prop · H40357 · 2016-12-07 00:00:00 — En förutsättning för att öka informationsutbytet om enskildas personliga förhållanden i samband med handräckning är emellertid att sekretess gäller för uppgifterna också hos den verkställande myndigheten. I annat fall kan integritetsintrånget för den enskilde få alltför långtgående konsekvenser. Såväl som Kriminalvården har ett sekretesskydd till förmån för enskildas personliga förhållanden som enligt regeringens uppfattning tillgodoser sekretessbehovet för uppgifterna inom respektive myndighet. Hos gäller sekretess för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om uppgiften röjs och uppgiften hänför sig till bl.a. ärende om omhändertagande eller handräckning enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård eller om vård av missbrukare utan samtycke inom samt om ärende om handräckning enligt lagstiftningen om omsorger om psykiskt utvecklingsstörda, vård av unga utan samtycke inom eller enligt lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård, 35 kap. 20 § OSL. Sekretess gäller vidare inom för uppgift om enskildas personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men eller att fara uppkommer för att någon 2016/17:57 utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs, 35 kap. 15 § första stycket OSL. Inom såväl som Kriminalvården gäller sekretess till skydd för enskildas personliga förhållanden med ett s.k. rakt skaderekvisit och utgångspunkten är att uppgifterna som omfattas av bestämmelserna ska vara offentliga. Sekretess ska endast gälla om det kan antas att viss skada uppstår om uppgiften lämnas ut. Skadebedömningen i dessa fall bör i huvudsak kunna göras med utgångspunkt i själva uppgifterna som begärs ut. Det innebär att frågan om sekretess inte i första hand behöver knytas till en skadebedömning i det enskilda fallet. Avgörande bör i stället vara om uppgifterna är av den art att ett utlämnande typiskt sett kan vara ägnat att medföra skada för det skyddade intresset. I de fallen skyddas uppgifterna normalt av sekretessen (prop. 2008/09:150 s. 348). På hälso- och sjukvårdens område, för och i verksamhet för kontroll över utlänningar är situationen emellertid den omvända. Flertalet sekretessregler på dessa områden har omvänt skaderekvisit och utgångspunkten är att uppgifterna omfattas av sekretess. Uppgifterna får vid ett omvänt skaderekvisit bara lämnas ut om det står klart att de kan lämnas ut utan att viss skada uppstår. Flera remissinstanser har påpekat att sekretesskyddet för samma uppgifter om enskildas personliga förhållanden är svagare hos och Kriminalvården än det är inom hälso- och sjukvården. Att så är fallet har sin grund i det principiella intresset av offentlig insyn till stöd för kontroll och debatt i såväl polisens som Kriminalvårdens verksamhet. Enligt regeringens mening bör det raka skaderekvisitet, som bestämmelserna om polis- och kriminalvårdssekretess innehåller, även fortsättningsvis utgöra huvudregel (jfr prop. 2008/09:150 s. 348 ff). Liksom anförts i tidigare sammanhang (se prop. 1979/80:2 s. 77) spelar emellertid den omständigheten att sekretessen hos de mottagande myndigheterna i dessa fall är svagare liten roll i praktiken. Det är naturligt att ett röjande av vissa uppgifter om den enskildes person typiskt sett bedöms vara ägnade att medföra men för den enskilde och dennes anhöriga. Bestämmelserna innehåller heller inte något krav på att särskilt allvarligt men ska uppkomma för att sekretessen ska bli tillämplig. Givetvis får prövningen inte bli sådan att alla uppgifter som är föremål för bestämmelserna alltid anses hemliga eller att det aldrig kan bli fråga att lämna ut denna typ av uppgifter. Gränsdragningarna måste i de enskilda ärendena göras med sedvanlig möjlighet till överprövning i domstol. Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att det finns ett tillräckligt skydd för uppgifter om enskilda som lämnas ut till eller Kriminalvården i samband med handräckning. Någon ändring i OSL föreslås därför inte. Registerlagstiftningen bör inte ändras Regeringens bedömning: Det bör i detta sammanhang inte göras någon ändring i lagstiftningen för belastningsregistret, misstankeregistret eller register som får föras enligt vapenlagen. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredningen föreslår att lagen om belastningsregister, lagen om misstankeregister och vapenlagen kompletteras på så sätt att de register som förs enligt dessa lagar även ska ha som ändamål att ge information om sådana uppgifter som behövs för planeringen och genomförandet av en handräckningsåtgärd enligt lagar om tvångsvård. Remissinstanserna: Datainspektionen ifrågasätter behovet av att vid transport av redan frihetsberövade personer få uppgifter från vapenregistret. Övriga remissinstanser godtar utredningens förslag. Skälen för regeringens bedömning uppgifter om den som genom dom, beslut, strafföreläggande eller före- läggande av ordningsbot har ålagts påföljd för brott, förvandlingsstraff för böter eller har fått påföljdseftergift (3 § lagen [1998:620] om Ändamålet med registret är bl.a. att ge information om sådana belastningsuppgifter som behövs i verksamhet hos och andra myndigheter för att förebygga, upptäcka och Ändamålet är vidare att ge information som behövs hos lämplighetsprövning, tillståndsprövning och annan prövning som anges i författning (2 §). Uppgifter ur belastningsregistret ska lämnas ut om det begärs av vissa myndigheter för särskilt angivna verksamheter som anges Regeringen får föreskriva dels att uppgifter ska lämnas ut till myndigheter i övrigt för vissa slag av ärenden, dels att en viss myndighet ska ha direktåtkomst till registret (6 §). En myndighet som har rätt att få ut uppgifter ur registret ska i varje enskilt fall noga pröva behovet av information. En begäran om att få ta del av uppgifter ur registret får göras endast om skälet till det uppväger den olägenhet det innebär för den som berörs (7 §). Den som med stöd av lagen har fått del av uppgifter om någon annans personliga förhållanden omfattas av tystnadsplikt och får inte obehörigen röja dessa uppgifter. verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i (19 §). sekretess gäller för uppgift i registret (35 kap. 3 § OSL). sekretessbrytande reglerna i 10 kap. OSL gäller inte ifråga om detta uppgifter om den som har fyllt och som enligt förundersökningsledarens bedömning är skäligen misstänkt för brott mot eller annat brott för vilket svårare straff än böter är föreskrivet (3 § lagen [1998:621] om misstankeregister). registret är bl.a. att underlätta tillgången till sådana uppgifter om skälig misstanke som behövs i verksamhet hos bl.a. 2016/17:57 samordna förundersökningar mot en person och för att förebygga, upptäcka och utreda brott (2 §). Uppgifter ur misstankeregistret ska lämnas ut om det begärs av vissa myndigheter för särskilt angivna verksamheter som anges i bestämmelsen. Regeringen får föreskriva dels att uppgifter ska lämnas ut till myndigheter i övrigt för vissa slag av ärenden, dels att en viss myndighet ska ha direktåtkomst till registret (5 §). En myndighet som har rätt att få ut uppgifter ur registret ska i varje enskilt fall noga pröva behovet av information. En begäran om att få ta del av uppgifter ur registret får göras endast om skälet till det uppväger den olägenhet det innebär för den som berörs (6 §). Den som med stöd av lagen har fått del av uppgifter om någon annans personliga förhållanden omfattas av tystnadsplikt och får inte obehörigen röja dessa uppgifter. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i (14 §). Sekretess gäller för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men om uppgiften förekommer i register som förs enligt lagen om misstankeregister (35 kap. 1 § första stycket punkten 7 OSL). för tre centrala vapenregister; vapeninnehavarregistret, vapenregistret och vapenhandlarregistret (1 a kap. 7 § vapenlagen [1996:67]). , som är det register som skulle kunna vara av intresse vid handräckning, ska innehålla uppgifter bl.a. om personer och organisationer som enligt vapenlagen har meddelats tillstånd att inneha skjutvapen eller ammunition eller tillstånd att låna skjutvapen. Vapenregistren ska ha som ändamål att ge information om sådana uppgifter som behövs för att förebygga, upptäcka och utreda brott med anknytning till skjutvapen. Ändamålet är vidare att underlätta handläggningen av frågor om tillstånd enligt vapenlagen (1 a kap. 8 § vapenlagen). Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till vapenregister enligt vapenlagen samt hos för uppgift i ärende enligt vapenlagen, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan fara för att vapen eller ammunition kommer till brottslig användning (18 kap. 16 och 16 a §§ OSL). Registerlagstiftningen bör inte ändras Utredningen föreslår att de register som får föras enligt lagen om belastningsregister, lagen om misstankeregister och vapenlagen även ska ha som ändamål att ge information om sådana uppgifter som behövs för planeringen och genomförandet av en handräckningsåtgärd enligt lagar om tvångsvård. Som skäl för förslaget anför utredningen att de myndigheter som verkställer handräckningar har behov av tillgång till uppgifter ur nämnda register men att möjligheterna att få ut uppgifterna är begränsade. Som utredningen konstaterar har de myndigheter som verkställer handräckningar begränsade möjligheter