prop · H303199 · 2016-07-19 00:00:00 — Förbundet motsätter sig också ett förbud mot stödjande utfodring av klövvilt med hänvisning till att det skulle strida mot bestämmelsen om skydd för egendom i 2 kap. 15 § regeringsformen. Istället föreslås att viltförvaltningsmyndigheten bemyndigas att föreskriva att det krävs medgivande av grannfastighetens ägare för all utfodring av vilt närmare fastighetsgränsen än . Förbud ska dock kunna meddelas mot utfodring på samma avstånd från allmän väg. instämmer i vad anfört. SLU och i förespråkar en liknande lösning som ett alternativ till utredningens förslag. tillstyrker förslaget om att utfodring i stödjande syfte normalt inte bör vara tillåtet . Endast åtling och avledande utfodring bör vara tillåten. i län anser att utfodring bör regleras med en maximal giva per hektar och år, oavsett vad syftet är med utfodringen. i och LRF motsätter sig den föreslagna begränsningen till klövvilt. LRF invänder även mot att stödjande utfodring föreslås få ske med en ”liten mängd” foder, eftersom begreppet är omöjligt att definiera i juridisk mening. Länsstyrelserna i , och motsätter sig användningen av uttrycket liten mängd utan ytterligare precisering. LRF anser att det bör anges en tillåten högsta mängd foder per dag vid åtling, förslagsvis ett kilo. Flera remissinstanser, bl.a. , pekar på att utredningens förslag inriktas på förhållanden i de södra delarna av landet. i anser att det under vissa omständigheter kan vara lämpligt och nödvändigt med utfodring av vilt även i norra och att regleringen av utfodring bör ske av och . Förslaget i promemorian Överklagande av beslut om förelägganden om utfodring av vilt överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslaget i promemorian eller lämnat det utan invändningar. Skälen för regeringens förslag Av avsnitt 5.2 framgår att markägaren och jakträttshavaren ansvarar för att ge viltet skydd och stöd och att detta innefattar bl.a. utfodring av 2015/16:199 viltet. Någon närmare reglering av utfodring när det gäller vilket foder som får användas samt i vilken mängd, och under vilka omständigheter i övrigt som utfodring får ske finns inte i jaktlagen. Det saknas också bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter eller att bemyndiga en myndighet att meddela föreskrifter om utfodring. När det gäller fodrets beskaffenhet gäller foderlagstiftningen. Det har på frivillig väg genom en överenskommelse mellan , , , och tillkommit riktlinjer för utfodring inom vildsvinsförvaltningen. Enligt överenskommelsen ska utfodring ske bara med spannmål eller andra oförädlade spannmålsprodukter och inte närmare jaktgräns, väg eller skadekänslig gröda än . Frågan är således i övrigt oreglerad. Viltet orsakar omfattande skador på jordbruket och skogsbruket. Vilt är också i stor omfattning inblandat i trafikolyckor. Som utredningen funnit försvåras regleringen av viltstammarna av en omfattande utfodring. Utfodring leder också till högre överlevnad, tidigarelagd reproduktionsålder och hög reproduktionsförmåga och därmed till växande viltpopulationer. Kostnaderna för jord- och skogsbruket, liksom de samhällsekonomiska kostnaderna till följd av trafikolyckor, är stora. I likhet med utredningen anser regeringen att det finns skäl att reglera viltutfodringen. Den närmare regleringen bör finnas på lägre nivå än lag. Utredningen har föreslagit att regeringen med stöd av ett nytt bemyndigande i jaktlagen ska kunna meddela bestämmelser om utfodring av frilevande vilt i jaktförordningen. Dessa ska innefatta definitioner av begreppen utfodring, stödjande och avledande utfodring samt åtling. I förordningen ska enligt utredningen införas ett förbud mot stödjande utfodring av frilevande klövvilt . ska kunna meddela undantag från förbudet genom föreskrifter. I föreskrifter ska kunna medges undantag från utfodringsförbudet beträffande utplacering av saltstenar. ska vidare bemyndigas att meddela föreskrifter om utfodring av frilevande klövvilt. I