prop · H303115 · 2016-03-15 00:00:00 — Såväl artikel 14 som artikel 16 i tjänstedirektivet är tillämpliga på det i målet aktuella förbudet. 14 inte medför någon fullständig harmonisering av etableringsfriheten, måste även fördragets bestämmelser tillämpas, särskilt artikel 52 i EUF- Förbuden mot sådana inskränkningar i tjänstedirektivet samt artiklarna 49 och 56 i EUF-fördraget är dock inte tillämpliga på sådan verksamhet som är förenad med utövande av offentlig makt i den mening som avses i artikel 51 i EUF-fördraget. uppfattning torde, utifrån de uppgifter som kan utläsas ur begäran om förhandsavgörande, sådan certifieringsverksamhet som utövas av de aktuella organen emellertid inte omfattas av undantaget i artikel 51 i Således bör den nationella domstolens första fråga besvaras jakande och dess andra fråga besvaras nekande. dom : Artikel 51 första stycket i EUF- fördraget ska tolkas så att det i denna bestämmelse angivna undantaget från etableringsfriheten inte är tillämpligt på den certifieringsverksamhet som bolag som har ställning som certifieringsorgan ägnar sig åt. ska Artikel 14 i tjänstedirektivet tolkas så att den utgör hinder för en lagstiftning i en medlemsstat som föreskriver att bolag som har ställning som certifieringsorgan ska ha sitt säte inom landets territorium. C-595/13 (UDEUD2014/5) mot Fiscale eenheid X N.V. Den nationella domstolens frågor: Ska artikel 13 B d.6 i sjätte direktivet 77/388/EEG om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdeskatt: enhetlig beräkningsgrund (mervärdesskattedirektivet) tolkas så, att ett företag som har bildats av fler än en investerare enbart i syfte att investera det anskaffade kapitalet i fastigheter, kan anses utgöra en särskild investeringsfond i den mening som avses i mervärdesskattedirektivet? Om den första frågan besvaras jakande, ska artikeln tolkas så, att med uttrycket förvaltning även avses den faktiska användning av företagets fastigheter som har lagts ut på tredje man? investeringsbolag, som har bildats av fler än en investerare enbart i syfte att investera det anskaffade kapitalet i fastigheter, inte anses utgöra särskilda investeringsfonder i den mening som avses i artikel 13 B d.6 i Den nationella domstolens första fråga bör således besvaras nekande. För det fall domstolen inte skulle dela den bedömningen utan anser att frågan ska besvaras jakande, bör enligt regeringens uppfattning den nationella domstolens andra fråga besvaras Enligt regeringen kan nämligen inte med uttrycket förvaltning, i den mening som avses i nämnda direktivbestämmelse, avses en faktisk användning av fastigheter. dom : Artikel 13 B d.6 i mervärdesskattedirektivet ska tolkas så, att investeringsbolag, såsom de som är aktuella i det nationella målet, i vilka kapitalet sammanförs av flera investerare som står för risken vid förvaltningen av de tillgångar som samlats i bolaget för att köpa, äga, förvalta och sälja fastigheter i syfte att uppnå en vinst som ska delas ut till samtliga andelsägare i form av utdelning, varvid andelsägarna även bereds genom att deras andelar ökar i värde, kan anses utgöra särskilda investeringsfonder i den mening som avses i nämnda bestämmelse, under förutsättning att den berörda medlemsstaten underkastat dessa bolag en särskild statlig tillsyn. Vidare ska artikel 13 B d.6 i mervärdesskattedirektivet tolkas så, att begreppet förvaltning i denna bestämmelse inte avser den faktiska förvaltningen av fastigheterna i en särskild investeringsfond. C-606/13 (UDEUD2014/12) mot Begäran från Kammarrätten i , Den nationella domstolens frågor: 1) I artikel 4.2 i rådets direktiv /96/EG om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet anges att med skattenivå avses det samlade belopp som påförts i form av alla indirekta skatter (med undantag av mervärdesskatt) som beräknats direkt eller indirekt på kvantiteten av elektricitet när den frisläpps för förbrukning. Av artikel 21.5 i samma direktiv