att få ut uppgifter ur aktuella register i samband med handräckning. De verkställande myndigheternas behov av information ur registren måste dock vägas mot integritetsintrånget för den enskilde. När det gäller uppgifter i belastningsregistret väger inte de verkställande myndigheternas behov av information särskilt tungt i förhållande till den enskildes integritetsintresse. Uppgifterna i registret är Prop. 2016/17:57 historiska och ger begränsad information till stöd för den riskbedömning som ska göras i anslutning till en transport. I fråga om uppgifter ur de centrala vapenregistren delar regeringen uppfattning att det vid transport av personer som redan är frihetsberövade, och därmed avvisiterade, normalt saknas behov av att söka uppgifter ur vapenregistret. Om ett sådant behov ändå skulle uppstå bör inte reglerna i OSL hindra att uppgifter i förekommande fall inhämtas. Regeringen anser emellertid, till skillnad från utredningen, att uppgiftsinhämtandet i dessa fall även fortsättningsvis bör föregås av en sekretessprövning i varje enskilt fall. Beträffande misstankeregistret tillkommer, utöver den enskildes integritetsintressen, de brottsbekämpande myndigheternas intresse av att uppgifterna inte sprids i en bredare krets. Redan mot den bakgrunden innebär en proportionalitetsbedömning att ett omfattande och rutinmässigt uppgiftslämnande inte bör komma i fråga. I undantagsfall bör en verkställande myndighet med stöd av generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL i och för sig kunna få uppgifter ur registret i samband med handräckning. Även i dessa situationer bör uppgiftsinhämtandet föregås av en sekretessprövning i varje enskilt fall. Sammanfattningsvis anser regeringen att de skäl som utredningen anför inte har sådan tyngd att det finns skäl att ändra lagstiftningen för belastningsregistret, misstankeregistret eller register som får föras enligt vapenlagen. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Utredningens förslag och bedömning: Utredningen lämnar inte något förslag till datum för ikraftträdande. Utredningens bedömning beträffande övergångsbestämmelser överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna invänder inte mot utredningens bedömning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna bör träda i kraft . Regeringen föreslår att detta sker . Det krävs inga särskilda övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Förslagen leder till kostnadsökningar för Kriminalvården. De kan även medföra kostnader för kommuner och landsting. Regeringen har i budgetpropositionen föreslagit att kostnadsökningarna för Kriminalvården finansieras genom en permanent överföring av medel från anslag. Eventuella kostnadsökningar för kommuner och landsting bedöms rymmas inom befintliga anslagsramar. Utredningens förslag och bedömning: Utredningen föreslår att medel ska överföras från till Kriminalvården för att finansiera förslaget. Utredningens bedömning beträffande finansiering för eventuella kostnadsökningar för kommuner och landsting överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att eventuella besparingar med anledning av reformen bör användas till polisverksamheten. Kriminalvården ifrågasätter om antalet tillkommande transportuppdrag kommer att stanna vid 5 000 och efterlyser en kontinuerlig uppföljning av kostnaderna. anför att utredningens förslag leder till att vårdgivare själva måste utföra transporter i större omfattning, vilket inte är möjligt inom nuvarande kostnadsramar. Skälen för regeringens bedömning Konsekvenser för Kriminalvården och Transportverksamheten är en viktig stödfunktion i samhället. En väl fungerande transportverksamhet har betydelse för ett stort antal verksamheter, såväl inom rättsväsendet som inom hälso- och sjukvården samt . Förslagen innebär ett klargörande av ansvarsfördelningen mellan framförallt Kriminalvården och . Förslagen innebär även att Kriminalvården i större utsträckning ska utföra transporter som annars skulle ha utförts av polisen. Vidare ska beställande myndigheter vända sig direkt till Kriminalvården i stället för att gå via . Genom dessa förslag kan de stordriftsfördelar som finns hos utnyttjas som polisens kärnverksamhet kan renodlas. I förlängningen kan detta förväntas medföra möjligheter till ett effektivare resursutnyttjande både hos de myndigheter som har behov av transporter och de som utför dem. En särskild vinst ligger i att inte i samma utsträckning behöver ha beredskap för transportverksamhet. Även det förslag som lämnas avseende en uppstramning av handräckningsförutsättningarna innebär att resurser frigörs för polisens del. Hur stor tidsvinst som kommer att göra är inte möjligt att