prop · H303158 · 2016-04-11 00:00:00 — Någon övergångsbestämmelse för de föreslagna lag- och förordningsändringarna förefaller inte nödvändig eftersom dessa genomförandeakter ska antas i form av kommissionsförordningar (se artikel 35.5) och således inte genomföras i svensk rätt. Detta utesluter inte att det i genomförandeakterna kan komma att anges att utrustning som godkänts enligt det gamla direktivet är godkänd även enligt kraven i det nya direktivet. Även för sådan utrustning som redan är placerad ombord på ett fartyg när det nya direktivet ska börja tillämpas ska det anges i genomförandeförordningar vilka krav som ska gälla (se artikel 5.2 och 35.3 samt avsnitt 5.3.2). Inte heller i detta fall finns någon anledning att införa övergångsregler i de föreslagna lag- och förordningsändringarna. 2015/16:158 6 Förslagen i denna proposition syftar till att genomföra direktivet om marin utrustning. Genomförandet av direktivet kräver införandet av vissa bestämmelser på lagnivå, men också bestämmelser på förordnings- och föreskriftsnivå. har haft vissa synpunkter på promemorians beskrivning av konsekvenserna för företag. Konsekvensbeskrivningen i propositionen begränsas i huvudsak till att ta upp konsekvenserna till följd av lagen om marin utrustning. Direktivet är omfattande och detaljerat. Det syftar till fullharmonisering av regleringen av marin utrustning på den inre marknaden. Medlemsstaternas möjligheter att välja mellan egna nationella lösningar vid genomförandet är därmed starkt begränsade. Förslagen går inte utöver vad direktivet kräver och står inte i strid med . Tillverkare och andra ekonomiska aktörer De företag som åläggs skyldigheter genom direktivet är tillverkare, importörer och distributörer av marin utrustning. I den mån en tillverkare inte har någon verksamhet lokaliserad inom någon medlemsstats terri- torium, ska tillverkaren utse en behörig representant som är etablerad i Direktivet bygger vidare på och utvecklar regelsystemet i direktiv /98/EG, som genomförts framför allt genom Transport- Det får förutsättas att de företag som åläggs skyldigheter genom de bestämmelser som genomför det gamla direktivet är väl bekanta med regelverket. Det finns 94 svenska tillverkare av rattmärkt marin utrustning i Tillverkningsföretagens storlek är allt från små företag med ett med över 1 000 anställda. än 1 500 olika inrapporterade av anmälda organ i nuvarande produktdatabasen som finns på den av kommissionen till- Databasen är öppen för alla som vill ta del av informationen. I databasen registreras tillverkarens namn med adress, produktnamn, anmält organ och giltighet på certifikat. finns ingen information om antal andra svenska aktörer såsom behöriga representanter, importörer och distributörer som också har ansvar för produkter med EU-försäkran om överensstämmelse. Transportstyrelsen har efter stickprovsundersökning fått uppgifter om att antalet distributörer kan uppgå till 120 stycken. Uppgift om dessa före- tags storlek saknas emellertid. Såväl direktiv som det nya direktivet om marin utrustning kräver att utrustningen genom ett förfarande för bedömning av överens- stämmelse visar sig uppfylla kraven i de internationella instrumenten och att tillverkaren eller dennes representant anbringar föreskriven märkning I detta avseende torde den föreslagna regleringen sålunda inte medföra några större ändringar i kostnadshänseende. Tillverkare och andra ekonomiska aktörer kommer även att omfattas av marknadskontroll och annan tillsyn, vilket medför kostnader för dessa aktörer enligt de avgifter som kan komma att tas ut för detta. för marknadskontrollen kan myndigheten vidare komma att göra doku- mentkontroller och stickprovskontroller av produkter. leda att tillverkaren eller annan ekonomisk aktör får lämna ifrån sig produkter och dokument för kontroll. Förslagen bedöms inte ha några konkurrenspåverkande effekter eller påverkan på företag i andra avseenden. Kraven i direktivet gäller lika oavsett storleken på de