.2 c beskrivs som att förmå eller rekrytera ett barn till att delta i pornografiska föreställningar eller att dra nytta av eller på annat sätt utnyttja ett barn för sådana syften är kriminaliserat genom bl.a. brottet utnyttjande av barn för sexuell posering, för vilket är föreskrivet fängelse i högst (6 kap. 8 § ). Detta brott ska således anges i katalogen. Beteendet kan också träffas av bestämmelserna om grovt utnyttjande av barn för sexuell posering, koppleri och grovt koppleri, som dock samtliga redan på grund av sin straffskala kan utlösa Artikeln innebär vidare att barnpornografibrott måste upptas bland de särskilt angivna förverkandeutlösande brotten om det innefattat sådan befattning med pornografiska bilder av barn som i direktivet beskrivs som distribution, spridning, överföring, utbjudande, tillhandahållande, tillgängliggörande eller produktion. sådana befattningsformer finns i 16 kap. 10 a § första stycket 1–4 brotts- balken, med ett straffmaximum på fängelse . svårhetsgraden av brottet träffas av straffskaleavgränsningen. Enligt artikel 5.2 d i dess första led ska utvidgat förverkande vidare kunna utlösas av visst handlande som sammanfattningsvis kan sägas bestå i angrepp mot informationssystem eller olika obehöriga åtgärder riktade mot datorbehandlingsbara uppgifter. Enligt artikel 5.2 d ska en sådan system- eller datastörning bara kunna utlösa utvidgat förverkande när därigenom ”ett betydande antal informationssystem har påverkats genom användning av ett verktyg […] som utformats eller anpassats i första hand för detta syfte”. Med sådana verktyg avses t.ex. olika Vid genomförandet av direktiv om angrepp mot informationssystem (2013/40/EU) ansågs en på så sätt kvalificerad system- eller datastörning för svenska förhållanden behöva motsvaras av en ny svårhetsgrad av brottet dataintrång – grovt dataintrång – med ett straffmaximum fängelse (se prop. 2013/14:92 s. 12 f.). Eftersom detta brott är förverkandeutlösande redan genom sin straffskala, saknas skäl att på grund av första ledet av artikel 5.2 d göra tillägg i Av artikel 5.2 d i dess andra led följer dock att utvidgat förverkande även ska kunna utlösas av ett handlande som består i att uppsåtligen tillverka, sälja, anskaffa i syfte att använda, importera, distribuera eller på annat sätt tillgängliggöra verktyg – t.ex. sabotageprogram – som används för att begå brott, åtminstone i fall som inte är ringa. genomförandet av direktiv gjordes bedömningen att svensk rätt genom bestämmelserna om förberedelse till brott uppfyllde direktivets krav på vilka befattningar med verktyg som skulle vara straffbara och att vad som kunde komma i fråga i första hand var förberedelse till dataintrång men också förberedelse till grov skadegörelse, sabotage eller grovt sabotage. Med hänsyn till att de tre senare brotten