prop · H303200 · 2016-09-06 00:00:00 — Regeringen kan i stället med stöd av 8 kap. 7 och 11 §§ regeringsformen i en förordning bemyndiga den ansvariga myndigheten () att meddela närmare föreskrifter om anmälan, t.ex. i fråga om hur en anmälan ska göras och vilka uppgifter den ska innehålla. 6.4Skyldighet att lämna ytterligare uppgifter om den anmälda förekomsten Regeringens förslag: Den som har gjort en anmälan ska på begäran av den myndighet som regeringen bestämmer lämna ytterligare upplysningar om den anmälda förekomsten. förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag. föreslår att det anges i lagen att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer i det enskilda fallet får besluta om vilka uppgifter som ska ingå i en anmälan. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 15a i direktiv /29/EG ska medlemsstaterna föreskriva att den som är anmälningsskyldig ska underrätta den behöriga myndigheten och, om den behöriga myndigheten så kräver, lämna den information om den anmälda förekomsten som han eller hon förfogar över. Det ställs således i direktivet krav på att myndigheten, efter det att en anmälan kommit in, ska kunna begära in ytterligare information från anmälaren. En bestämmelse om detta bör därför tas in i lagen. Regeringens förslag: Den som uppsåtligen inte gör en anmälan enligt växtskyddslagen ska dömas till böter. bedömning: Överensstämmer inte med regeringens förslag. har bedömt att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot anmälningsskyldigheten även fortsättningsvis ska dömas till böter. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte yttrat sig över bedömning att den som inte gör en anmälan även fortsättningsvis bör dömas till böter. Kammarrätten i anser att det är tveksamt att generellt straffbelägga en underlåtenhet att anmäla förekomsten av något om det i princip krävs särskild sakkunskap för att man ska inse att man omfattas av anmälningsskyldigheten. Denna synpunkt gör sig enligt kammarrättens mening än mer gällande när det gäller de växtskadegörare som inte ens räknas upp i bilaga 1 och 2 till föreskrifter (SJVFS 1995:94) utan endast omfattas av tillfälliga föreskrifter eller beslut. För det fall en straffbestämmelse föredras framför andra sanktioner anser kammarrätten att personkretsen bör begränsas, förslagsvis till den som omfattas av anmälningsplikten i nuvarande 4 § växtskyddslagen. i anser, mot bakgrund av att växtpass är en garanti för att ett parti plantor från en utsädes- eller plantproducent anses fritt från vissa farliga skadegörare, att indragning av tillstånd borde vara en både lämplig och effektiv sanktion mot medveten underlåtenhet att anmäla fynd av farliga skadegörare. I och med att det just är vid försäljning av plantmaterial som de flesta farliga skadegörare sprids är det enligt uppfattning extra viktigt att plant- och utsädesproducenter följer den lagstadgade anmälningsskyldigheten. Skälen för regeringens förslag: Enligt 10 § växtskyddslagen ska den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte gör en anmälan enligt 4 § dömas till böter. Huruvida det vid ett genomförande av den föreslagna ändringen av 4 § även i fortsättningen ska leda till böter att inte göra en anmälan enligt 4 § kräver närmare överväganden. I förarbetena till växtskyddslagen framgår att bötesstraff infördes i växtskyddslagen efter förebild av straffbestämmelserna i ett stort antal äldre författningar rörande växtskyddsverksamhet (jfr prop. 1972:89 s. 5 f.). Bakgrunden till att växtskyddslagen infördes var enligt förarbetena att angrepp av växtskadegörare förorsakade den svenska växtodlingen stora förluster och att det enligt den dåvarande departementschefen var av stor betydelse att förebygga att växtskadegörare införs i landet och att inom landet upprätthålla kontroll med effektiv beredskap när det gäller att bekämpa och hindra spridning av växtskadegörare. Genom införandet av en växtskyddslag kunde reglerna om växtskydd som var