prop · H303151 · 2016-03-22 00:00:00 — Att straffvärdet ska vara avgörande för straffmätningen speglar principerna om ekvivalens och proportionalitet, vilka innebär att lika svåra brott ska ges lika stränga straff och att svårare brott ska straffas strängare än lindrigare brott. Vid flerfaldig brottslighet tillämpas en gemensam straffskala för den samlade brottsligheten (26 kap. 2 § ). Utgångspunkten för den gemensamma straffskalan är det svåraste av de högsta straff som kan följa på brotten. Med ett visst tillägg utgör det straffskalans maximum. Är det även fråga om återfall kan straffskalan utvidgas (26 kap. 3 § ). Om påföljden bestäms till fängelse får straffet aldrig överstiga vare sig de högsta straffen sammanlagda med varandra eller . Den gemensamma straffskalans straffminimum utgörs av det svåraste av de lägsta straffen. Bestämmelsen i 26 kap. 2 § , och det där angivna sättet för hur den gemensamma straffskalan ska konstrueras, ger uttryck för den s.k. asperationsprincipen. Enligt praxis ska samma princip tillämpas även vid straffvärdebedömningen av den samlade brottsligheten. Den innebär att det brott som har högst straffvärde bildar utgångspunkt för bedömningen och att det till detta läggs en del av straffvärdet för de andra brotten (se bl.a. NJA 2008 s. 359 och NJA 2009 s. 485 I–III). Ny påföljdsbestämning efter tidigare dom I 34 kap. finns bestämmelser om sammanträffande av brott och förändring av påföljd. Dessa bestämmelser reglerar hur påföljden ska bestämmas dels när den som dömts för brott visar sig ha begått ett annat brott före den aktuella domen (nyupptäckt brottslighet), dels när den dömde har begått ett nytt brott efter den tidigare domen men innan påföljden helt har verkställts eller annars har upphört (ny brottslighet). Bestämmelserna gäller då den tidigare utdömda påföljden var fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn eller sluten ungdomsvård. Domstolen har i dessa situationer tre alternativ. Den kan besluta att den tidigare påföljden ska avse också den brottslighet som omfattas av den nya domen (konsumtionsdom), döma särskilt till påföljd för den brottslighet som omfattas av den nya domen eller undanröja den utdömda påföljden och för den samlade brottsligheten döma till en annan sorts påföljd än den som undanröjts (34 kap. 1 § första stycket). I 34 kap. 2–7 §§ finns särskilda bestämmelser som reglerar de närmare förutsättningarna för de olika alternativen beroende på om den tidigare påföljden är fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn eller sluten Prop. 2015/16:151 ungdomsvård. Vidare behandlas i 10 § första stycket situationen att domstolen tillämpat bestämmelsen om konsumtionsdom i 1 § första stycket 1 innan den tidigare domen har fått laga kraft och denna dom senare ändras i högre instans. I paragrafens första stycke regleras också den situationen att fängelse eller sluten ungdomsvård dömts ut särskilt med tillämpning av 3 § andra stycket eller 7 § andra stycket och den tidigare påföljden ändras. Paragrafens andra stycke reglerar vad som gäller i den situationen att fängelse eller sluten ungdomsvård döms ut utan att domstolen beaktat bestämmelserna i 3 § andra stycket eller 7 § andra stycket. I fråga om vad som gäller i situationen att en dom på fängelse på livstid och en annan påföljd ska verkställas finns bestämmelser i 11 § första stycket. I den sista paragrafen i kapitlet, 18 §, behandlas bl.a. frågan om ny påföljdsbestämning vid utlämning. Av artikel 3 i rådets rambeslut /675/RIF om beaktade av fällande domar avkunnade i Europeiska unionens medlemsstater vid ett nytt brottmålsförfarande i en annan medlemsstat följer att domar avkunnade i en annan medlemsstat i vissa fall ska beaktas inom ramen för 34 kap. . Särskilt om unga lagöverträdare Regleringen i 34 kap. är inte tillämplig om den tidigare påföljden är böter, ungdomsvård eller ungdomstjänst, annat än i några särskilda frågor avseende ungdomstjänst (34 kap. 8 §). En tidigare dom på ungdomsvård eller ungdomstjänst kan emellertid undanröjas av annan anledning än att den dömde har återfallit i brott. Om den dömde i väsentlig grad underlåter att göra vad som åligger honom eller henne vid ungdomsvård eller ungdomstjänst får påföljden undanröjas och domstolen bestämma ny påföljd (32 kap. 4 § första stycket). Undanröjande och ny påföljdsbestämning får också ske om planerad vård eller planerade åtgärder vid ungdomsvård inte kommer till stånd. Detsamma gäller om en dom på ungdomstjänst inte till väsentlig del kan fullgöras inom skälig tid (andra stycket). Dagens möjligheter att undanröja en dom på ungdomsvård eller ungdomstjänst tar alltså sikte på fall när den utdömda påföljden inte kan eller bör verkställas till följd av den unges misskötsamhet eller när det av annat skäl inte finns tillräckliga möjligheter att verkställa den. Att den unge begått ett nytt brott efter den tidigare domen kan alltså inte i sig leda till ett undanröjande. Åklagaren har dock ett visst utrymme att besluta om straffvarning efter en tidigare ungdomspåföljd enligt 17 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, förkortad LUL. Vidare ger allmänna bestämmelser möjlighet till åtalsunderlåtelse bl.a. om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för det brottet inte krävs påföljd för det tillkommande brottet (20 kap. 7 § första stycket 3 ). 2015/16:151 4.2 Regleringen om ny påföljdsbestämning efter tidigare dom bör vara lätt att tillämpa Regelsystemet för hur domstolarna ska förhålla sig till tidigare utdömda påföljder när den dömde på nytt döms för brott bör vara så enkelt och lättillämpat som möjligt. Regleringen i 34 kap. är detaljerad och erbjuder domstolen ett flertal olika handlingsalternativ. Däremot innehåller lagstiftningen inte någon närmare vägledning för vilket alternativ som ska väljas i olika situationer. Vissa av bestämmelserna tillämpas dessutom sällan eller aldrig som det finns viktiga principer och riktlinjer som endast framgår indirekt eller inte alls går att utläsa av lagstiftningen. Det finns därför skäl att överväga om regleringen kan förenklas och förtydligas. Genom färre alternativ som kommer till klart uttryck i lagstiftningen ökar förutsättningarna för att ge principerna större genomslag. På så sätt främjas också en enhetlig rättstillämpning. Reaktionen på återfall bör vara konsekvent och tydlig Återfall i brott beaktas i skärpande riktning vid påföljdsbestämningen. Den utgångspunkten kommer emellertid inte till fullt uttryck i regleringen av hur domstolarna ska förhålla sig till en tidigare utdömd påföljd när den dömde på nytt döms för brott som begåtts innan påföljden helt har verkställts eller annars upphört. Det görs i vissa avseenden inte någon skillnad mellan ny och nyupptäckt brottslighet – trots att ny brottslighet utgör återfall. Enligt gällande reglering kan domstolen t.ex. besluta att en tidigare utdömd påföljd ska avse också tillkommande brott oavsett om dessa är begångna före eller efter den tidigare domen (34 kap. 1 § första stycket brottslighet föreskrivs inte heller när det gäller straffmätningen i den senare rättegången när domstolen dömer särskilt till påföljd för de tillkommande brotten (34 kap. 3 § andra stycket och 34 kap. 7 § andra Straffmätningen i det senare målet ska i princip anpassas så att de båda straffen tillsammans inte överstiger det straff som hade kunnat dömas ut om hela brottsligheten prövats i ett sammanhang. Det innebär alltså att principerna för straffmätning vid flerfaldig brottlighet ska tillämpas trots att den tillkommande brottsligheten kan En ytterligare situation i vilken åtskillnad mellan ny och nyupptäckt brottslighet inte görs är när principen om gemensam påföljd tillämpas i Principen gäller även om brotten i den andra tingsrättsdomen utgör återfall i brott. Av praxis anses följa att hovrätten i de fall de båda underrättsdomarna överklagas ska