berörda ekonomiska aktörerna. Det har inte tagits någon särskild hänsyn till små företag, eftersom reglerna är lika för alla inom unionen och det inte är möjligt att på nationell nivå införa särskilda lättnader för små företag. Inom ramen för direktivet 96/98/EG finns ett anmält organ i , , som har ca 1 500 anställda. Den som vill bli ett anmält organ under direktiv /90/EU anmäler detta till Swedac, som beslutar om och anmäler organ till den Europeiska kommissionen. Direktivet innehåller regler som ställer högre krav på marknadskontrollen jämfört med dagens direktiv. Uppgifterna att utöva marknadskontroll och utföra övrig tillsyn medför därför ytterligare arbete och kostnader jämfört med förhållandena enligt det nu gällande direktivet. Transportstyrelsen beräknar preliminärt att kostnaderna för marknadskontroll och tillsyn av marin utrustning kan komma att uppgå till upp emot . Förslagen i avsnitt 5.8 innebär att avgifter kommer att kunna tas ut för Transportstyrelsens ärendehandläggning, marknadskontroll och övriga tillsyn. Som anges i nämnda avsnitt avser regeringen att i förordning precisera i vilken utsträckning avgifter för marknadskontrollverksamheten ska tas ut och av vem. Avgifterna redovisas enligt de principer som gäller för Transportstyrelsens finansiering mot inkomsttitel. De ökade kostnaderna bedöms rymmas inom befintlig ram på Transportstyrelsens förvaltningsanslag. I avsnitt 5.6.3 har föreslagits att ska lämna den hjälp som behövs när marknadskontrollmyndigheten vidtar åtgärder. Behov av att tillkalla hjälp får antas uppstå endast i undantagsfall, möjligen . I de fall detta kan bli aktuellt bör det kunna hanteras inom befintliga ramar. Förslagen i 5.10 innebär att de allmänna förvaltningsdomstolarna kan få hantera överklaganden enligt den nya lagen. Detta gäller t.ex. beslut i frågor om certifikat, tillstånd och dispenser, förelägganden eller förbud, beslut som fattas inom ramen för marknadskontroll och tillsyn, inklusive avgifter. är det möjligt att till allmän förvaltningsdomstol överklaga sådana beslut som meddelas enligt de föreskrifter som genomför direktiv om marin utrustning. Någon marknadskontroll har dock i praktiken knappast skett enligt den nuvarande regleringen. Det är därför mycket svårt att bedöma i vilken omfattning den marknadskontroll 2015/16:158 och övriga tillsyn som ska ske kommer att leda till överklaganden. En rimlig slutsats är dock att det inte bör uppstå mer än ett mycket litet antal överklaganden till domstolarna , gissningsvis högst en handfull, och förmodligen färre än så. I lagen föreslås vidare att frågor om påförande av sanktionsavgift prövas av förvaltningsrätt efter ansökan av marknadskontrollmyndigheten. Ansökan ska göras hos den förvaltningsrätt inom vars domkrets marknadskontrollmyndigheten är belägen. Någon sådan möjlighet finns inte enligt den nuvarande regleringen. Som anges i lagen är emellertid sanktionsavgiften subsidiär i förhållande till ett vitesföreläggande. Det saknas därför anledning att tro att ansökning om påförande av sanktionsavgift kommer att förekomma i någon större utsträckning. Sammanfattningsvis bedöms att den föreslagna lagen kan komma att innebär högst en marginell ökning av antalet mål i förvaltningsdomstolarna. Eventuella kostnadsökningar som kan uppstå till följd av förslaget bör kunna hanteras inom befintliga ramar. Svenska redare och deras besättningar, som införskaffar och som är slutanvändare av typgodkänd rattmärkt utrustning kommer på lång sikt att påverkas av det nya direktivet. Redare och deras fartyg kommer att påverkas till viss del genom Transportstyrelsens marknadskontroller. Dessa kontroller kan göras på utrustning som finns ombord men ska begränsas till sådana undersökningar som kan utföras som utrustningen förblir fullt fungerande. Transportstyrelsen har i avsnitt 5.8 föreslagits få ett bemyndigande att ta ut avgifter för myndighetens ärendehandläggning enligt lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Myndighetens