framgår att elektricitet ska vara skattepliktig och att skattskyldigheten ska inträda när distributören eller återförsäljaren levererar elektriciteten. Utgör dessa artiklar hinder för en skatt som tas ut på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer? 2) Utgör en skatt på den termiska effekten en sådan punktskatt som direkt eller indirekt drabbar konsumtion av punktskattepliktiga varor som anges i artikel 1.1 i rådets direktiv /118/EG om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv /12/EEG? Artiklarna 4.2 och 21.5 i direktiv /96/EG utgör inte hinder mot en skatt som tas ut på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer. En skatt på högsta tillåtna termisk effekt i kärnkraftsreaktorer utgör inte en punktskatt på energiprodukter eller elektricitet i den mening som avses i artiklarna 2.1 och 2.2 i direktiv /96. En skatt på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer utgör därför inte en sådan punktskatt som direkt eller indirekt drabbar konsumtion av sådana varor som avses i artikel 3.1 i direktiv /12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor eller artikel 1.1 i direktiv /118/EG. dom : 1) Artiklarna 4.2 och 21.5 i direktiv /96/EG ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är i fråga i det nationella målet, enligt vilken en skatt tas ut på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer, eftersom en sådan skatt inte omfattas av direktivets tillämpningsområde. 2) Direktiv /12/EEG ska tolkas så, att en skatt som uttas på termisk effekt i en kärnkraftsreaktor inte utgör en punktskatt i den mening som avses i detta direktiv. C-632/13 (UDEUD2014/17) mot Den nationella domstolens fråga: Utgör artikel 45 i EUF-fördraget hinder mot bestämmelser i en medlemsstats lagstiftning som innebär att en person bosatt i en annan medlemsstat, som förvärvat hela eller så gott som hela sin inkomst i den förstnämnda medlemsstaten, kan välja mellan två helt olika beskattningsformer, nämligen att antingen beskattas genom en källskatt med en lägre skattesats men utan rätt till sådana skattelättnader som gäller vid tillämpningen av det ordinarie inkomstskattesystemet eller att beskattas för sina inkomster enligt detta system och därmed kunna utnyttja skattelättnaderna i fråga? Enligt den innebär lagstiftningen som avses i den nationella domstolens fråga sammantaget inte någon diskriminering i strid med artikel 45 i EUF-fördraget. Om den svenska lagstiftningen trots allt skulle bedömas som diskriminerande är det fråga om sådan indirekt diskriminering som kan rättfärdigas av tvingande hänsyn till allmänintresset i form av säkerställandet av en väl avvägd fördelning av beskattningsrätten, en effektiv skatteuppbörd och undvikande av skatteundandraganden. Under alla förhållanden innebär artikel 45 i EUF-fördraget således inte något hinder mot de bestämmelser som avses i frågan. dom : Det utgör inte diskriminering i strid med artikel 21 i EUF-fördraget att utomlands bosatta skattskyldiga, som får merparten av sina inkomster från källstaten och som har valt systemet med källskatt, vid inkomstbeskattningen inte medges samma avdragsmöjligheter avseende personliga förhållanden som de som medges skattskyldiga bosatta i landet inom ramen för systemet med ordinarie inkomstskatt, då den sammanlagda skattebelastningen för utomlands bosatta skattskyldiga inte är högre än för skattskyldiga bosatta i landet och personer som likställs med dessa och som befinner sig i en jämförbar situation. C-657/13 (UDEUD2014/29) . Begäran om förhandsavgörande från Finanzgericht , Den nationella domstolens fråga: Är det förenligt med den i artikel 49 i EUF-fördraget föreskrivna etableringsfriheten, att i en nationell bestämmelse föreskriva att överföring av en rörelsetillgång från ett inhemskt till ett utländskt fast driftställe, tillhörande samma företag, utgör ett uttag för rörelsefrämmande ändamål vilket ska medföra att dolda reserver upplöses, och att en