prop · H303197 · 2016-07-20 00:00:00 — Kraven syftar till att förmå företagen att upprätthålla en sådan kvalitetsnivå i sin rörelse att förtroendet för marknaden kan upprätthållas och innebär bl.a. att rörelsen ska organiseras och drivas på ett sådant sätt att företagets struktur och ställning kan överblickas. Företagets uppträdande i för- hållande till kunderna är också av betydelse. (Jfr prop. 2002/03:139 s. 280 f. och 531, prop. 2006/07:115 s. 434 f. och 578 och prop. 2013/14:107 s. 51 f. och 84.) 2015/16:197 Kravet på transparens innebär bl.a. att en referensränta ska vara tydlig och tillgänglig för för att inspektionen ska kunna kontrollera att de referensräntor som används är objektiva och korrekta (jfr 17 § konsumentkreditlagen [2010:1846]). I 7 kap. 1 § 5 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter beträffande de krav som uppställs i paragrafen. I paragrafen genomförs artikel 7.1 och delvis artikel 24. 2 § Kreditgivare och kreditförmedlare ska ha personal, inklusive dem som direkt leder eller ansvarar för arbetet med bostadskrediter, som har tillräcklig kunskap och kompetens för att sätta samman, erbjuda, bevilja eller förmedla bostads- kreditavtal eller ge råd om bostadskrediter. Personalen ska även ha tillräcklig kunskap och kompetens om kompletterande tjänster som tillhandahålls tillsam- mans med en bostadskredit. Paragrafen, som i allt väsentligt utformas enligt Lagrådets förslag, inne- håller bestämmelser om krav på kunskap och kompetens hos personal hos kreditgivare och kreditförmedlare. Övervägandena finns i avsnitt 9.6. Enligt paragrafen ska personal hos kreditgivare och kreditförmedlare ha tillräcklig kunskap och kompetens för att sätta samman, erbjuda, be- vilja eller förmedla bostadskreditavtal eller ge råd om bostadskrediter. De personalkategorier som omfattas av kraven är alltså de som ägnar sig åt sådana funktioner. Det kan röra sig om bolånehandläggare som har en dialog med en potentiell låntagare i samband med en ansökan eller in- för beviljande eller förändringar av bolånet. Även sådan personal som ut- för kreditprövning eller beslutar om bostadskrediter omfattas, t.ex. med- lemmar i kreditkommittéer. Bestämmelsen gäller vidare personal som deltar i utformningen av det relevanta produktutbudet liksom personal som ger råd om bostadskrediter, oavsett om det sker med anledning av en ansökan om kredit eller till en befintlig kund. Även personer i chefsbe- fattning eller annan ledande ställning omfattas, om de direkt leder eller ansvarar för arbete som avser bostadskrediter. Med personal avses alltså i vart fall samma kategorier som omfattas av direktivets definition på per- sonal i artikel 4.11. Kraven på personalen kan variera beroende på vilken verksamhet som företaget driver och personalens arbetsuppgifter (se bilaga III, punkten 2 i direktivet). Anställda som utför arbetsuppgifter som har en mer indirekt koppling till verksamheten med kreditgivning eller kreditförmedling av bostads- krediter omfattas inte av bestämmelsen. Det kan t.ex. gälla när någon hjälper en bolånehandläggare med att samla ihop informationsmaterial och bolånehandlingar eller utför uppgifter av rent administrativ natur. Av paragrafen framgår vidare att personalen ska ha tillräcklig kunskap och kompetens även om kompletterande tjänster som tillhandahålls till- sammans med en bostadskredit. Bestämmelsen torde i första hand avse tjänster inom det finansiella området. På det området finns normalt reg- lering med krav på kunskap och kompetens (t.ex. för kreditinstitut i 2 kap. 1 § 6 föreskrifter och allmänna råd om styr- ning, riskhantering och kontroll i kreditinstitut [FFFS 2014:1] och för värdepappersmarknaden i 16 kap. 2–8 §§ före- Prop. 2015/16:197 skrifter om värdepappersrörelse [FFFS 2007:16]). I 7 kap. 1 § 6 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter beträffande de krav som uppställs i paragrafen. Sådana föreskrifter behövs för att genomföra bilaga III till direktivet, som innehåller mer detaljerade bestämmelser om krav på kunskap och kompetens. I paragrafen genomförs delvis artikel 9. 