arbete med att utfärda certifikat för utrustning som placeras ombord och som är teknisk innovation, utrustning för provning eller utvärdering samt utrustning som sätts ombord under exceptionella omständigheter enligt artiklarna 30–32 kan därför avgiftsbeläggas. Enligt Transportstyrelsens tillsynssystem SITS är antal svenska certifierade fartyg enligt internationella konventioner 132 stycken som har krav på rattmärkt marin utrustning. Nationella fartyg som inte omfattas av internationella konventioner och certifierade är 839. Även dessa 839 fartyg har rattmärkt utrustning ombord. Dessutom finns 4 650 svenska fartyg (mestadels båtar) som är registrerade men inte är certifikatspliktiga men kan ha rattmärkt utrustning ombord. Förslagen har inte någon konsekvens för jämställdheten eller miljön. Eftersom direktivet syftar till att bl.a. förebygga föroreningar till sjöss genom enhetlig tillämpning av internationella normer om hur marin utrustning ska tillverkas och kontrolleras bör man kunna utgå från att effekterna av lagen bör bli allmänt sett positiva ur en miljösynpunkt. Förslaget till lag om marin utrustning 1 § Denna lag syftar till att förbättra sjösäkerheten och förebygga föroreningar till sjöss genom krav på hur marin utrustning ska vara tillverkad och kontrollerad. Lagen syftar också till att säkerställa den fria rörligheten för sådan utrustning inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Paragrafen anger lagens syfte och motsvarar i princip innehållet i artikel 1 i direktivet. Lagen reglerar den utrustningen i sig, dvs. vilka krav utrustningen ska uppfylla och hur den ska kontrolleras. Vilken utrustning som ska finnas ombord på ett fartyg regleras i andra regelverk, nämligen lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg, fartygssäkerhetslagen (2003:364) och barlastvattenlagen (2009:1165) eller i föreskrifter meddelade med stöd av de lagarna. Barlastvattenlagen har dock ännu inte trätt i kraft. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.1 och 5.2. 2 § I denna lag betyder 1.distributör: fysisk eller juridisk person i leveranskedjan, utöver tillverkaren eller importören, som tillhandahåller marin utrustning på marknaden, 2.ekonomisk aktör: tillverkaren, tillverkarens behöriga representant, importören och distributören, 3.EU-fartyg: fartyg som för flagg från en stat inom EES och som omfattas av någon av de internationella konventionerna, 4.importör: fysisk eller juridisk person som är etablerad inom EES och tillhandahåller marin utrustning från ett tredjeland på EES-marknaden, 5.internationella konventioner: följande konventioner, samt därtill hörande protokoll och koder med obligatorisk tillämpning, som antagits under överinseende av Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) och som trätt i kraft och fastställer särskilda krav för flaggstatens godkännande av utrustning avsedd att placeras ombord på fartyg: – konvention om internationella regler till förhindrande av kollisioner till sjöss (COLREG), – internationella konvention till förhindrande av förorening från fartyg (MARPOL), – konvention om säkerheten för människoliv till sjöss (SOLAS), 6.marin utrustning: utrustning som avses i 3 §, 7.tillbakadragande: åtgärd för att förhindra att marin utrustning i leveranskedjan tillhandahålls på marknaden, 8.tillhandahållande på marknaden: all tillförsel av marin utrustning på EES- marknaden i samband med kommersiell verksamhet, antingen mot betalning eller kostnadsfritt, 9.tillverkare: fysisk eller juridisk person som tillverkar eller som låter konstruera eller tillverka marin utrustning och saluför denna utrustning, i eget namn eller under eget varumärke, 10. utsläppande på marknaden: första gången då marin utrustning görs till- gänglig på EES-marknaden, 11. återkallelse: åtgärd för att dra tillbaka marin utrustning som redan har placerats ombord på eller inköpts i avsikt att placeras ombord på Paragrafen innehåller ordförklaringar och genomför delar av artikel 2. Punkterna 1, 2, 4, 5, 7, 8, 9, 10 och 11 är likalydande med motsvarande definitioner i direktivet med den justering i tillämpliga punkter som följer av att direktivet kommer att införlivas med . Punkterna 1, 4, 8 och 10 har behandlats i avsnitt 5.5.2, punkten 2 i avsnitt 5.9, punkterna 3, 5 och 6 i avsnitt 5.2, punkterna 7 och 11 i avsnitt 5.4.4 och punkten 9 i 3 § Denna lag gäller för utrustning som är placerad eller är avsedd att placeras på ett , om det enligt de internationella konventionerna krävs att den stat vars flagga fartyget för godkänner utrustningen. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Lagen tillämpas såväl på marin utrustning som är placerad som utrustning som är avsedd att place- ras på ett . Ett är enligt definitionen i 2 § ett fartyg som för flagg från en stat inom EES och som omfattas av någon av de Vilka internationella konventioner som avses anges i 2 §. Det är endast utrustning som enligt någon av konven- tionerna kräver ett godkännande av en behörig myndighet i den stat vars flagga fartyget för som omfattas av tillämpningsområdet. komma att utrustning som enligt de internationella konventionerna ska finnas ombord inte behöver godkännas av flaggstatens myndighet. är i så fall inte tillämplig på den utrustningen. någon inskränkning av det geografiska tillämpningsområdet. att lagen som utgångspunkt ska tillämpas på utrustning som är eller ska placeras på oavsett var fartygen befinner sig, se också artikel 3.1 sista momentet i direktivet. Dock kan allmänna folkrättsliga principer om gränserna för en stats jurisdiktion leda till att lagen inte kan tillämpas i vissa fall. Paragrafen, som genomför artikel 3.1, har behandlats i avsnitt 5.2. Krav på marin utrustning 4 § utrustning ska uppfylla de krav som framgår av direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av och rådets direktiv 2014/90/EU av om marin utrustning och om upphävande av rådets direktiv /98/EG och av föreskrifter som har meddelats med stöd av Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före- skrifter om tillfälliga krav på marin utrustning. I paragrafens första stycke anges att de krav som den utrustningen ska uppfylla är de som framgår av direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av direktivet. Enligt artikel 35.2 i direktivet ska Prop. 2015/16:158 kommissionen i genomförandeakter ange vilka utformnings-, konstruk- tionsrespektive prestandakrav och provningsstandarder i de internationella instrumenten som ska uppfyllas. Dessa genomförandeakter ska enligt artikel 35.5 antas i form av kommissionsförordningar. Därutöver har kommissionen enligt artiklarna 8.2, 8.3 och 27.6 andra stycket möjlighet att genom delegerade akter anta tillfälliga harmoniserade tekniska specifikationer, krav och provningsstandarder. Om det i sådana delegerade akter i form av förordningar antas krav som ska tillämpas av de berörda ekonomiska aktörerna ska utrustningen även uppfylla dessa krav. I paragrafen används en s.k. dynamisk hänvisning till direktivet. Genom andra stycket bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om tillfälliga krav på marin utrustning. Bemyndigandet är avsett att utnyttjas i den mån kommissionen med stöd av artiklarna 8.2, 8.3 eller 27.6 andra stycket antar delegerade akter innehållande harmoniserade standarder, krav och provningsstandarder och den delegerade akten är ett direktiv eller beslut som ska genomföras i nationell rättsordning. Paragrafen, som genomför artiklarna 4.1, 4.4, 8.2, 8.3 och 27.6 andra stycket, har behandlats i avsnitt 5.3.1. 