uttagsvinst ska redovisas i samband därmed samt att i ytterligare en bestämmelse föreskriva att denna vinst får fördelas i lika delar på fem eller tio räkenskapsår? Domstolen har i ett antal avgöranden slagit fast att det är förenligt med unionsrätten att en medlemsstat, när tillgångar flyttas på ett sådant sätt att medlemsstatens beskattningsrätt upphör, har rätt att fastställa värdet på tillgångarna och/eller den skatt som ska erläggas för att denna medlemsstat ska kunna tillgodogöra sig skatt på de värden som har upparbetats då medlemsstaten haft beskattningsrätt. Som framgår bl.a. av domstolens dom i mål C-261/11 Kommissionen mot saknar det betydelse om tillgångarna har realiserats. Av detta följer att den första delen av tolkningsfrågan bör besvaras jakande. Vidare måste en bestämmelse som innebär att vinsten får fördelas i lika delar på fem eller tio räkenskapsår, i enlighet med vad domstolen har konstaterat i mål C-164/12 DMC, anses vara förenlig med unionsrätten. Således bör även den andra delen av tolkningsfrågan, som handlar om tidpunkten för betalning av den aktuella skatten, besvaras jakande. dom : Artikel 49 i EUF-fördraget ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en sådan nationell skattelagstiftning som är i fråga i det nationella målet, vilken, vad gäller ett bolag med hemvist i denna medlemsstat som överför tillgångar till ett fast driftställe tillhörande bolaget i en annan medlemsstat, föreskriver att orealiserade värdeökningar på dessa tillgångar som genererats i den första medlemsstaten ska framtas och beskattas, och att uppbörden av denna skatt uppdelas i tio annuiteter. C-686/13 (UDEUD2014/40) X AB mot Den nationella domstolens fråga: Utgör artiklarna 49 och 63 i EUF- fördraget hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken hemviststaten inte medger avdrag för en valutakursförlust som är integrerad i en kapitalförlust på en näringsbetingad andel i ett bolag som har hemvist i en annan medlemsstat, när hemviststaten tillämpar ett system där kapitalvinster och kapitalförluster på sådana andelar inte beaktas vid beräkning av beskattningsunderlaget? Artiklarna 49 och 63 i EUF-fördraget utgör inte hinder för nationell lagstiftning enligt vilken hemviststaten inte medger avdrag för en valutakursförlust som är integrerad i en kapitalförlust på en näringsbetingad andel i ett bolag som har hemvist i en annan medlemsstat, när hemviststaten tillämpar ett system där kapitalvinster och kapitalförluster på sådana andelar inte beaktas vid beskattning. Om domstolen ändå skulle anse att det svenska systemet utgör en inskränkning av etableringsfriheten, är denna inskränkning rättfärdigad med hänsyn till behovet av att upprätthålla det svenska skattesystemets inre sammanhang. dom : Artikel 49 i EUF-fördraget ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en medlemsstats skattelagstiftning enligt vilken kapitalvinster på näringsbetingade andelar i princip inte är skattepliktiga till inkomstskatt för juridiska personer och kapitalförluster på sådana andelar på motsvarande sätt inte är avdragsgilla, inte heller när dessa kapitalförluster har orsakats av en valutakursförlust. C-691/13 (UDEUD 2014/55) mot Ministre des affaires sociales et de la santé och Ministre de l’Économie et des Begäran om förhandsavgörande från Conseil d’État, Den nationella domstolens fråga: Innebär artikel 6.2 i rådets direktiv /105/EEG om insyn i de åtgärder som reglerar prissättningen på humanläkemedel och deras inordnande i de nationella sjukförsäkringssystemen en skyldighet att motivera beslut om att uppta ett läkemedel i förteckningen över läkemedel som omfattas av sjukförsäkringssystemet, eller om förlängt upptagande i förteckningen, för det fall att beslutet, i förhållande till ansökan, begränsar de terapeutiska indikatorer som ger rätt till ersättning, eller villkorar ersättning baserat på bl.a. den föreskrivande läkarens kvalifikationer, behandlingsförloppet, uppföljningen