spridda på ett flertal författningar samlas i en lag som skulle möjliggöra snabba ingripanden mot växtskadegörare (prop. 1972:89 s. 14 f.). Även direktiv /29/EG syftar till att skydda växter mot skadegörare och undvika ekonomiska förluster för berörda företag (skäl 4 i ingressen till direktivet). Kravet på medlemsstaterna i artikel 15a i direktivet att föreskriva om en anmälningsskyldighet motiverades inte särskilt när ändringen gjordes genom beslutet om och rådets förordning (EU) nr 652/2014. Anmälningsskyldigheten har dock motiverats i den politiska överenskommelse om en ny EU-förordning om skyddsåtgärder mot växtskadegörare som beskrivits i avsnitt 4 med hänsyn till behovet av att säkerställa effektiva och snabba åtgärder vid förekomst av skadegörare (skäl 11 i ingressen till överenskommelsen mellan Europeiska unionens råd och om en ny förordning om skyddsåtgärder mot växtskadegörare, rådets dokument 15142/1/15 REV1). Då den nya EU-regleringen liksom den nuvarande svenska anmälningsskyldigheten syftar till att möjliggöra snabba ingripanden mot växtskadegörare bör överträdelser av den utvidgade anmälningsskyldigheten – på samma sätt som gäller för överträdelser av den nuvarande anmälningsskyldigheten – leda till en tydlig sanktion från samhällets sida. Straff är inte det enda möjliga sanktionsinstrumentet. Möjligheten att använda administrativa sanktioner såsom vite eller sanktionsavgift bör också övervägas. i anser i sitt remissvar att en lämplig sanktion för underlåtenhet att anmäla fynd av växtskadegörare skulle kunna vara att dra in den anmälningsskyldiges rätt att utfärda växtpass. Enligt direktiv /29/EG ska vissa växter, växtprodukter och andra föremål som är potentiella bärare av skadegörare åtföljas av ett växtpass som visar att föreskrivna sundhetskrav är uppfyllda. Endast vissa av de aktörer som är anmälningsskyldiga har genom beslut av fått rätt att utfärda växtpass. Anmälningsskyldigheten träffar dock en betydligt vidare krets av aktörer. Det är därför inte lämpligt att använda återkallelse av rätten att utfärda växtpass som en administrativ sanktion vid överträdelse av skyldigheten att anmäla växtskadegörare. Vite är en sanktion som används för att tvinga fram en önskad handling. Om någon har brutit mot anmälningsskyldigheten finns det inte något skäl att vid vite förelägga denne att anmäla eftersom det får antas att den ansvariga myndigheten – för att kunna dra slutsatsen att en anmälan borde ha gjorts – redan har tillgång till den relevanta informationen om en faktisk eller misstänkt förekomst av en växtskadegörare. Det är därför uppenbart att vite inte är något lämpligt val av sanktion. Sanktionsavgifter kan ersätta straff när det är fråga om överträdelser som är lätta att konstatera och som inte kräver någon mer ingående utredning eller skönsmässig bedömning (för motsvarande resonemang, jfr prop. 2007/08:108 s. 18 f., prop. 2013/14:183 s. 33 och prop. 2015/16:118 s. 17 f.). Sådana överträdelser är det dock inte fråga om här. Överträdelser av den nya anmälningsskyldigheten bör därför vara straffbelagda. Regeringen bedömer att straffskalan, i likhet med vad som gäller både brott mot den nuvarande anmälningsskyldigheten och i övrigt vid brott mot föreskrifter i växtskyddslagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av växtskyddslagen, endast bör omfatta böter. Enligt den nuvarande straffbestämmelsen krävs uppsåt eller oaktsamhet för att någon ska kunna dömas till ansvar för brott mot anmälningsskyldigheten. En utebliven anmälan av en faktisk eller misstänkt 2015/16:200 förekomst av en allvarlig skadegörare kan få till följd att skadegöraren sprids och medför stora skador på miljön och andra natur- och kulturvärden samt omfattande ekonomiska förluster för framför allt företag i jordbruks-, skogs- och trädgårdsnäringen men även friluftslivet Intresset att förhindra spridning av skadegörare och undvika sådana konsekvenser är enligt regeringens mening betydande. Detta är ett skäl