5 § utrustning ska uppfylla de krav som gäller då utrustningen placeras ombord på ett , om inte annat följer av direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av direktiv /90/EU. Bestämmelsen i paragrafen innebär enligt huvudregeln att när utrustning placeras ombord på ett är det de krav som då gäller som ska uppfyllas. Detta innebär att utrustning som har godkänts innan den placeras ombord kan vara otillåten att placera ombord om det vid den senare tidpunkten gäller andra krav på utrustningen. De genomförandeakter som kommissionen ska meddela enligt artikel 35.2 och som anger vilka krav och provningsstandarder som marin utrustning ska uppfylla kommer enligt vad som anges i artikeln även fastställa de datum från och med vilka kraven och provningsstandarderna ska tillämpas, inbegripet datumen för utsläppande på marknaden och placering ombord. Detta innebär också att senaste datum för utsläppande på marknaden respektive ombordplacering för marin utrustning som tillverkats enligt äldre krav kommer att framgå. Direktivet medger vidare att kommissionen enligt artikel 35.3 antar genomförandeförordningar som innebär att befintlig utrustning som redan placerats ombord, och vid det tillfället var godkänd, kan behöva uppfylla eventuella nya krav, se också artikel 5.2 i direktivet. I paragrafen används en s.k. dynamisk hänvisning till direktivet. Paragrafen, som genomför artiklarna 4.1 och 5.2, har behandlats i avsnitt 5.3.2. Hänvisningstekniken kommenteras i avsnitt 5.3.1. 2015/16:158 Likvärdiga krav 6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får för marin utrustning ombord på fartyg som inte har varit meddela föreskrifter om krav på sådan utrustning och om krav på certifikat som visar att utrustningen uppfyller de kraven. I paragrafen ges regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att meddela föreskrifter för marin utrustning ombord på fartyg som inte har omfattats av lagen om det sker någon förändring av fartyget som gör att utrustningen omfattas av lagen. En sådan förändring kan ske i två situationer. Det kan ske på det sätt som anges i artikel 7.1, dvs. när ett fartyg som inte är ett ska överföras till en medlemsstats flagg. Vid sådan inflaggning till ett register i en medlemsstat från ett register i tredje land måste den mottagande medlemsstaten enligt artikel 7.1 inspektera om fartygets utrustning är rattmärkt eller kan anses vara likvärdig med rattmärkt utrustning. Paragrafen ger då en möjlighet att meddela föreskrifter om vilka krav som ska gälla för utrustning ombord på sådana fartyg. En förändring av förhållandena rörande fartyget som innebär att utrustningen ombord plötsligt omfattas av lagen kan också ske i ett annat fall. Om ett fartyg som i och för sig är registrerat i det ändrar trafikmönster från att enbart ha gått i nationell trafik till att gå i internationell trafik kommer det att omfattas av någon av de internationella konventionerna, vilket i sin tur innebär att fartyget kommer att utgöra ett . Paragrafen ger då en motsvarande möjlighet att meddela föreskrifter om vilka krav som ska gälla för utrustning ombord på sådana fartyg. Paragrafen, som genomför artikel 7.2 och 7.4, har behandlats i avsnitt 5.3.3. 7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om undantag från kraven i denna lag eller i föreskrifter meddelade i anslutning till lagen och om krav på certifikat som visar att utrustningen har beviljats undantag. Den myndighet som regeringen bestämmer får vidare i enskilda fall besluta om sådana undantag och utfärda certifikat som visar att utrustningen har beviljats undantag. Paragrafen innehåller ett bemyndigande, som gör det möjligt att under vissa förhållanden tillåta användning av utrustning som inte är försedd med rattmärke. Enligt direktivet kan flaggstaten på vissa villkor tillåta att sådan utrustning placeras ombord på . I regel ska ett certifikat för utrustningen utfärdas, som alltid ska förvaras tillsammans med utrustningen och som innehåller restriktioner eller andra bestämmelser om utrustningens användning. Undantag kan ges för att möjliggöra tekniska innovationer, för att prova eller utvärdera viss utrustning eller för att tillåta att icke-rattmärkt utrustning i vissa fall används när rattmärkt utrustning inte finns att tillgå. Paragrafen, som genomför delar av artiklarna 30–32, har behandlats i avsnitt 5.3.4. Skyldigheter för ekonomiska aktörer Teknisk dokumentation och bedömning av överensstämmelse m.m. 8 § Tillverkaren ska utarbeta teknisk dokumentation avseende den utrustningen och se till att det görs en bedömning av om utrustningen stämmer överens med kraven enligt 4 §. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om teknisk dokumentation och om förfarandet vid bedömning av överensstämmelse. Enligt första stycket ska tillverkaren utarbeta teknisk dokumentation och se till att det görs en bedömning av om utrustningen stämmer överens med kraven. Tillverkaren har alltså ansvaret för att en bedömning av överensstämmelse kommer till stånd. Detta sker genom att kontakta ett s.k. anmält organ. Tillverkaren kan inte själv utföra själva bedömningen. Av artikel 15.2 följer att kommissionen i genomförandeakter ska ange vilka förfaranden för bedömning av överensstämmelse som kan användas för olika typer av marin utrustning. Med stöd av bemyndigandet i andra stycket kan föreskrifter meddelas som genomför direktivets krav på ekonomiska aktörer när det gäller teknisk dokumentation och bedömning av överensstämmelse. Enligt artikel 12.4 ska tillverkarna bevara den tekniska dokumentationen under åtminstone efter det att rattmärket anbringats. Bilaga II till direktivet innehåller detaljerade bestämmelser om olika förfaranden för bedömning av överensstämmelse och om den tekniska dokumentationen. Paragrafen, som genomför artiklarna 4.2, 12.2, 12.4, 15.1, 15.2 och bilaga II i direktivet, har behandlats i avsnitt 5.4.1. 9 § Vid serietillverkning av marin utrustning ska tillverkaren se till att det finns rutiner som säkerställer att utrustningen fortsätter att överensstämma med kraven enligt 4 §. Om det är nödvändigt, ska tillverkaren se till att en ny bedömning av överensstämmelse utförs. Paragrafen, som genomför artikel 12.5, har behandlats i avsnitt 5.4.1. 10 § Om bedömningen av överensstämmelse visar att den utrustningen uppfyller kraven enligt 4 § ska tillverkaren upprätta en EU-försäkran om överensstämmelse. Tillverkaren ansvarar därmed för att utrustningen överensstämmer med kraven. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om EU-försäkran om överensstämmelse. Om bedömningen av överensstämmelse har visat att utrustningen uppfyller kraven ska tillverkaren upprätta en EU-försäkran om överensstämmelse, i vilken det ska försäkras att kraven är uppfyllda. Paragrafens första stycke genomför artiklarna 12.3 och 16.3 i de delar som avser EU- försäkran om överensstämmelse. Paragrafens andra stycke genomför punkterna 1–2 och 4–5 i artikel 16. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.4.1. 11 § Om bedömningen av överensstämmelse visar att den utrustningen uppfyller kraven enligt 4 § ska tillverkaren förse utrustningen med ett märke (rattmärke), om inte annat följer av föreskrifter meddelade med stöd av 12 §. Endast marin utrustning som uppfyller kraven får förses med rattmärke. Bestämmelserna i artikel 30.1 och 30.3–5 i och rådets förordning (EG) nr 765/2008 av om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med saluföring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr 339/93 ska tillämpas på rattmärket. CE-märkningen i den artikeln ska betraktas som en hänvisning till rattmärket. utrustning som har visat sig överensstämma med kraven ska ratt- Utformningen av rattmärket framgår av bilaga I till direktivet. Europeiska kommissionen kan dock enligt artikel 11 i direktivet komma att anta delegerade akter med bestämmelser om att viss marin utrustning kan märkas elektroniskt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har därför i 12 § bemyndigats att meddela föreskrifter om Om det av sådana föreskrifter framgår att elektro- niskt rattmärke kan användas i stället för det sedvanliga rattmärket på viss marin utrustning, utgör detta en grund för undantag från kravet i denna paragraf att anbringa sådant rattmärke. Användningen av rattmärket omfattas av de allmänna principer som fastställs i artikel 30.1 och 30.3–5 om CE-märkningen i förordning (EG)