döma ut en gemensam påföljd för den samlade brottsligheten med en tillämpning av den princip för straffmätning som gäller vid flerfaldig brottslighet (se t.ex. NJA 1975 s. Ny brottslighet behandlas alltså inte på ett konsekvent sätt som återfall inom ramen för regleringen i 34 kap. . Trovärdigheten i påföljdssystemet förutsätter att återfall i brott möts av en skärpt reaktion och lagstiftningen bör tydligt och konsekvent ge uttryck för det. Domens betydelse bör komma till uttryck i lagstiftningen Genom domen blir det tydligt för den dömde hur samhället ser på gärningen och vilken reaktion som samhället anser att den förtjänar. Om den dömde därefter på nytt gör sig skyldig till brott är det både rimligt och konsekvent att förhållandet ges betydelse när reaktionen på det nya brottet bestäms. Det bör övervägas om regleringen om sammanträffande av brott och förändring av påföljd i 34 kap. tydligare kan ge uttryck för den principiella betydelse en fällande dom bör ges vid påföljdsbestämningen. Även ungdomstjänst och ungdomsvård bör regleras i 34 kap. Proportionalitet har numera stor betydelse vid påföljdsbestämningen även för unga lagöverträdare. Ett skäl till varför ungdomspåföljderna lämnades utanför regleringen i 34 kap. synes ha varit att undvika konflikter mellan det straffrättsliga regelsystemet och vårdlagstiftningen (NJA II 1962 s. 522 f. och 534). Vid tillkomst var överlämnande till vård enligt barnavårdslagen i praktiken den enda påföljden för unga lagöverträdare för annat än mycket allvarlig brottslighet. Verkställighetsinnehållet i sådan vård bestämdes under genomförandet och det stod alltså inte klart i förväg för domstolen vad påföljden skulle innebära. Innehållet bestämdes utifrån en individuell behovsbedömning oberoende av hur allvarligt brottet var. Det fanns inte heller någon formell slutpunkt för vården. är ungdomspåföljderna på flera sätt annorlunda utformade än vid tillkomst. Innehållet i en ungdomsvård bestäms visserligen utifrån den unges vårdbehov men möjligheterna att beakta proportionaliteten vid påföljdsbestämningen har ökat. Domstolen ska numera beakta om de planerade åtgärderna är tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens allvar. För att öka förutsebarheten ska dessutom det planerade verkställighetsinnehållet redovisas i ett ungdomskontrakt eller, vid vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU, i en vårdplan. När det gäller ungdomstjänst bestäms ingripandegraden utifrån brottslighetens allvar. Ungdomspåföljderna är alltså utformade så att det i betydligt större utsträckning än tidigare är möjligt för domstolen att ta ställning till graden av ingripande. Förändringarna har dock inte föranlett några vidgade möjligheter att förordna om en tidigare utdömd ungdomspåföljd när den unge ska dömas för ytterligare brott. Sluten ungdomsvård omfattas som nämnts ovan av bestämmelserna i 34 kap. . Detta beror på att den påföljden, liksom fängelse, är ett tidsbestämt frihetsberövande där längden bestäms utifrån brottslighetens allvar. Eftersom påföljdsbestämningen för ungdomar sker med beaktande av brottets allvar finns det anledning att överväga om även ungdomsvård och ungdomstjänst bör omfattas av regleringen i 34 kap. . Ny påföljd efter tidigare dom En tydlig reglering med färre alternativ Regeringens bedömning: Regleringen av hur rätten ska förhålla sig till en tidigare utdömd påföljd när den dömde på nytt döms för brott bör förenklas och förtydligas. Lagstiftningen bör anvisa färre och Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot utredningens har särskilt angett att dagens reglering är svåröverskådlig och att det i många fall kan vara svårt att förutse vilka effekter ett återfall kan få vid bestämmande av påföljd för den nya brottsligheten och för den tidigare påföljden. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig över bedömningen har instämt i den. att reglerna i 34 kap. är mycket svåra att tillämpa och att det därför är av stort värde att de blir enklare och mer förutsägbara. universitet () har dock anmärkt att förslagen inte visar någon märkbar förenkling och har ifrågasatt det lämpliga i att föra vidare de reformer som föreslagit i så begränsad form. Skälen för regeringens bedömning: När en domstol ska bestämma påföljd för brott som begåtts före det att en påföljd som någon tidigare har dömts till är helt verkställd måste den förhålla sig till den tidigare Det gäller oavsett om den tillkommande brottsligheten är begången före eller efter det att den tidigare påföljden dömts ut, dvs. för såväl nyupptäckt som ny brottslighet. som redovisats ovan – när den tidigare påföljden är fängelse, skyddstillsyn, villkorlig dom eller sluten ungdomsvård – tre olika alternativ: att låta den tidigare utdömda påföljden omfatta också den tillkommande brottsligheten (konsumtionsdom), att döma särskilt till ny påföljd för den tillkommande brottsligheten, eller, om den tidigare domen fått laga kraft, att undanröja den utdömda påföljden och döma till en annan sorts påföljd för den samlade brottsligheten (34 kap. 1 § första Som regeringen tidigare framhållit bör reglerna om sammanträffande av brott och förändring av påföljd vara enkla och lättillämpade. något som dagens reglering inte i alla avseenden kan sägas vara. utredningen anger är regleringen förhållandevis detaljerad. innehåller den flera olika handlingsalternativ utan att ge närmare vägledning för vilket alternativ som ska väljas i en viss situation. Regleringens komplexitet och bristen på vägledning kan, som gett uttryck för, bidra till att tillämpningen framstår Den kan också uppfattas som orättvis då till synes lika fall riskerar att behandlas olika. En annan konsekvens av den nuvarande regleringen är att det i vissa fall helt saknar betydelse vilket alternativ som domstolen väljer eftersom de leder till samma resultat för den dömde. Till exempel torde det för den Prop. 2015/16:151 dömde vara utan betydelse om domstolen för viss tillkommande brottslighet har dömt ut skyddstillsyn med en föreskrift om samhällstjänst eller om domstolen har låtit brottsligheten omfattas av en tidigare skyddstillsyn och förordnat att denna ska förenas med en föreskrift om samhällstjänst av samma omfattning (34 kap. 6 § andra stycket ). Ytterligare en aspekt är att påföljdssystemet i stort alltmer har kommit att ha sin utgångspunkt i principen om proportionalitet. Det är regeringens uppfattning att även regleringen i 34 kap. ska utgå från den principen. Visst utrymme måste givetvis också finnas för domstolarna att vid påföljdsbestämningen ta hänsyn till den tilltalades person (se t.ex. 29 kap. 5 § ). De omständigheterna bör dock i huvudsak sakna betydelse för hur domstolen ska lösa en uppkommen situation när ny påföljd ska bestämmas efter tidigare dom. Avsaknaden av en huvudregel och regleringens komplexitet kan emellertid medföra att den dömdes person ges betydelse också vid bedömningen enligt 34 kap. på bekostnad av proportionalitetsprincipen. Som Lagrådet har gett uttryck för kan en förändrad reglering medföra att tillämpningsfrågor aktualiseras. Den omständigheten att ny praxis kan komma att behöva utvecklas på vissa områden kan enligt regeringen inte medföra att befogade förändringar inte genomförs. Regeringen anser sammantaget att regleringen i 34 kap. bör förenklas och förtydligas och att lagstiftningen bör innehålla få och lättillämpade alternativ. Ett genomförande av förslagen är inte beroende av att övriga förslag från genomförs utan har, som påpekat, ett stort eget värde. En åtskillnad mellan ny och nyupptäckt Regeringens bedömning: Det bör göras en principiell skillnad mellan brott begångna före en tidigare dom (nyupptäckt brottslighet), och brott begångna efter en tidigare dom men innan påföljden helt har verkställts eller annars upphört (ny brottslighet). Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Hovrätten över och , Hovrätten för Nedre , Attunda tingsrätt, , tingsrätt, , , Justitiekanslern och har instämt i utredningens bedömning. Justitiekanslern har särskilt uttalat att utredningens förslag avseende en åtskillnad mellan ny och nyupptäckt brottslighet är en angelägen reform som är ägnad att främja enhetlighet och konsekvens i påföljdssystemet. Justitiekanslern har vidare anfört att det därför – oavsett om utredningens förslag i övriga delar genomförs eller inte – finns anledning att införa en ordning där det, på sätt som utredningen föreslår, görs skillnad mellan återfall i egentlig mening och sådana situationer där en ny lagföring avser s.k. nyupptäckt brottslighet. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig över bedömningen, bl.a. , , och Kriminalvården har instämt i den. Kriminalvården har anfört att förslagen innebär att ökade krav kommer att ställas på de personutredningar som Kriminalvården utför. Skälen för regeringens bedömning Det bör göras skillnad mellan ny och nyupptäckt brottslighet Som angetts i avsnitt 4 avses med ny brottslighet brott begångna efter en tidigare dom men innan påföljden helt har verkställts eller annars upphört, dvs. Nyupptäckt brottslighet avser situationen att den dömde visar sig ha begått ytterligare brott före en tidigare meddelad dom. Av den redogörelsen framgår också att dagens reglering inte i alla avseenden gör skillnad mellan de båda situationerna. I lagrådsremissen gjordes, liksom av utredningen, bedömningen att en principiell skillnad mellan nyupptäckt och ny brottslighet bör göras och att den bör komma till uttryck i regleringen i 34 kap. . Lagrådet har anfört att avgränsningen av begreppen ny och nyupptäckt brottslighet kan diskuteras, att det bör övervägas om bestämmelserna i 34 kap. ska kunna tillämpas oavsett vilken påföljd som tidigare dömts ut, samt att den i lagrådsremissen föreslagna kapitelrubriken efter tidigare dom är generellt utformad och inte begränsad till vissa fall. När det gäller frågan om avgränsningen av begreppen ny och nyupptäckt brottslighet gör regeringen bedömningen att det finns skäl att se allvarligare på ny brottslighet som utgör återfall än nyupptäckt brottslighet och att dessa situationer genomgående bör behandlas på olika sätt. Genom en lagföring klargörs samhällets syn på brottsligheten och den dömde informeras om vad han eller hon har att förhålla sig till. Om den dömde därefter återfaller i brott finns det skäl för samhället att markera mot återfallet. Det är också av väsentlig betydelse för trovärdigheten i påföljdssystemet att återfall i brott beaktas vid påföljdsbestämningen (se prop. 1987/88:120 om ändring i m.m. s. 52). Som Justitiekanslern har angett främjar en sådan åtskillnad mellan ny och nyupptäckt brottslighet vidare enhetlighet och konsekvens i påföljdssystemet. Vad gäller frågan om regleringens tillämpningsområde skulle en ordning som tillämpas utan begränsning i förhållande till vilken påföljd som dömts ut innebära en förändring av dagens reglering som inte motsvaras av utredningens förslag. Något behov av ett ändrat tillämpningsområde har inte heller påtalats av remissinstanserna. Det saknas därför förutsättningar att överväga en sådan förändring i detta sammanhang. Enligt regeringen beskriver den föreslagna kapitelrubriken väl det som regleringen tar sikte på. Den bör alltså utformas enligt lagrådsremissens förslag. Ny brottslighet bör sammanfattningsvis behandlas enligt de principer som gäller för återfall i brott i påföljdssystemet. Detsamma bör inte gälla för nyupptäckt brottslighet. Skillnaden mellan ny och nyupptäckt brottslighet bör komma till uttryck i lagstiftningen. Brytpunktens placering – tidpunkten för domens meddelande Om ny brottslighet men inte nyupptäckt brottslighet ska behandlas som återfall uppkommer frågan var brytpunkten ska placeras för när en gärning är att betrakta som ny respektive nyupptäckt brottslighet. Enligt regeringens mening