föreskrifterna bör enligt utredningen konkretisera de centrala begrepp som definieras och används i förordningen. Vegetationsperioden bör enligt utredningen fastställas med ledning av definition. Begreppen stödjande och avledande utfodring kan enligt utredningen konkretiseras genom reglering av den tillåtna mängden foder , utfodringsplatsens belägenhet och de metoder som används för utfodring, t.ex. foderspridare. Föreskrifterna bör enligt utredningen utformas så att möjligheten att utöva tillsyn över efterlevnaden beaktas. Slutligen ska kunna meddela beslut i det enskilda fallet kombinerat med vitesföreläggande. Förutsättningarna för detta ska anges i föreskrifter. ska utöva tillsynen över att reglerna följs. Enligt utredningen är det önskvärt att föreskrifterna underlättar samverkan och överenskommelser mellan markägare och jägare. Exempelvis kan det handla om dispositiva regler om avståndet mellan en utfodringsplats och en fastighetsgräns eller allmän väg. En sådan regel kunde vara utformad så att den kan frångås om de berörda parterna är ense om det. Incitamenten för dialog och frivillig samverkan skulle enligt utredningen därigenom kunna öka och minska behovet av myndighetsbeslut om begränsning av utfodring. Något fullständigt förbud mot utfodring förutses således inte av utredningen. I stället läggs stor vikt vid att göra skillnad mellan å ena sidan utfodring som sker i avledande syfte, dvs. för att leda viltet bort från t.ex. växande gröda för att skydda denna, och å andra sidan utfodring som sker i stödjande syfte. finns det i allmänhet inte någon anledning att utfodra vilt i stödjande syfte, eftersom det då finns god tillgång till naturlig föda för viltet. Däremot kan det finnas skäl att locka bort vilt från åkrar och fält för att hindra att viltet skadar grödan, varför sådan utfodring enligt utredningen till skillnad från stödjande bör vara tillåten. Avledande utfodring definieras av utredningen som utplacering av en liten mängd foder i syfte att styra frilevande vilt för att minska skadepåverkan. Länsstyrelserna i län, , , , län, , , län, , och samt SLU, LRF, , och Skogsindustrierna framhåller svårigheterna med att avgöra i vilket syfte som foder har lagts ut och att , som enligt förslaget ska ha tillsynsansvaret, kommer att få stora svårigheter med att reda ut syftet med utfodringen. Ett förbud mot stödjande utfodring som avledande utfodring är tillåten skulle enligt remissinstanserna i praktiken bli verkningslöst om det förverkligades. LRF pekar på risken för att allt foder som läggs ut kommer att påstås ha ett avledande syfte. Flera remissinstanser förespråkar istället ett totalt förbud med möjlighet till undantag i det enskilda fallet. Utredningen anser dock att utfodring i avledande syfte med en liten mängd foder kan skiljas från stödjande utfodring på samma sätt som åtling enligt 15 § jaktförordningen anses kunna skiljas från utfodring (se avsnitt 1.2). Ett fullständigt förbud med möjlighet till undantag i det enskilda fallet skulle enligt utredningen leda till en stor mängd ansökningar och därmed en leda till en stor arbetsbörda för den berörda myndigheten och ökad byråkrati för den enskilda jägaren. Länsstyrelserna i , , , , , , och samt SLU, Skogsindustrierna, och LRF har i sina remissvar invänt att begreppet liten mängd är omöjligt att definiera i juridisk mening och att överträdelser av ett förbud kommer att vara mycket svåra att beivra. Det går dessutom enligt LRF inte att jämställa den mängd foder som behövs för avledande utfodring med den mängd som anses behövlig vid åtling. I den mån avledande utfodring skulle kunna ha någon effekt krävs så mycket foder att viltet, framför allt vildsvin, skulle vara sysselsatt vid utfodringsplatsen och att mängden foder på så sätt skulle avhålla vildsvinen från en jordbruksgröda, som i de flesta fall är långt mer attraktiv för vildsvin än utlagt foder. Vid åtling krävs enligt LRF däremot för en effektiv jakt endast att mängden foder är så stor