prop · H303158 · 2016-04-11 00:00:00 — nr 765/2008. Artikelns hänvisning till CE-märkningen ska betraktas som en hänvisning till rattmärket. Artikel 30.1 i förordningen anger att CE- märkningen endast får anbringas av tillverkaren eller tillverkarens repre- Artikel 30.3 anger att tillverkaren, genom att anbringa eller låta anbringa CE-märkningen, visar att han eller hon tar ansvaret för att produkten överensstämmer med alla tillämpliga krav. att CE-märkningen ska vara den enda märkningen som intygar att produkten överensstämmer med tillämpliga krav. Enligt artikel 30.5 ska det vara förbjudet att på produkter anbringa märkning, symboler och inskriptioner som kan vara vilseledande för tredje part i fråga om CE- märkets innebörd eller utformning. Mot bakgrund av att bestämmelsen i andra stycket genomför direktivets hänvisning till förordning (EG) nr 765/2008 är det ändamålsenligt att även den svenska lagtextens hänvis- ning till förordningen är dynamisk, dvs. avser förordningen i den vid varje tidpunkt gällande lydelsen. Paragrafen, som genomför artikel 9.1–2 och 9.4, samt artikel 12.1 och 12.3 i de delar som avser rattmärket, har behandlats i avsnitt 5.4.2. 12 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om elektronisk märkning av marin utrustning. Paragrafen ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer rätt att meddela föreskrifter om elektroniskt rattmärke. att sådana föreskrifter endast ska meddelas om kommissionen genom sådana delegerade akter som kan antas enligt artikel 11.3 anger att vissa utrustningsartiklar kan komma i fråga för elektronisk märkning. Om de delegerade akterna är i form av direktiv eller beslut kan före- skrifter meddelas för att genomföra dem. Föreskrifter kan vidare medde- Prop. 2015/16:158 las för att ange när elektroniska märken kan ersätta eller komplettera det sedvanliga rattmärket och vad som i övrigt ska gälla för den elektroniska märkningen. Paragrafen, som genomför artikel 11.1 sista meningen, 11.3 och 11.5–6, har behandlats i avsnitt 5.4.2. Spårbarhetsmärkning av marin utrustning och tillhandahållande av dokumentation och information 13 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om spårbarhetsmärkning av marin utrustning och om tillhandahållande av bruksanvisningar och annan dokumentation och information. Med stöd av paragrafens bemyndigande kan det meddelas föreskrifter som genomför direktivets bestämmelser om hur marin utrustning ska märkas (utöver rattmärket). Hit hör att marin utrustning ska vara försedd med typnummer, partinummer, serienummer eller annan identifieringsmärkning och med kontaktuppgifter m.m. till tillverkare och importörer. Vidare kan föreskrifter meddelas som genomför direktivets krav på att marin utrustning ska åtföljas av bruksanvisningar, säkerhetsinformation m.m. och att de ekonomiska aktörerna på begäran av behöriga myndigheter ska tillhandahålla olika sorters dokumentation och information. Bestämmelsen, som genomför artiklarna 12.6–8, 12.10, 14.1–2 och 14.4 behandlas i avsnitt 5.4.3 Åtgärder vid bristande överensstämmelse 14 § En tillverkare som anser eller har skäl att tro att marin utrustning som tillverkaren har försett med rattmärket inte överensstämmer med kraven enligt 4 § ska vidta de åtgärder som krävs för att få utrustningen att överensstämma med kraven eller om så är lämpligt dra tillbaka eller återkalla den från marknaden. Om den utrustningen utgör en risk ska tillverkaren underrätta behöriga marknadskontrollmyndigheter. Paragrafens första stycke innehåller krav på tillverkaren att kontrollera och vidta åtgärder om denne anser eller har skäl att tro att rattmärkt utrustning inte överensstämmer med föreskrivna krav. Vad som avses med återkallelse och tillbakadragande definieras i 2 §. I andra stycket anges att om produkten utgör en risk ska tillverkaren underrätta behöriga marknadskontrollmyndigheter. Med risk torde i första hand avses risk för sjösäkerheten, hälsan eller miljön, jfr t.ex. artikel 26.1 i direktivet. Kravet på att underrätta behöriga marknadskontrollmyndigheter bör rimligen inte innebära att tillverkaren alltid ska underrätta samtliga marknadskontrollmyndigheter i samtliga medlemsländer. I första hand bör marknadskontrollmyndigheterna i de länder där tillverkaren kan anta att utrustningen finns för försäljning underrättas. Paragrafen, som genomför artikel 12.9, har behandlats i avsnitt 5.4.4. 