till att överväga att låta inte bara uppsåtliga utan även oaktsamma gärningar leda till straffansvar på det sätt som enligt 10 § växtskyddslagen gällt för brott mot anmälningsskyldigheten. Oaktsamhet brukar delas in i medveten oaktsamhet och omedveten Medveten oaktsamhet innebär att någon har begått en gärning trots insikt om att det fanns en risk för att gärningen skulle få en Omedveten oaktsamhet innebär att någon har begått en gärning utan att inse att det skulle kunna få en viss följd trots att han eller hon borde ha insett eller misstänkt detta. Den nu föreslagna anmälnings- skyldigheten innebär att även den som inte är säker på att han eller hon sett en skadegörare som ska anmälas men misstänker att så är fallet ska Enligt regeringens uppfattning är det emellertid svårt att avgöra vilka förutsättningar som måste vara uppfyllda för att en underlåtenhet att anmäla i den situationen skulle kunna anses ha skett av För att undvika oklarheter om straffbudets räckvidd bör oaktsamma gärningar därför inte straffbeläggas. Kammarrätten i har väckt frågan om inte straffansvaret borde begränsas till vissa personkategorier. Som konstaterats i avsnitt 6.1 innebär den föreslagna ändringen av 4 § växtskyddslagen att fler per- soner än vad som är fallet blir anmälningsskyldiga. Det är svårt att på förhand uttömmande identifiera vilka aktörer som kommer att vara Som framgår av avsnitt 6.1 kan det finnas flera aktörer – såväl yrkesmässiga som privata – som har en betydande kunskap om växter och växtskadegörare och som kan konstatera eller misstänka förekomst av en allvarlig skadegörare. Med hänsyn till detta och till vikten av att den ansvariga myndigheten snabbt kan få relevant information om faktiska eller misstänkta förekomster av skadegörare för att avgöra om åtgärder behöver vidtas för att förhindra att de sprids och orsakar miljömässiga och ekonomiska skador anser regeringen att straffansvaret inte bör begränsas till vissa aktörer. Lagrådet har ansett att det finns skäl som talar för att straff- bestämmelsen ska omfatta även den som uppsåtligen underlåter att på begäran lämna ytterligare upplysningar. Regeringen saknar underlag för att nu närmare ta ställning till behovet av en sådan straffbestämmelse. Regeringen vill dock när det gäller behovet framhålla följande. avsnitt 6.3 framgår att regeringen i en förordning kan bemyndiga den ansvariga myndigheten att meddela närmare föreskrifter om anmälan. Med stöd av ett sådant bemyndigande kan myndigheten föreskriva om t.ex. vilka uppgifter som i normalfallet ska finnas i en anmälan. föreslagna upplysningsskyldigheten innebär att myndigheten – utöver de uppgifter som enligt myndighetens föreskrifter ska finnas i en anmälan – i det enskilda fallet kan begära att den som gjort anmälan lämnar ytterligare upplysningar om den anmälda skadegöraren. anmäler, såsom beskrivits i avsnitt 6.1, typiskt sett kan antas vara någon som i sin yrkesverksamhet hanterar växter torde han eller hon, på grund av risken för att det är fråga om en allvarlig skadegörare som kan spridas Prop. 2015/16:200 och orsaka skador i verksamheten, normalt ha ett intresse av att myndigheten snabbt kan bedöma om åtgärder behöver vidtas. Det framstår därför som mindre troligt att anmälaren skulle underlåta att på begäran lämna ytterligare upplysningar om den anmälda skadegöraren som han eller hon har tillgång till. Om anmälaren trots detta skulle underlåta att lämna de begärda upplysningarna för att han eller hon inte har tillgång till dem eller inte vill lämna ut dem kan myndigheten i stället inhämta upplysningar om den anmälda skadegöraren genom att med stöd av 5 a § besluta om provtagning eller undersökning. Även om en underlåtenhet att lämna ytterligare upplysningar skulle kunna försena myndighetens arbete så skulle det alltså inte hindra att myndigheten även utan begärda upplysningar kan bedöma om det behöver vidtas åtgärder för att förhindra spridning av den anmälda skadegöraren. Inför att det nu gällande direktivet 2000/29/EG ska ersättas av en direkt tillämplig EU-förordning om skyddsåtgärder mot växtskadegörare behöver det göras en fullständig översyn av den svenska växtskyddslagen. Det finns då anledning att återkomma i frågan om behovet av straffbestämmelser. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 54 i förordning (EU) nr 652/2014 ska den utvidgade anmälningsskyldigheten i artikel 15a i rådets direktiv /60/EG tillämpas . De föreslagna ändringarna i växtskyddslagen (1972:318) måste därför träda i kraft vid detta datum. Som framgår av avsnitt 6 föreslås ändringar i 4 § växtskyddslagen som innebär att den nuvarande anmälningsskyldigheten utvidgas till att gälla fler aktörer och fler skadegörare samt att den ska gälla redan vid misstanke om förekomst av skadegörare och inte, som , först när det finns anledning att anta att ett angrepp skett. Vidare föreslås att den som gjort anmälan på begäran av den ansvariga myndigheten ska lämna 2015/16:200 ytterligare upplysningar om den anmälda förekomsten. Slutligen föreslås ändringar i 10 § som innebär att uppsåtliga brott mot den utvidgade anmälningsskyldigheten ska leda till bötesstraff. Syftet med förslaget att utvidga anmälningsskyldigheten är att genomföra artikel 15a i direktiv /29/EG. Direktiv är enligt artikel 288 i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt bindande för varje medlemsstat med avseende på det resultat som ska uppnås men medlemsstaten får själv bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Som framgår av avsnitt 6.1 föreslås att det i lagen även i fortsättningen ska anges att anmälan ska ske genast och inte skriftligen som det står i den nu gällande lydelsen av artikel 15a. Den valda formuleringen har motiverats med hänsyn till vikten av att ansvarig myndighet snabbt kan vidta åtgärder när en förekomst av skadegörare har konstaterats och motsvarar innehållet i en politiskt överenskommen, men ännu inte formellt antagen ändring av artikel 15a. Ett alternativ hade varit att i stället ange att anmälan ska göras och skriftligen eller att bemyndiga ansvarig myndighet att meddela föreskrifter om tidpunkten för anmälan. Vidare har anmälningsskyldigheten begränsats till ”den som konstaterar eller misstänker förekomst” av en anmälningspliktig skadegörare i stället för till ”den som får vetskap om eller har orsak att misstänka förekomst” av en sådan skadegörare som det uttrycks i artikel 15a. Motiveringarna till den valda formuleringen finns i avsnitt 6.1. Den föreslagna anmälningsskyldigheten kommer framför allt att träffa personer som i sin yrkesverksamhet hanterar växter och växtprodukter – såväl företag i framför allt jordbruks-, skogs- och trädgårdsnäringen som myndigheter, universitet samt markägande kommuner och landsting. Även privatpersoner såsom hobbyodlare och medlemmar i entomologiska sällskap och trädgårdsföreningar kan komma att bli anmälningsskyldiga. Därtill berörs de ansvariga myndigheterna, och . Då överträdelser av anmälningsskyldigheten är förenade med straffsanktion berörs även polis, åklagare och domstolar av förslaget. Den utvidgade anmälningsskyldigheten ska gälla personer som konstaterar eller misstänker förekomst av växtskadegörare. Kretsen av anmälningsskyldiga kommer alltså att vara vid. För berörda företag i jordbruks-, skogs- och trädgårdsnäringen kan förslaget ge upphov till kostnader i form av tidsåtgång för att göra anmälan. Storleken på de administrativa kostnader för berörda företag som den tidsåtgången kan ge upphov till får närmare uppskattas i samband med att verkställighetsföreskrifter om hur anmälan ska göras meddelas men med ledning av den konsekvensutredning som har gjort i sin promemoria och en särskild konsekvensanalys som gjort och som finns tillgänglig i (dnr N2015/06818/SK) kan man få en ungefärlig uppfattning om storleken på kostnaderna. har utgått från att en anmälan kommer att kunna göras Prop. 2015/16:200 via telefon och ibland behöva kompletteras med ett