3 § Kreditgivares och kreditförmedlares system för ersättning till personal som sätter samman, erbjuder, beviljar eller förmedlar bostadskreditavtal eller ger råd om bostadskrediter, inklusive dem som direkt leder eller ansvarar för detta arbete, ska vara uppbyggt på ett sätt som inte negativt påverkar skyldigheterna enligt 1 §. Detsamma ska gälla för ersättningar från en kreditgivare till en kreditförmedlare. I 7 och 10 §§ finns särskilda bestämmelser om ersättning till oberoende kredit- förmedlare och rådgivare. Paragrafen, som i allt väsentligt utformas enligt Lagrådets förslag, inne- håller allmänna bestämmelser om kreditgivares och kreditförmedlares ersättningssystem. Övervägandena finns i avsnitt 9.7. Av första stycket följer att kreditgivare och kreditförmedlare ska ut- forma sitt interna ersättningssystem på visst sätt. Bestämmelsen gäller ersättning till personal som sätter samman, erbjuder, beviljar eller för- medlar bostadskreditavtal eller ger råd om bostadskrediter, inklusive dem som direkt leder eller ansvarar för det arbetet. Den personal som avses är alltså densamma som i 2 §, se kommentaren till denna paragraf. Ett ersättningssystem får inte vara utformat så att det negativt påverkar skyldigheten att beakta konsumentens rättigheter och intressen och i övrigt driva verksamheten enligt 1 §. Ersättningssystem som ger per- sonalen incitament att rekommendera eller annars framhålla mindre lämpliga eller riskfyllda avtal ska alltså inte få förekomma. Detsamma gäller system som gör att det finns incitament att göra en mindre nog- grann kreditprövning. Vidare gäller detsamma för ersättningar från en kreditgivare till en kreditförmedlare. Det innebär att inte heller sådana ersättningar får utformas på ett sätt som negativt påverkar skyldigheterna enligt 1 §. Andra stycket innehåller en upplysningsbestämmelse om att det finns regler om ersättning även i paragrafer om oberoende kreditförmedlare och rådgivare. I 7 kap. 1 § 7 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om ersättnings- systemen. I paragrafen genomförs artikel 7.2. 4 § En kreditgivares system för ersättning till den som utför kreditprövning av konsumenten, och till den som direkt leder eller ansvarar för detta arbete, ska vara uppbyggt så att det 1.främjar en sund och effektiv riskhantering, 2.motverkar ett överdrivet risktagande, 3. överensstämmer med kreditgivarens affärsstrategi, mål, värderingar och långsiktiga intressen, och 4. undviker intressekonflikter. Ersättningen får inte vara beroende av antalet eller andelen beviljade låne- Paragrafen, som i allt väsentligt utformas enligt Lagrådets förslag, inne- håller särskilda bestämmelser om ersättning till personal och andra som Övervägandena finns i avsnitt 9.7. I första stycket anges principer som ska vara vägledande vid en kredit- givares utformning av system för ersättning till den som utför eller an- svarar för kreditprövning. Paragrafen omfattar både egen personal och, i förekommande fall, en uppdragstagare som utför kreditprövning (se 13 § och avsnitt 9.4). Även personer i chefsbefattning eller annan ledande ställning omfattas, om de direkt leder eller ansvarar för arbetet med kreditprövningen (se kommentaren till 2 §). Av stycket framgår vidare att kreditgivarens ersättningssystem ska vara uppbyggt på ett sätt som främjar en sund och effektiv riskhantering och motverkar ett överdrivet risktagande. Med effektiv riskhantering avses att kreditgivaren ska kunna identifiera, mäta, hantera och övervaka de risker som är relevanta för verksamheten (jfr prop. 2012/13:155 s. 473). ska ersättningssystemet överensstämma med kreditgivarens affärs- strategi, mål, värderingar och långsiktiga intressen. ska vidare vara uppbyggt så att intressekonflikter undviks. sätter att kreditgivaren arbetar för att identifiera, förebygga och hantera Av andra stycket framgår att en kreditgivares ersättning till den som utför eller ansvarar för kreditprövning av konsumenten inte får vara beroende av antalet eller andelen beviljade låneansökningar. ningen av andelen beviljade låneansökningar kan även kreditbeloppens storlek vägas in. I 7 kap. 1 § 7 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om ersättnings- I paragrafen genomförs delvis artikel 7.3. 