bör meddelandet av domen vara avgörande. Genom domen kommuniceras samhällets syn på gärningarna som den tilltalade har att förhålla sig till. Ett alternativ hade varit att låta tidpunkten då domen vinner laga kraft utgöra brytpunkt. Den tidpunkten kan emellertid påverkas av omständigheter som bör sakna betydelse för bedömningen av om ett brott ska beaktas som återfall eller inte. Till exempel skulle den dömde kunna förlänga den tid som ytterligare brott skulle vara att bedöma som nyupptäckt i stället för ny brottslighet genom att överklaga en fällande dom. På så vis skulle han eller hon undgå den strängare reglering som gäller för återfall i brott. Det kan inte anses lämpligt med en reglering där den tilltalades eget agerande kan ges ett sådant inflytande. Sammantaget anser regeringen att tidpunkten för domens meddelande ska utgöra skiljelinje mellan ny och nyupptäckt brottslighet. Det överensstämmer också med utredningens bedömning. Det innebär att brott som begås efter att en fällande dom meddelats men innan påföljden helt har verkställts eller annars upphört är att betrakta som ny brottslighet, medan brott begångna i tiden före domens meddelande utgör nyupptäckt brottslighet. Ny påföljd ska vara huvudregel Regeringens förslag: När rätten bestämmer påföljd för brott som en tidigare dömd person har gjort sig skyldig till, och brottet är begånget före den tidigare domen eller efter domen men innan den tidigare påföljden helt har verkställts eller annars upphört, ska den som huvudregel bestämma ny påföljd för den tillkommande brottsligheten. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har motsatt sig utredningens universitet har uttryckligen instämt i utredningens förslag att det som huvudregel ska dömas till en ny påföljd för tillkommande brottslighet. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig över Kriminalvården, har tillstyrkt eller har inte haft något att erinra mot det. i har anmärkt att parallell verkställighet av påföljder ibland kan få olyckliga konsekvenser. Skälen för regeringens förslag: Utredningens förslag har som utgångspunkt att varje påföljd ska verkställas på det sätt som förutsattes Det är enligt regeringen en god ordning. reglering har både ett principiellt och pedagogiskt värde. På så sätt blir det tydligt att påföljden är en konsekvens av det begångna brottet. har den domstol som meddelade den tidigare domen i 2015/16:151 allmänhet haft bäst förutsättningar att bedöma straffvärdet av den brottslighet som omfattas av domen och vilket straff som kan anses proportionerligt i förhållande till denna. Det talar enligt regeringens mening för att, som utredningen föreslår, en ny påföljd som huvudregel ska bestämmas om inte särskilda skäl talar för annat. Liksom bör domstolen i en senare rättegång kunna döma ut samma slags påföljd som i en tidigare dom, oavsett om det är fråga om fängelse eller en icke frihetsberövande påföljd. Påföljdsvalet bör enbart avgöras genom en tillämpning av bestämmelserna i 30 kap. och efter en bedömning av om förutsättningar för en viss påföljd är uppfyllda. En konsekvens av en sådan ordning är att flera påföljder kan komma att verkställas parallellt. Parallell verkställighet förekommer dock även i dagens system. Det kan i sin tur innebära t.ex. att den dömde är underkastad flera prövotider. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att det inte utgör ett skäl mot den föreslagna ordningen. I stället stämmer det väl överens med principen om att varje påföljd ska verkställas fullt ut. Regeringen föreslår alltså att ny påföljd som huvudregel ska dömas ut när rätten bestämmer påföljd för brott som en tidigare dömd person har gjort sig skyldig till, och brottet är begånget före den tidigare domen eller efter den tidigare domen men innan den tidigare påföljden helt har verkställts eller annars upphört. I lagrådsremissen föreslogs att huvudregeln ska komma till uttryck i 34 kap. 1 § första stycket .