foto och uppskattat att tidsåtgången för detta kommer att vara omkring . Vidare har uppskattat att den utvidgade anmälningsskyldigheten kan innebära att det görs omkring 100 anmälningar , vilket skulle betyda en total tidsåtgång . har uppskattat att den totala administrativa kostnaden för denna tidsåtgång baserat på timkostnader för berörda företag (exempelvis plantskolor, handelsträdgårdar, rådgivare och certifierings- och kvalitetskontrollorgan) kommer att uppgå till , vilket i sammanhanget är en blygsam summa jämfört med de kostnader företagen skulle drabbas av om en skadegörare spred sig. Förslaget ger inte upphov till några andra kostnader för företagen än administrativa kostnader. Det är inte aktuellt att ta någon speciell hänsyn till små företag eller privata aktörer som berörs av anmälningsskyldigheten. Konsekvenser för det allmänna Om rätt uppgifter finns med i en anmälan så har bedömt att anmälan genomsnittligen kan handläggas . ningen bygger på att aktivt arbetar med informations- insatser om vilka uppgifter som behöver finnas med när man anmäler förekomst av en växtskadegörare. har vidare bedömt att den utvidgade anmälningsskyldigheten innebär att det kan komma in omkring 100 anmälningar jämfört med de omkring 50 anmälningar Av dessa kommer 20 stycken att motivera provtagningar som uppskattningsvis kommer att ta en och en halv arbetsdag, dvs. omkring att genomföra. har bedömt att den ökade arbetsbördan till följd av den utvidgade anmälningsskyldigheten kan hanteras inom ramen för den verksamhet som redan bedrivs. Enligt 8 § första stycket förordningen (2006:817) om växtskydd m.m. ska en anmälan avseende växtskadegörare göras hos Av 8 § andra stycket framgår att en anmälan som gjorts hos genast ska sändas vidare till . Den föreslagna ändringen av anmälningsskyldigheten har inte föranlett några överväganden om ändring i fråga om ansvar för att ta emot anmälningar avseende allvarliga växtskadegörare. antalet anmälningar som ett genomförande av förslaget kan förväntas medföra torde dock innebära en ganska försumbar ökning av läns- styrelsens arbetsinsats som kan rymmas inom nuvarande budgetramar. Polis, åklagare och domstolar har inga åtalsanmälningar gjorts med anledning av att den nu- varande anmälningsskyldigheten åsidosatts. Detta beror enligt Jordbruks- 2015/16:200 verket främst på att det varit svårt att bevisa att en aktör borde ha anmält. anser att den utvidgade anmälningsskyldigheten kan medföra en liten ökning av antalet fall som leder till åtalsanmälan, uppskattningsvis ett fall på en femårsperiod. Mot den bakgrunden bedöms eventuella merkostnader för polis, åklagare och allmänna domstolar bli högst begränsade och kunna rymmas inom myndigheternas befintliga budgetramar. Den utvidgade anmälningsskyldigheten kommer att gälla alla som konstaterar eller misstänker förekomst av en allvarlig skadegörare. Detta innebär att personer vid , eller andra myndigheter som arbetar med växter, växtprodukter eller växtskadegörare kan bli anmälningsskyldiga. Den som i en kommun eller ett landsting ansvarar för regelbunden skötsel av parker och andra grönråden kommer att kunna träffas av den utvidgade anmälningsskyldigheten. Då kommuner och landsting normalt är att se som både markägare och brukare omfattas de av anmälningsskyldigheten och förslaget att utvidga anmälningsskyldigheten innebär därför inte någon skillnad mot vad som gällt . Förslaget till lag om ändring i växtskyddslagen Ny rubrik före 4 § Rubriken före 4 § ändras från anmälningsplikt till anmälningsskyldighet. Begreppet anmälningsskyldighet används redan nu i 4 § andra stycket och i rubriken före 8 § växtskyddsförordningen. Ändringen i första stycket innebär att anmälningsskyldigheten utvidgas till att gälla den som konstaterar eller misstänker förekomst av en växt- skadegörare som omfattas av föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 § första eller andra stycket. Till skillnad från vad som gällt krävs det inte att man