5 § Kreditgivares och kreditförmedlares system för ersättning till personal som tillhandahåller rådgivning om bostadskrediter till konsumenter, inklusive dem som direkt leder eller ansvarar för detta arbete, ska vara uppbyggt så att personalens förmåga att agera i konsumentens bästa intresse inte påverkas Ersättningssystemen får inte heller vara beroende av försäljningsmål. Paragrafen, som i allt väsentligt utformas enligt Lagrådets förslag, inne- håller särskilda bestämmelser om ersättning till personal som tillhanda- Övervägandena finns i avsnitt 9.7. Av paragrafen framgår att system för ersättning till sådan personal som arbetar med rådgivning eller direkt leder eller ansvarar för detta arbete ska vara utformade så att ersättningen inte negativt påverkar personalens förmåga att agera i konsumentens bästa intresse. Vidare framgår att er- sättningssystemet inte får vara beroende av försäljningsmål. sen rör ersättning till personal hos både kreditgivare och kreditför- Vad som avses med rådgivning anges i 1 kap. 7 § 8. I 7 kap. 1 § 7 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet . 2015/16:197 som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om ersättnings- I paragrafen genomförs artikel 7.4. 6 § En kreditgivares eller kreditförmedlares ersättningssystem enligt 3–5 §§ ska vara utformat på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till företagets storlek och interna organisation samt verksamhetens art, omfattning och komplexitet. Paragrafen innehåller bestämmelser om anpassning av ersättnings- systemen efter det aktuella företaget och verksamheten. Övervägandena finns i avsnitt 9.7. Av paragrafen framgår att utformningen av de ersättningssystem som avses i 3–5 §§ ska vara lämplig med beaktande av företagets storlek, interna organisation samt verksamhetens art, omfattning och komplexitet. Bedömningen av om ett företags ersättningssystem är utformat på ett godtagbart sätt beror alltså på omständigheterna i det enskilda fallet. I paragrafen genomförs, såvitt avser kreditgivare, delvis artikel 7.3. 7 § En kreditförmedlare av bostadskrediter får utge sig för att vara oberoende endast om kreditförmedlaren i sin förmedlingsverksamhet utgår från ett tillräck- ligt stort antal kreditavtal från kreditgivarna på marknaden. Den som utger sig för att vara en oberoende kreditförmedlare får inte ta emot ersättning i samband med kreditförmedlingen från någon annan än konsumenten. Paragrafen innehåller bestämmelser om oberoende kreditförmedling. Övervägandena finns i avsnitt 9.7. Av första stycket framgår att en kreditförmedlare måste bedöma ett till- räckligt stort antal kreditavtal på marknaden för att få utge sig för att vara oberoende, t.ex. i marknadsföring. Detta innebär att en sådan kredit- förmedlare inte kan förmedla kreditavtal för bara en viss kreditgivare, även om den kreditgivaren erbjuder många olika bostadskreditavtal. Vad som i övrigt krävs för att det ska vara fråga om ett tillräckligt stort antal får avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Ett motsvar- ande rekvisit finns bl.a. i 5 kap. 4 § lagen (2005:405) om försäkringsför- medling (se prop. 2004/05:133 s. 100 f.). Av andra stycket följer att en oberoende kreditförmedlare inte får ta emot ersättning eller provision från någon annan än konsumenten. En kreditförmedlare som inte utger sig för att vara oberoende får däremot ta emot ersättning från kreditgivare. I paragrafen genomförs delvis artikel 15.1 c. 8 § Rådgivning om bostadskrediter ska ske med utgångspunkt i