förutse. Förslaget om att ge det primära ansvaret för att se till att transporter i samband med internationellt straffrättsligt samarbete genomförs torde endast i liten mån påverka Dessa transporter torde nämligen regelmässigt kunna Prop. 2016/17:57 överlämnas till Kriminalvården. Förslagen innebär ökade kostnader för Kriminalvården till följd av ökade transportvolymer. Enligt den uppskattning som görs av utredningen kommer det att ske en ökning av antalet inrikestransporter med omkring 5 000 transporter. Utredningen beräknar att Kriminalvårdens kostnader för personal med anledning av den ökade transportvolymen uppgår till ca . Utredningen bedömer vidare att kostnaderna för fordon ökar med . Statskontoret, som fått i uppdrag att närmare utreda konsekvenserna av utredningens förslag, kommer fram till en högre kostnadsökning för Kriminalvården. Enligt Statskontorets beräkningar torde kostnadsökningarna med anledning av utredningens förslag uppgå till totalt ca . Enligt regeringens bedömning uppgår kostnaderna till ca . Regeringen har i budgetpropositionen föreslagit att kostnadsökningarna för Kriminalvården finansieras genom en permanent överföring om från anslag. Konsekvenser för andra myndigheter än Kriminalvården Det är inte möjligt att med någon exakthet förutse i vilken mån en kommun eller ett landsting kommer att drabbas av ökade kostnader, eftersom det inte går att klarlägga närmare i vilken omfattning som polisens resurser utnyttjats för handräckning utan att det funnits skäl till det. Liksom utredningen bedömer regeringen dock att eventuella merkostnader för kommuner och landsting kan rymmas inom befintliga anslagsramar. 12.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott 26 a § Har utlämning till skett för lagföring här i landet, på villkor att den som utlämnats senare återförs till den andra staten, ska se till att den som har utlämnats återförs. Om den som ska återföras inte är frihetsberövad får han eller hon, om det är nödvändigt för att återförandet ska kunna genomföras, hållas i förvar av , dock längst . Paragrafen reglerar förfarandet när någon, som har utlämnats till för lagföring, ska återföras till den andra staten. Paragrafen är utformad i enlighet med Lagrådets förslag. I första stycket byts ordet rättegång ut till lagföring. ändringen är att bestämmelsen ska omfatta samtliga former av återförande till den andra staten, såväl efter s.k. tillfällig utlämning som när en person ska återföras med anledning av att han eller hon har utlämnats till på villkor att en eventuell frihetsberövande påföljd 2016/17:57 som personen döms till i ska få verkställas i den andra staten (se 9 a § förordningen [1982:306] med vissa bestämmelser om utlämning för brott till ). I andra stycket byts formuleringen är på fri fot ut mot är inte frihetsberövad och uttrycket tas i förvar ändras till hållas i förvar. Ordet omhändertas tas bort eftersom det inte har någon självständig betydelse vid sidan av förvarstagandet. Ändringarna innebär inte någon ändring i sak. kan enligt den nya 29 a § polislagen (1984:387) överlämna en transport till Kriminalvården. 26 c § Vid utlämning till ska ansvara för transporten i . I paragrafen, som är ny, finns bestämmelser om transporter vid utlämning från en annan stat av den som i är misstänkt eller tilltalad för brott och av den som ska verkställa påföljd som har dömts ut i . Övervägandena finns i avsnitt 6.7. Paragrafen är utformad i enlighet med Lagrådets förslag. Av paragrafen följer att det är som ska ansvara för transporten i vid utlämning till . kan enligt den nya 29 a § polislagen (1984:387) överlämna en transport enligt bestämmelsen till Kriminalvården. 12.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. 8 § En i meddelad dom, genom vilken någon dömts till fängelse, får verkställas i , , eller , om den dömde när verkställighet ska äga rum är medborgare eller har hemvist i den andra staten. Uppehåller han eller hon sig i någon av nämnda stater, får domen även verkställas där, om det med hänsyn till omständigheterna bedöms lämpligast. Bifalls en framställning om verkställighet av domen i den andra staten, ska Kriminalvården vid behov ombesörja att den dömde överförs till den staten. Vid en sådan transport tillämpas följande bestämmelser i häkteslagen (2010:611): –4 kap. 4 § om kroppsvisitation, –4 kap. 10 § första stycket om användning av fängsel, och –8 kap. 2 a § om möjligheten att i vissa fall begära hjälp av . Påträffas den dömde i före frigivningen, får på begäran av en myndighet i den andra staten eller med anledning av en där utfärdad efterlysning ombesörja att han eller hon överförs till den staten för verkställighet av straffet. Om det är