av patienter, eller andra villkor som endast ger en del av de patienter som behandlas med läkemedlet rätt till ersättning från sjukförsäkringskassorna eller begränsar denna möjlighet till att endast omfatta särskilda situationer? Som utgångspunkt är det viktigt att en sökande har möjlighet att förstå skälen bakom de beslut som myndigheter och domstolar fattar. Detta gäller särskilt i de situationer då beslutet går sökanden emot. Sökanden ska även erhålla uppgift om det är möjligt att överklaga beslut och, om så är fallet, information om vart denne kan vända sig. För att en sökande ska kunna förstå skälen bakom sådana beslut och också kunna tillvarata sin rätt, krävs ofta, men inte alltid, en motivering i själva beslutet. I vissa fall råder det ingen som helst tvekan om vilka överväganden som har gjorts och en sökande efterfrågar inte heller en motivering. Enligt regeringen kan artikel 6.2 i direktiv /105/EEG inte tolkas så att det föreligger en motiveringsskyldighet i de fall där det är uppenbart obehövligt, t.ex. när ett beslut är detsamma som för en referensprodukt och där sökanden är väl medveten om vilka överväganden som gjordes vid beslutet avseende referensprodukten. dom : Artikel 6.2 i direktiv /105/EEG ska tolkas så, att den däri föreskrivna motiveringsskyldigheten ska omfatta ett beslut om att låta ett läkemedel även fortsättningsvis ingå i förteckningen över läkemedel som omfattas av sjukförsäkringssystemet, men varvid beslutet innebär att det endast är en viss patientkategori som får sina kostnader för läkemedlet ersatta. C-9/14 (UDEUD2014/64) mot D.G. Den nationella domstolens fråga: Innebär artikel 39 EG (numera artikel 45 i EUF-fördraget) om fri rörlighet för arbetstagare att anställningsstaten är skyldig att vid inkomstbeskattning beakta personliga förhållanden och familjesituation (t.ex. avdrag för räntekostnader) för en skattskyldig utan hemvist i anställningsstaten när den skattskyldiges inkomst under en del av beskattningsåret huvudsakligen kommit från anställningsstaten? Huvudregeln enligt domstolens praxis är att olika beskattningstekniker får användas beroende på om den skattskyldige har hemvist i medlemstaten eller inte. Om den skattskyldige får huvuddelen av sin inkomst från anställningsstaten är dock den begränsat skattskyldiges situation jämförbar med en obegränsat skattskyldigs situation (dvs. en person som har hemvist i anställningsstaten). Under sådana förhållanden måste anställningsstaten därför se till att den begränsat skattskyldiges personliga förhållanden kan beaktas vid beskattningen på samma sätt som en obegränsat skattskyldigs personliga förhållanden. Bedömningen av om en skattskyldig med hemvist i anställningsstaten och en skattskyldig utan hemvist i anställningsstaten befinner sig i jämförbara situationer förutsätter att en tidsperiod bestäms under vilken jämförelsen av förhållandena ska ske. Den referensperiod som bör användas är beskattningsåret. Om kortare perioder fick användas skulle obegränsat och begränsat skattskyldiga i princip alltid kunna anses vara i jämförbara situationer. dom : En skattskyldig som saknar hemvist i anställningsstaten och som inte har uppburit samtliga eller nästintill samtliga familjeinkomster i den staten under hela det aktuella året, befinner sig inte i en situation som är jämförbar med den som en skattskyldig med hemvist i samma stat befinner sig i. Den medlemsstat i vilken den skattskyldige har uppburit endast en del av sina beskattningsbara inkomster under hela det aktuella året är således inte skyldig att bevilja de skatteförmåner som den beviljar de personer som har hemvist där. Denna bedömning påverkas inte av omständigheten att den berörde har lämnat sin anställning i en medlemsstat för att arbeta i tredjeland och inte i en annan medlemsstat. Mot denna bakgrund ska artikel 39.2 EG (numera artikel 45 i EUF-fördraget) tolkas på så sätt att den inte utgör hinder för att en medlemsstat