aktuella upp- lysningar som har inhämtats om konsumentens ekonomiska och personliga för- hållanden samt önskemål och särskilda krav. 2015/16:197 Paragrafen innehåller bestämmelser om de uppgifter om konsumenten som behövs för rådgivning om bostadskrediter. Övervägandena finns i avsnitt 9.3. Av paragrafen framgår att rådgivning ska baseras på aktuella uppgifter om konsumenten. Den som ska lämna råd kan alltså inte enbart förlita sig på äldre information om konsumenten som t.ex. inhämtats vid tidigare kontakter. Vad som avses med rådgivning anges i 1 kap. 7 § 8. Med uppgifter om konsumentens ekonomiska förhållanden avses i första hand sådana uppgifter som ska inhämtas för att göra en kredit- prövning. Med personliga förhållanden avses förhållanden som har sam- band med konsumentens ekonomi och som kan påverka vilket bostads- kreditavtal som är lämpligt. Uppgifter om konsumentens önskemål och särskilda krav avser också i första hand sådana önskemål och krav som har samband med den ekonomiska situationen. Vilka uppgifter som ska inhämtas om konsumenten beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Att rådgivningen ska ske med utgångspunkt i bl.a. konsumentens per- sonliga förhållanden och särskilda krav innebär också att rådgivaren ska ta hänsyn till konsumentens personliga förutsättningar när det gäller att förstå olika ekonomiska resonemang och anpassa rådgivningen därefter (jfr prop. 2002/03:133 s. 52). I paragrafen genomförs delvis artiklarna 7.1 och 22.3 a. 9 § Rådgivning ska grundas på en bedömning av ett tillräckligt stort antal bostadskreditavtal. De bostadskreditavtal som rekommenderas ska vara lämpliga för konsumenten med beaktande av hans eller hennes behov, ekonomiska situation och personliga förhållanden. Rådgivaren ska ta rimlig hänsyn till risker för konsumenten som kan uppstå under kreditavtalets löptid. Paragrafen behandlar vilket urval av bostadskreditavtal som rådgiv- ningen ska utgå från och vilka avtal som ska föreslås för konsumenten. Övervägandena finns i avsnitt 9.3. Av första stycket framgår att den som ger råd ska utgå från ett till- räckligt stort antal bostadskreditavtal. Bestämmelsen gäller både för råd- givare som bara utgår från ett eget produktutbud eller som annars bara representerar en eller ett fåtal kreditgivare och för oberoende rådgivare enligt 10 §. I fråga om rådgivare som är kreditgivare eller som agerar på uppdrag av en eller ett fåtal kreditgivare kan vid bedömningen av vad som är ett tillräckligt stort antal bostadskreditavtal t.ex. beaktas olika lånebelopp, kredittid, räntebindningstid och amorteringsvillkor. För sådana rådgivare är utgångspunkten det produktutbud som finns hos den eller de aktuella kreditgivarna. Vad som utgör ett tillräckligt stort antal bostadskreditavtal för råd- givare som är oberoende avgörs utifrån vilka avtal som finns tillgängliga för konsumenten på marknaden. Om en rådgivare specialiserar sig på en viss typ av bostadskrediter, kan det vara tillräckligt att han eller hon beaktar ett tillräckligt stort utbud inom denna produktkategori. Vad som är att betrakta som ett tillräckligt stort antal bostadskredit- avtal får alltså avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet (jfr 2004/05:133 s. 101). Syftet med bestämmelsen är att rådgivaren – oavsett vilket grundutbud rådgivningen utgår från – ska ta hänsyn till så många olika avtal att det finns en praktisk möjlighet att anpassa en rekommendation till olika förhållanden på konsumentens sida. Att rådgivaren ska informera konsumenten om vilka produkter råd- givningen utgår från framgår av 52 § konsumentkreditlagen (2010:1846). Enligt andra stycket ska de bostadskreditavtal som rekommenderas vara lämpliga för konsumenten. Lämplighetsbedömningen ska utgå från konsumentens behov, ekonomiska situation och personliga förhållanden. Utgångspunkten för de förslag som lämnas ska alltså vara bl.a. den in- formation som inhämtas om konsumenten enligt 8 §. De råd