att djuren hålls sysselsatta som krävs för ett skottillfälle. Den mängd som åtgår till en åtel är 2015/16:199 därför avsevärt mindre än den mängd som krävs för avledande utfodring Utredningens förslag innebär som framgått ovan att de föreskrifter som meddelas med stöd av bemyndigandet i jaktlagen endast ska avse utfod- ring av klövvilt. Skälet är att det främst är detta slag av vilt, dvs. och hjortdjur, som orsakar skador. Häremot har länsstyrelserna i Gävle- borgs län och i samt LRF invänt att det förhållandet att det föreslagna förbudet inte omfattar utfodring av annat vilt än klövvilt möjliggör att förbudet kringgås. Foder avsett för exempelvis vilda fåglar kan således komma att gynna allt vilt, även klövvilt. Regeringen instämmer i vad remissinstanserna anfört om svårigheterna med den föreslagna lösningen. Det är enligt regeringens mening förenat med betydande svårigheter att utforma en ordning som förutsätter att utfodring med ett visst syfte, såsom utfodring i avledande eller stödjande syfte eller för att gynna visst vilt såsom klövvilt, kan skiljas från annan utfodring i samband med tillsyn och kontroll. En sådan reglering riskerar att bli verkningslös. Den bör därför inte genomföras. Det bör i stället övervägas vilka andra möjligheter som finns när det gäller regleringen av utfodring . ägareförbund har lämnat ett eget förslag i ett särskilt yttrande till utred- ningens betänkande som innefattar ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om förbud mot utfodring av klövvilt i huvudsakligen stödjande syfte under vegeta- tionsperioden och om förbud mot utfodring av trafiksäkerhetsskäl. styrelsen ska inte ha någon roll i sammanhanget utom när beslut om utfodring behövs av särskilda skäl, t.ex. när det finns risk för allvarliga Mängden foder ska inte kunna regleras genom föreskrifter, utan styras av en föreslagen aktsamhetsregel. Dessutom föreslås ett tillägg till 34 § jaktlagen om skrämmande och motande samt om lockande av vilt från annans jaktområde genom bl.a. utfodring. bemyndigas att meddela föreskrifter om det minsta avstånd från fastighetsgräns på vilket det är tillåtet att utan grannens samtycke placera en utfodringsplats för lockande av klövvilt. föreslås en aktsamhetsregel enligt vilken utfodring ska ske med hänsyn till mängden vilt och viltets behov beroende på klimatförhållanden och har i sitt remissvar upprepat förslaget i något modifierad form. Förslaget förutsätter i likhet med utredningens att det är möjligt att avgöra om utfodring i ett visst fall sker i stödjande eller i avledande syfte och till förmån för en viss typ av vilt. ingripa blir mycket begränsade. Enligt regeringens bedömning är därför inte heller detta förslag genomförbart. I stället bör regleringen utformas så att den blir enkel att tillämpa både för den som vill utfodra viltet och i kontrollhänseende. instanser har förordat ett generellt förbud med möjlighet till undantag. Regeringen anser att en sådan ordning skulle skapa större förutsebarhet och bättre grundläggande förutsättningar för tillsynsmyndigheten att utöva sin tillsyn över utfodringen. Regeringen bör därför ges ett be- myndigande att meddela föreskrifter om förbud mot eller villkor för utfodring av vilt. Bemyndigandet bör avse utfodring av vilt som inte hålls i hägn. Ett sådant bemyndigande kan utnyttjas exempelvis för att föreskriva ett allmänt förbud mot utfodring av sådant vilt . Denna föreskriftsrätt bör även kunna delegeras vidare till en förvaltningsmyndighet. Den myndighet som regeringen bestämmer bör vidare ges utrymme att i enskilda fall besluta om undantag från förbud mot utfodring och i besluten meddela de villkor som ska gälla för utfodringen. En bestämmelse om detta bör därför tas in i lagen. bör ha dessa uppgifter. Lagrådet har uppmärksammat frågan om vad som gäller beträffande överklagande av dessa beslut och anfört att det kan hävdas att det är fråga om beslut enligt jaktlagen som omfattas av överklagandeförbudet i 54 § första