nödvändigt för att en transport ska kunna genomföras, får den dömde hållas i förvar av , dock längst . Ska den dömde enligt vad som har sagts överföras från till den andra staten, anses den tid, under vilken han eller hon för ändamålet har varit omhändertagen av svensk myndighet, som strafftid. Paragrafen reglerar överförande av verkställighet av fängelsestraff i ett Prop. 2016/17:57 annat nordiskt land. Övervägandena finns i avsnitt 6.7. utformad i enlighet med Lagrådets förslag. I andra stycket anges att Kriminalvården vid behov ska ombesörja att den dömde överförs till den andra staten. Genom hänvisningen i andra meningen till 4 kap. 4 och 10 §§ samt den nya 8 kap. 2 a § häkteslagen ges kriminalvårdspersonalen dels rätt att utföra kroppsvisitation och använda fängsel på motsvarande sätt som under transporter inom den egna transportverksamheten, dels möjlighet att i sin tur begära hjälp av . Fängsel är en ingripande åtgärd och får endast användas när starka skäl talar för det. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig, ska den användas. Bestämmelsen ger Kriminalvården ett indirekt lagstöd för att vidmakthålla ett frihetsberövande under och i samband med en transport. Därmed följer också en befogenhet att använda våld eller annat tvång enligt bestämmelsen om laga befogenhet i 24 kap. 2 § . För våldsanvändning med stöd av den bestämmelsen gäller att åtgärden ska vara försvarlig för att en rymning ska kunna förhindras eller ordningen upprätthållas. Våld får endast användas när andra medel är otillräckliga för att utföra den uppgift det är fråga om och våldsanvändning kan väntas leda till det avsedda resultatet. I fjärde stycket, som är nytt, anges att får hålla den dömde i förvar om det är nödvändigt för att en transport ska kunna genomföras. Ett sådant förvarstagande får vara under högst . Möjligheten att ta någon i förvar bör tillämpas med återhållsamhet. ska beakta den proportionalitetsprincip som gäller enligt 8 § polislagen (1984:387). Motsvarande reglering om förvar finns i andra lagar om internationellt samarbete, t.ex. i 5 kap. 4 § lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder. 8 a § Om en frihetsberövande påföljd enligt 5 § ska verkställas i , ska Kriminalvården ansvara för transporten i . Vid en sådan transport tillämpas följande bestämmelser i häkteslagen (2010:611): –4 kap. 4 § om kroppsvisitation, –4 kap. 10 § första stycket om användning av fängsel, och –8 kap. 2 a § om möjligheten att i vissa fall begära hjälp av . Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.7. I paragrafen anges att Kriminalvården ska ansvara för transporter i av personer som ska verkställa en frihetsberövande påföljd. Vilka utländska påföljder som verkställigheten kan avse framgår av 5 §. Bestämmelsens tillämpning förutsätter att den dömde är frihetsberövad. Genom hänvisningen i andra meningen till 4 kap. 4 och 10 §§ samt den nya 8 kap. 2 a § häkteslagen ges kriminalvårdspersonalen dels rätt att utföra kroppsvisitation och använda fängsel på motsvarande sätt som under transporter inom den egna transportverksamheten, dels möjlighet att i sin tur begära hjälp av , se vidare kommentaren till 8 §. 2016/17:57 32 § Den som för verkställighet av frihetsstraff överförs från , , eller till en annan av dessa stater får utan särskilt tillstånd föras genom . Om det är nödvändigt för att en transport ska kunna genomföras, får hålla den som överförs i förvar, dock längst . I paragrafen ges ett tillstånd till transiteringsresor genom . Övervägandena finns i avsnitt 6.7. Paragrafen är utformad i enlighet med I första stycket görs språkliga och redaktionella ändringar. I andra stycket, som är nytt, anges att får hålla den som överförs i förvar om det är nödvändigt för att en transport enligt första stycket ska kunna genomföras. Ett sådant förvarstagande får vara under högst . Möjligheten att ta någon i förvar bör tillämpas med återhållsamhet. ska beakta den proportionalitetsprincip som gäller enligt 8 § polislagen (1984:387). Motsvarande reglering om förvar finns i andra lagar om internationellt samarbete, t.ex. i 8 kap. 2 § lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. 12.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling 12 a § Beslut om utlämning till , , eller verkställs av . Beslutet ska verkställas utan dröjsmål. Om en utländsk myndighet har beslutat om utlämning till för vård eller behandling, ska ansvara för transporten i . Paragrafen, som är ny, behandlar verkställighet av beslut om utlämning till och från de nordiska länderna. Övervägandena finns i avsnitt 6.7. I första stycket anges att ska ansvara för verkställigheten av utlämningsbeslut till något av de nordiska länderna.