som lämnas ska framstå som lämpliga för den enskilda konsumenten vid en helhets- bedömning utifrån rådgivarens arbetsmetod och informationen om kon- sumenten. Bestämmelsen kan sägas innebära en skyldighet att agera för konsumentens bästa. Vad som utgör ett lämpligt bostadskreditavtal får avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Avgörande för om det tänkta kreditbeloppet är för stort för konsumenten bör dock vara utgången av kreditprövningen. Det kan framhållas att det inte ställs ett så högt krav som att rådgivaren ska finna den lösning för konsumenten som är den mest lämpliga (jfr prop. 2002/03:133 s. 52). Det kan alltså finnas ett antal avtal som är lämpliga och rådgivaren fullgör sin skyldighet genom att rekommendera ett eller flera av dem. Vidare framgår att det vid rådgivningen ska tas rimlig hänsyn till risker för konsumenten som kan uppstå under det rekommenderade kredit- avtalets löptid. Vad som avses med risker är i första hand risker för ökade kostnader för krediten, t.ex. räntehöjningar, och risker för att kon- sumenten ska få sämre betalningsförmåga , t.ex. vid pension- ering. Det torde dock normalt inte krävas att kreditgivaren gör bedöm- ningar av mer privat natur. I paragrafen genomförs delvis artikel 22.3. 10 § En kreditgivare får inte utge sig för att vara en oberoende rådgivare. Det- samma gäller en kreditförmedlare som verkar som ombud för eller har en nära förbindelse med en kreditgivare. Den som utger sig för att vara en oberoende rådgivare får inte ta emot ersätt- ning i samband med rådgivningen från någon annan än konsumenten. Paragrafen handlar om oberoende rådgivning. Övervägandena finns i avsnitt 9.3. Av första stycket framgår för det första att en kreditgivare inte får utge sig för att vara en oberoende rådgivare. Inte heller en kreditförmedlare som verkar som ombud för en eller flera kreditgivare får göra detta. Slut- ligen gäller detsamma för kreditförmedlare som har en nära förbindelse med någon eller några kreditgivare. Vad som avses med en nära för- bindelse framgår av 1 kap. 8 §. Förbudet mot att utge sig för att vara en oberoende rådgivare avser inte bara ett förbud att använda ordet obero- ende. Att utge sig för att vara oberoende kan ske på annat sätt. Avgör- ande är om rådgivaren uttalat sig eller uppträtt på ett sådant sätt att han eller hon har gett konsumenten en befogad anledning att tro att rådgiv- aren är oberoende. 2015/16:197 Av andra stycket framgår att den som utger sig för att vara oberoende rådgivare inte får ta emot ersättning från någon annan än konsumenten i samband med rådgivningen. Förbudet gäller även ersättningar som utges från andra än den kreditgivare vars bostadskrediter rekommenderas. I paragrafen genomförs artikel 22.4. 11 § En kreditgivare ska fastställa och tillämpa riktlinjer för sin utlåning, in- begripet vilken typ av egendom som accepteras som säkerhet för en bostads- kredit. Riktlinjerna ska bevaras hos kreditgivaren. Paragrafen innehåller bestämmelser om en kreditgivares riktlinjer för sin utlåningsverksamhet avseende bostadskrediter till konsumenter. Över- vägandena finns i avsnitt 9.8. En kreditgivare ska ha och tillämpa interna riktlinjer för sin utlåning, bl.a. om vilken typ av egendom som accepteras som säkerhet för en bostadskredit. Dessa riktlinjer ska bevaras hos kreditgivaren. Kravet kan liknas vid andra krav på dokumentation och upprättande av interna rikt- linjer i finansiella företag (se t.ex. 6 kap. 5 § lagen [2004:297] om bank- och finansieringsrörelse). Det finns utrymme att uppfylla kravet på bevarande på olika sätt, så länge riktlinjerna finns bevarade på ett säkert sätt, i pappersform eller elektroniskt, och är lätta att ta fram och identifiera. I 7 kap. 1 § 8 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter på området. I paragrafen genomförs delvis artikel 26.1. Värdering av säkerheten för krediten 12 § Vid en värdering av en konsuments bostad som ställs som säkerhet