stycket andra meningen jaktlagen. Lagrådet anser därför att förhållandet mellan den föreslagna bestämmelsen och 54 § första stycket andra meningen behöver klargöras. I den föreslagna lagtexten anges att beslut om undantag från ett utfodringsförbud ska kunna fattas av den myndighet som regeringen bestämmer. Föreskrifterna om ett förbud samt om vilken myndighet som ska kunna medge undantag från förbudet kommer däremot att finnas i förordning. Det kan därmed diskuteras om beslutet om undantag är ett beslut enligt lagen eller enligt förordningen. Enligt regeringens mening bör det dock anses vara fråga om ett beslut enligt lagen, eftersom det är där som möjligheten att besluta om undantag från ett utfodringsförbud föreskrivs. Det bör därför anges i 54 § första stycket att även myndighetsbeslut om undantag från ett förbud mot utfodring av vilt får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. En lösning enligt vilken undantag från ett förbud kan beslutas kräver att den enskilde ansöker om undantag från förbudet, vilket leder till en viss administration såväl för myndigheten som ska besluta om undantaget som för den enskilde. Med stöd av det föreslagna normgivningsbemyndigandet kan även regeringen i förordningens form föreskriva att vissa former av utfodring är tillåtna trots förbudet. Utredningen har anfört att det även fortsättningsvis bör vara möjligt för markägaren eller jakträttshavaren att placera ut saltsten eller liknande material för att gynna viltet. Det bör också övervägas om t.ex. viltåkrar generellt bör tillåtas trots förbudet. Det bör vidare i lagen anges att länsstyrelserna utövar tillsyn över att föreskrifter och beslut om utfodring följs. Länsstyrelserna ska kunna besluta de förelägganden och förbud som behövs. Som Lagrådet har anfört bör det av bestämmelsen framgå att inte bara formerna för tillsynen utan även åtgärder som motiveras av vad som uppdagas vid tillsynen omfattas av bestämmelsen. I lagen bör det därför anges att länsstyrelserna ska kunna besluta de förelägganden och förbud som behövs för tillsynen och för att föreskrifter och beslut om utfodring ska följas. Beslut om förelägganden och förbud ska kunna förenas med vite. Utredningen föreslår ingen bestämmelse om överklagande av föreläg- ganden och förbud. Enligt 54 § jaktlagen gäller som huvudregel att beslut enligt lagen inte får överklagas. Det enda undantaget från denna regel rör vissa beslut av om områden för älgjakt. Sådana beslut får överklagas till 2015/16:199 allmän förvaltningsdomstol. Vid överklagande till kammarrätten krävs prövningstillstånd. Beslut om förelägganden, eventuellt kombinerade med ett viteshot, om att exempelvis bortskaffa foder som lagts ut i strid mot föreskrifter eller beslut, påverkar den enskilde på ett sådant sätt att det bör vara möjligt att överklaga besluten till domstol, vilket bör framgå av lagen. Eftersom jaktlagens bestämmelser om överklagande innehåller ett överklagandeförbud beträffande alla beslut enligt lagen utom sådana som särskilt nämns bör i lagen införas ett undantag från överklagandeförbudet även när det gäller förelägganden om och förbud mot utfodring. Det har ifrågasatts om sådana bestämmelser som utredningen föreslår om utfodring av vilt strider mot bestämmelsen om egendomsskydd i 2 kap. 15 § regeringsformen (RF). Bestämmelserna tar dock sikte på användningen av egendom som enligt jordabalkens definition inte kan anses utgöra mark eller byggnad, nämligen foder. Bestämmelserna faller därmed utanför tillämpningsområdet för 2 kap. 15 § RF, även om effekten av dem innebär en inskränkning i användningen av mark eller byggnad. Ett förbud mot utfodring av vilt strider således inte mot regeringsformen. Begreppet åtling förekommer i jaktförordningen, men har inte definierats närmare. Utredningen har föreslagit att en sådan definition införs. Enligt utredningen ska med åtling avses utplacering av en liten mängd foder eller annat material i syfte att locka vilt till iordningställd plats för att jaga. Några remissinstanser har föreslagit att det istället för att ange att åtling får ske med en liten mängd foder ska införas en regel som begränsar den tillåtna fodergivan. Regeringen anser att det kan vara av värde att begreppet åtling ges en klarare innebörd. Detta gäller särskilt om utfodring omfattas av ett förbud. Regeringen avser att överväga frågan om införande av en sådan regel i jaktförordningen. 