vid inkomstbeskattningen av en arbetstagare som saknar hemvist i medlemsstaten och som har arbetat i den medlemsstaten under en del av året, vägrar att tillerkänna arbetstagaren en skatteförmån som beaktar vederbörandes personliga förhållanden och familjesituation. Även om arbetstagaren uppbar samtliga eller nästintill samtliga inkomster hänförliga till den aktuella perioden, utgör dessa inkomster nämligen inte huvuddelen av arbetstagarens beskattningsbara inkomster för hela det aktuella året. C-10/14, C-14/14 och C-17/14 (UDEUD2014/123) J.B.G.T. Miljoen (mål C-10/14), X (mål C-14/14) respektive générale SA (mål C- 17/14) mot Begäran om förhandsavgörande från , Den nationella domstolens frågor i mål C-17/14: Den nederländska domstolen frågade först och främst om jämförelsen mellan en person utan hemvist i landet och en person med hemvist i landet i ett fall som det förevarande, i vilket källstaten innehållit skatt på de utdelningar som betalats ut, för tillämpningen av artikel 63 i EUF-fördraget även ska utsträckas till att gälla den inkomstskatt som påförts utdelningsinkomsterna och från vilken personer med hemvist i landet får avräkna skatten på utdelningar. Därutöver har den nationella domstolen ställt ett antal följdfrågor. yttrade sig i allt väsentligt endast i mål C-17/14 och anförde följande. Det framgår inte tydligt av begäran om förhandsavgörande om och i så fall hur klaganden skulle missgynnas i förhållande till personer med hemvist i genom den aktuella källbeskattningen. Endast om det klarläggs att något sådant missgynnande föreligger blir den nationella domstolens frågor relevanta att besvara. Om så visar sig vara fallet, ska den efterfrågade jämförelsen göras med hänsyn till den faktiska skattebelastningen som den aktuella nederländska beskattningen av utdelningar innebär. Det är alltså fråga om en jämförelse mellan å ena sidan en definitiv källskatt om på utdelningar till personer som inte har hemvist i och å andra sidan en beskattning av utdelningar till personer med hemvist i med beaktande av att detta sker som ett led i den ordinarie bolagsbeskattningen. Vid jämförelsen kräver unionsrätten endast att möjligheten att få avdrag för sådana kostnader som har ett direkt samband med utdelningarnas förvärvande beaktas. I princip är det utan betydelse för bedömningen hur valt att hantera det nederländska skatteuttaget. dom : Artiklarna 63 och 65 i EUF-fördraget ska tolkas så, att de utgör hinder för en lagstiftning i en medlemsstat enligt vilken källskatt innehålls på utdelningar som lämnas av ett bolag med hemvist i medlemsstaten oavsett om den lämnas till skattskyldiga personer med hemvist i medlemsstaten eller till skattskyldiga personer utan hemvist i medlemsstaten, varvid en mekanism för avräkning eller återbetalning av den innehållna skatten endast föreskrivs för skattskyldiga personer med hemvist i landet, medan denna källskatt blir en slutlig skatt för skattskyldiga personer utan hemvist i landet (fysiska personer och bolag). Detta gäller i den mån den slutliga skattebördan i denna stat avseende dessa utdelningar för skattskyldiga personer utan hemvist i landet är större än den för skattskyldiga personer med hemvist i landet, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera i de nationella målen. Vid fastställandet av dessa skattebördor ska den hänskjutande domstolen, i målen C‑10/14 och C‑14/14, beakta beskattningen av personer med hemvist i landet vad gäller det totala innehavet av aktier i nederländska bolag under kalenderåret samt det förmögenhetsbelopp som är undantaget från skatt i enlighet med den nationella lagstiftningen och, i mål C‑17/14, de kostnader som har ett direkt samband med själva erhållandet av utdelningarna. För det fall det fastställs att en restriktion för den fria rörligheten för kapital föreligger kan denna motiveras med verkningarna av ett bilateralt avtal om undvikande av dubbelbeskattning som ingåtts mellan