för en bostadskredit ska kreditgivaren se till att i förväg fastställda riktlinjer tillämpas. Av riktlinjerna ska framgå vilka tillförlitliga standarder som ska användas vid värderingen. Den som utför en värdering ska vara tillräckligt oberoende i förhållande till kreditriskbedömningen och ha den kunskap och kompetens som krävs för att fastställa ett tillförlitligt värde. Dokumentation av värderingen ska bevaras hos kreditgivaren. Paragrafen innehåller bestämmelser om värdering av en bostad som en konsument ställer som säkerhet för en bostadskredit. Övervägandena finns i avsnitt 9.8. Av första stycket framgår att en kreditgivare ska använda i förväg fast- ställda riktlinjer för värdering av en säkerhet. Om värderingen görs av en tredje part, ska kreditgivaren genom rimliga åtgärder se till att sådana riktlinjer tillämpas. Kreditgivaren behöver t.ex. upplysa en konsument som själv ska inhämta en värdering om vilka krav som följer av kredit- givarens riktlinjer. Riktlinjerna ska vara fastställda i förväg, vilket innebär att kredit- givaren behöver ha färdiga rutiner för vilket eller vilka förfaranden som ska tillämpas när en bostad ska värderas för ändamålet att den ska ställas som säkerhet för ett bostadskreditavtal. Av riktlinjerna ska framgå vilka tillförlitliga standarder som ska an- Prop. 2015/16:197 vändas vid värderingen. Vilken eller vilka standarder som väljs är en fråga för den som upprättar riktlinjerna att avgöra. Sådana riktlinjer kan peka ut en eller flera metoder för att värdera bostäder, t.ex. statistiska värderingar, anlitande av en värderare eller intern värdering. De kan vidare ange i vilka situationer en värderingsmetod ska väljas före en annan. Det väsentliga är att det är fråga om tillförlitliga standarder. Det innebär att de värderingsmetoder som används ska vara erkända och ha en hög kvalitet. Av andra stycket framgår att den som utför en värdering ska vara tillräckligt oberoende i förhållande till kreditriskbedömningen och ha den kunskap och kompetens som krävs för att fastställa ett tillförlitligt värde. Kraven gäller oavsett om den som ska utföra värderingen är anställd hos kreditgivaren eller inte. Kravet på tillräckligt oberoende innebär bl.a. att den som utför värd- eringen ska kunna göra en opartisk och objektiv värdering. En värdering som köps in av ett annat företag får normalt anses ha skett på ett obero- ende sätt. Även en värdering som sker inom kreditgivarens organisation kan uppfylla kravet, så länge som oberoendet är säkerställt. Den som utför värderingen ska vidare ha den kunskap och kompetens som krävs för att utföra en tillförlitlig värdering. Innebörden av kravet på kunskap och kompetens beror bl.a. på vilken typ av egendom det är fråga om och vilken värderingsmetod som används. Den som värderar kan ha särskild utbildning som en värderingsman, vara fastighetsmäklare med fullständig registrering (se 5 § tredje stycket fastighetsmäklarlagen [2011:666] och 15 § andra stycket fastighetsmäklarförordningen [2011:668]) eller på annat sätt ha förvärvat kompetens på området. Av tredje stycket följer att den utförda värderingen ska dokumenteras och bevaras hos kreditgivaren. Detta gäller även om värderingen utförs av tredje man. I 7 kap. 1 § 9 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter på området. I paragrafen genomförs artikel 19. 13 § Kreditgivare och kreditförmedlare som driver verksamhet enligt denna lag får uppdra åt någon annan att utföra ett visst arbete eller vissa operativa funk- tioner som ingår i verksamheten. En kreditförmedlare får dock ge ett sådant upp- drag endast till en annan kreditförmedlare som har rätt att förmedla bostads- krediter. Uppdragsgivaren ska anmäla detta till . Uppdrag åt någon annan att utföra sådant som är av väsentlig betydelse för verksamheten får ges bara om uppdragsgivaren ansvarar för att 1.verksamheten drivs av uppdragstagaren under kontrollerade och säkerhets- mässigt betryggande former, och