6 Kameraövervakning av vilt Det förhållandet att vildsvin främst är aktiva försvårar jakten. För att underlätta jakten har vissa särregler införts för vildsvinsjakt med stöd av 30 § jaktlagen (1987:259). Således får fast belysning användas vid jakt efter vildsvin vid särskilt anordnade åtelplatser för vildsvin (14 § andra stycket jaktförordningen [1987:905]). Vidare får elektronisk bildförstärkare efter tillstånd av användas vid jakt efter vildsvin (15 a § första stycket jaktförordningen). Ett annat sätt att övervinna svårigheterna vid jakt är att använda åtel- Genom att använda åtelkamera kan en kartläggning av när lämpliga vildsvin besöker åtlarna göras. På så sätt kan jägare lättare Prop. 2015/16:199 planera för en effektiv jakt. beviljas ett tiotal tillstånd till kameraövervakning av vilt, de flesta efter ansökan av myndigheter och forskningsinstitutioner. Enligt utredningen har högst fyra tillstånd Tillstånden motiverades främst med behovet av effektiv jakt på vildsvin. Sammantaget beräknar utredningen att det finns högst 700 kameror för viltövervakning med tillstånd. Det är dock långt ifrån alla befintliga kameror som har satts upp med tillstånd. Enligt utredningen kan det med utgångspunkt i antalet sålda kameror antas finnas tiotusentals kameror som satts upp utan tillstånd. Det är vidare enligt utredningen allmänt känt i jaktkretsar att det är vanligt att kameror används vid åteljakt. har behandlat frågan om kameraövervakning av vilt. tillkännagav för regeringen att regeringen bör överväga att införa ett undantag från tillståndsplikten när det gäller kameraövervakning av vildsvinåtlar. underströk då att det är viktigt att det görs en noggrann avvägning mellan skyddet för integriteten och det ändamål som kameraövervakningen är avsedd för (bet. 2014/15:JuU15, rskr. 2014/15:139). Kameraövervakning regleras i kameraövervakningslagen (2013:460). Enligt lagen avses med kameraövervakning användning av övervakningsutrustning, bl.a. övervakningskameror. Övervakningskameror är TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument och därmed jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan användas för personövervakning (2 §). För att en övervakningskamera ska få vara uppsatt så att den kan riktas mot en plats dit allmänheten har tillträde krävs tillstånd (8 §). Tillstånd ska ges om intresset av kameraövervakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad. Det är inte förenligt med lagens syfte att godta en övervakning vars ändamål lämpligen kan tillgodoses på något annat mindre integritetskränkande sätt (prop. 2012/13:115 s. 48). Vid bedömningen av intresset av kameraövervakning ska det särskilt beaktas om denna behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra därmed jämförliga ändamål (9 § andra stycket). Kameraövervakning är således i första hand avsedd att användas i dessa syften. I förarbetena till lag om allmän kameraövervakning (1998:150) anges att kameraövervakning som inte sker i syfte att förebygga brott eller förhindra olyckor kan komma ifråga under förutsättning att det är fråga om ett samhälleligt intresse och att integritetsintrånget är försumbart (prop. 1997/98:64 s. 28). Uttalandet synes vara aktuellt även beträffande den nu gällande kameraövervakningslagen (jfr prop. 2012/13:115 s. 72). Vid bedömningen av den enskildes intresse av att inte bli övervakad ska det särskilt beaktas hur övervakningen ska utföras, om teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integritet används och vilket område som ska övervakas (9 § tredje stycket). 