hemviststaten och den medlemsstat som är källstat, förutsatt att skillnaden i behandling vad gäller beskattningen av utdelningar mellan skattskyldiga personer med hemvist i källstaten och dem utan hemvist i denna stat försvinner. Under sådana omständigheter som i målen C‑14/14 och C‑17/14, och med förbehåll för de kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, kan restriktionen av den fria rörligheten för kapital, för det fall den visas föreligga, inte anses vara motiverad. C-67/14 (UDEUD2014/101) Jobcenter Neukölln mot Nazifa Alimanovic, , och Begäran från Bundessozialgericht, Den tyska domstolen frågade om likabehandlingsprincipen i artikel 4 i förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen kan begränsas genom nationell lagstiftning som genomför undantaget från likabehandlingsprincipen i artikel 24.2 i direktiv /38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (rörlighetsdirektivet) när det gäller arbetssökande. Den tyska domstolen frågade även om artikel 45.2 i EUF- fördraget jämförd med artikel 18 i EUF-fördraget utgör hinder mot en nationell bestämmelse enligt vilken unionsmedborgare, vilka i egenskap av arbetssökande kan åberopa utövandet av rätten till fri rörlighet, utan undantag nekas en social förmån som har till syfte att säkerställa försörjningen och främja tillträde till arbetsmarknaden de enbart har uppehållsrätt som arbetssökande och oberoende av deras anknytning till den mottagande staten. Av praxis från domstolen framgår att likabehandlingsprincipen i förordning (EG) nr 883/2004 kan begränsas genom bestämmelser som genomför undantaget från likabehandlingsprincipen i rörlighetsdirektivet. Ordalydelsen i artikel 24.2 i rörlighetsdirektivet innebär inte att det måste prövas i det individuella fallet om avsteg kan göras mot bakgrund av t.ex. unionsmedborgarens integration. Dock gäller möjligheterna till undantag från likabehandling när det gäller socialt bistånd bara om förmånen dels verkligen utgör socialt bistånd, dels den arbetssökande inte ändrat sin uppehållsrättsliga status genom t.ex. arbete. Utgångspunkten för bedömningen av en förmån som både har till syfte att ge socialt bistånd och underlätta tillträdet till arbetsmarknaden bör vara en analys av vilket resultat som stödet syftar till att uppnå, snarare än stödets formella utformning, klassificering eller rubricering. Blandförmåner vars huvudsakliga syfte är att tillförsäkra den bidragssökande en viss ekonomisk miniminivå eller skäliga levnadsvillkor har framförallt karaktären av socialt bistånd. Vid bedömningen av syftet bör det vägas in om något alternativt stöd eller försörjningsstöd finns. Är den bidragssökande beroende av stödet för att uppnå skäliga levnadsvillkor talar detta för att stödet ska bedömas som socialt bistånd. dom : Domstolen fann att den aktuella förmånen inte hade till huvudsakligt syfte att underlätta tillgången till arbetsmarknaden och att den tyska lagstiftningen därmed inte stod i strid med den fria rörligheten för arbetstagare i artikel 45.2 i EUF-fördraget. Vad gäller förhållandet mellan artikel 24.2 i rörlighetsdirektivet och likabehandlingsprincipen i artikel 4 i förordning (EG) nr 883/2004 fann domstolen att en unionsmedborgare som har uppehållsrätt i egenskap av arbetstagare och som blir arbetslös efter att ha fullgjort en anställning som varit tidsbegränsad till mindre än behåller sin ställning som arbetstagare jämte uppehållsrätten . har unionsmedborgaren rätt till socialt bistånd. Vad gäller arbetssökande unionsmedborgare som ännu inte har arbetat i den mottagande medlemsstaten eller där perioden har löpt ut, kan dessa inte utvisas så länge de kan styrka att de fortfarande söker arbete och verkligen har möjlighet att få anställning. I dessa fall kan emellertid den mottagande medlemsstaten neka unionsmedborgaren socialt bistånd. C-95/14 (UDEUD2014/127) Unione Nazionale Industria Conciaria o.a. mot FS Retail m.fl. Begäran från Tribunale di ,