haft anledning att anta att ett angrepp faktiskt har skett utan det räcker med att konstatera eller misstänka förekomst av en ska- Bestämmelsen gäller envar och inte, såsom , endast markägare, brukare av mark och den som har växter eller växtprodukter i lager för försäljning till andra än konsumenter. För att en person ska träffas av anmälningsskyldigheten krävs emellertid att han eller hon har kompetens att avgöra om en växtskadegörare är eller kan misstänkas vara Detta innebär att anmälningsskyldigheten framför allt kommer att träffa personer som i sin yrkesverksamhet sysslar med växter eller privatpersoner med omfattande kunskap om växter. Vilka skadegörare som omfattas av anmälningsskyldigheten kommer precis som att framgå av föreskrifter. En nyhet är att anmälningsskyldigheten ska gälla även sådana växtskadegörare som omfattas av föreskrifter som meddelats med stöd av 3 § andra stycket. Föreskrifter enligt 3 § andra stycket avser dels tillfälliga åtgärder som en medlemsstat får vidta enligt artikel 16.2 i direktiv /29/EG för att förhindra spridning av tidigare okända skadegörare som ännu inte hunnit förtecknas i bilagorna I och II till direktivet, dels åtgärder som krävs enligt ett beslut som kommissionen fattat med stöd av artikel 16.3 i direktivet om sådana skadegörare eller om skadegörare som förtecknas i nämnda bilagor. I tredje stycket, som är nytt, anges att den som har gjort en anmälan enligt första stycket på begäran av den myndighet som regeringen bestämmer ska lämna ytterligare uppgifter om den anmälda förekomsten. Bestämmelsen möjliggör att den ansvariga myndigheten inhämtar ytterligare uppgifter än de som enligt myndighetens föreskrifter ska ingå i en anmälan. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1, 6.3 och 6.4. Ändringen i första stycket innebär att första punkten som anger att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte gör en anmälan enligt 4 § stryks. Som en följd av ändringen får övriga punkter en annan nummerordning. Ett nytt andra stycke införs. I stycket anges att även den som uppsåtligen inte gör en anmälan enligt 4 § döms till böter. Oaktsamma gärningar blir därmed straffria. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5 Sammanfattning av promemoria Regeringsuppdrag om skyldighet att anmäla vissa växtskadegörare I promemorian föreslås ändringar i 4 § växtskyddslagen (1972:318) med anledning av att en ny bestämmelse, artikel 15a, införts i Rådets direktiv /29/EG av om skyddsåtgärder mot att skadegörare på växter eller växtprodukter förs in till gemenskapen och mot att de sprids inom gemenskapen. Enligt artikel 15a ska medlemsstaterna föreskriva om en skyldighet för varje person som får vetskap om eller har anledning att misstänka en förekomst av vissa växtskadegörare. förslag innebär att den nuvarande bestämmelsen i 4 § växtskyddslagen om skyldighet för markägare, brukare och den som innehar växter eller växtprodukter för försäljning till andra än konsumenter att anmäla misstänkta angrepp av växtskadegörare ersätts med en skyldighet som gäller varje person som får vetskap om eller har anledning att misstänka en förekomst av vissa växtskadegörare att anmäla detta. I promemorian har också gjort bedömningen att nuvarande straffbestämmelse i 10 § växtskyddslagen bör behållas oförändrad, vilket innebär att även den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte gör en anmälan enligt den nya 4 § ska dömas till böter. Författningsförslaget i promemoria Regeringsuppdrag om skyldighet att anmäla vissa växtskadegörare har föreslagit att 4 § växtskyddslagen (1972:318) ska ha följande lydelse. Den som har anledning anta att växtskadegörare, som omfattas av föreskrift enligt 3 § första stycket, angripit växt eller växtodling på mark som han äger eller brukar eller växter eller växtprodukter i lager som han innehar för försäljning till andra än konsumenter skall genast anmäla detta. Anmälan skall göras till den myndighet som regeringen bestämmer.