2015/16:199 är utan betydelse, vilket vill säga att även om syftet med övervakningen är ett annat än att övervaka personer krävs det tillstånd om personöver- vakning är möjlig. Vad som i 9 § avses med teknik som främjar skyddet av den personliga integriteten förklaras i förarbetena till lagen, i vilka anges som exempel på integritetsvänlig teknik maskering och kryptering av det inspelade materialet, under förutsättning att den som bedriver övervakningen inte själv kan dekryptera materialet (prop. s. 49). All övervakning med kameror som kan användas för personöver- vakning på platser dit allmänheten har tillträde kräver dock inte tillstånd. Tillstånd krävs inte när det gäller kameror avsedda för trafikövervakning, betalstationer för trängselskatt, skyddsobjekt m.m. samt för tillfällig övervakning av polis m.m. (10 och 11 §§). Tillstånd krävs inte heller beträffande övervakning för att förebygga, avslöja eller utreda brott i banklokaler, kreditmarknadsföretag och postkontor, i butikslokaler och i parkeringshus (12, 13 och 15 §§) samt i tunnelbanevagnar och tunnel- banestationer för att förebygga, avslöja eller utreda brott samt förhindra eller begränsa verkningarna av olyckor (14 §). I dessa fall får kameror sättas upp efter anmälan till i det aktuella länet. om kameraövervakning ska göras skriftligen till och inne- hålla i huvudsak uppgift om vem som ska bedriva kameraövervakningen och, i förekommande fall, vem som ska ha hand om övervakningen för anmälarens räkning, vilken typ av verksamhet som övervakningen ska förekomma i, om bilder ska spelas in och bevaras samt vilka kategorier av befattningshavare som ska få tillgång till det bevarade materialet (21 §). Upplysning om kameraövervakning ska lämnas genom tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt när övervakningsutrustningen sätts Upplysning ska också lämnas om vem som bedriver övervakningen om detta inte framgår av förhållandena på platsen. Om ljud kan avlyssnas eller tas upp vid övervakningen ska särskild upplysning lämnas om detta (25 §). Den som bedriver kameraövervakning ska vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda det upptagna bild- och ljud- Åtgärderna ska åstadkomma en säkerhetsnivå som är lämplig med beaktande av bl.a. de tekniska möjligheter som finns och hur pass känsligt materialet är (30 §). Bild- eller ljudmaterial från kameraövervakning av en plats dit allmän- heten har tillträde får bevaras , om inte läns- styrelsen beslutar om en längre bevarandetid. När materialet inte längre får bevaras ska det förstöras (32 §). Det är som utövar tillsyn över kameraövervakning av platser dit allmänheten har tillträde. ska också se till att såväl tillståndskravet som anmälningsplikten för uppsatta övervaknings- kameror som inte har tagits i bruk följs (39 §). Inom ramen för tillsyns- verksamheten får meddela de förelägganden som behövs för att kameraövervakningslagen, de föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen och de beslut som har meddelats med stöd av lagen Beslut om förelägganden får förenas med vite (41 och 42 §§). Den som bedriver kameraövervakning i strid med lagen kan bli skade- ståndsskyldig mot den övervakade för den skada och kränkning av den personliga integriteten som kameraövervakningen har orsakat (44 §). 2015/16:199 Därtill döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelserna om bl.a. tillståndsplikt, anmälningsplikt eller bevarandetid för inspelat material till böter eller fängelse i högst (45 §). Övervakningsutrustning som använts vid brott får förklaras förverkad om det inte är oskäligt (46 §). Regeringens bedömning: finns det inte förutsättningar att gå vidare med förslaget om att ersätta tillståndsplikten med ett anmäl- Regeringen avser dock att överväga frågan vidare inom ramen för en kommande översyn av kameraövervakningslagen. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedöm- Utredningen föreslår att det nuvarande kravet på tillstånd för kame-