2015/16:158 Överlåtelse och övertagande av skyldigheter 15 § Om tillverkaren inte har någon verksamhet lokaliserad i territoriet i någon EES-stat ska tillverkaren genom skriftlig fullmakt utse en behörig representant. Den behöriga representanten ska vara etablerad inom EES. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om 1.de krav som den skriftliga fullmakten ska uppfylla, och 2.de uppgifter som den behöriga representanten ska utföra. Tillverkaren ska under de förhållanden som anges i paragrafen utse en behörig representant. Representanten ska vara etablerad inom EES och ska enligt en skriftlig fullmakt ha rätt att i tillverkarens ställe utföra särskilda uppgifter. Vad som avses med att tillverkaren inte har någon verksamhet lokaliserad i territoriet i någon medlemsstat får överlämnas till rättstillämpningen. Paragrafen, som genomför artiklarna 2.11 och 13, har behandlats i avsnitt 5.5.1. 16 § Om en importör eller en distributör i eget namn eller under eget varumärke släpper ut marin utrustning på marknaden eller placerar marin utrustning ombord på ett , övertar importören eller distributören tillverkarens skyldigheter enligt denna lag, föreskrifter meddelade i anslutning till lagen och direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av direktiv /90/EU. Detsamma gäller för en importör eller distributör som ändrar marin utrustning som redan släppts ut på marknaden på ett sådant sätt att överensstämmelsen med kraven enligt 4 § kan påverkas. I paragrafen finns bestämmelser om att tillverkarens skyldigheter övertas av distributören eller importören i vissa fall. Det gäller när dessa tillhandahåller marin utrustning i eget namn eller under eget varumärke eller under dessa förhållanden placerar marin utrustning ombord på ett . Detsamma gäller om importören eller distributören ändrar utrustningen så att överensstämmelsen med kraven kan påverkas. De skyldigheter som övertas är sådana som framgår av lagen, föreskrifter som meddelats i anslutning till lagen och av direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av direktivet. Skyldigheter för ekonomiska aktörer kan framgå t.ex. av de genomförandeakter som kan meddelas enligt artikel 11.4 och av delegerade akter enligt artikel 15.2. I paragrafen används en s.k. dynamisk hänvisning till direktivet. Paragrafen, som genomför artikel 14.3, har behandlats i avsnitt 5.5.2. Hänvisningstekniken kommenteras i avsnitt 5.3.1. Marknadskontroll och övrig tillsyn 17 § Regeringen bestämmer vilken eller vilka myndigheter som ska utöva marknadskontroll av marin utrustning och i övrigt utöva tillsyn över att denna lag och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen följs. Bestämmelser om marknadskontroll finns i artiklarna 15–29 i förordning (EG) nr 765/2008. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före- Prop. 2015/16:158 skrifter om marknadskontroll och övrig tillsyn. Enligt första stycket utser regeringen en eller flera myndigheter som ska utöva marknadskontroll över marin utrustning. Mot bakgrund av att lagen även innehåller bestämmelser som inte i direktivets mening utgör marknadskontroll anger paragrafen vidare att regeringen utser den eller de myndigheter som i övrigt ska utöva tillsyn över att lagen och föreskrifter meddelade i anslutning till lagen följs. I andra stycket finns en upplysning om att bestämmelser om marknadskontroll finns i artiklarna 15–29 i förordning (EG) nr 765/2008. Eftersom det är fråga om en upplysningsbestämmelse anges endast EU- förordningens namn och inte vilken lydelse av den som det hänvisas till (dynamisk hänvisning). I de angivna artiklarna anges befogenheter som marknadskontrollmyndigheterna behöver för marknadskontrollen och kontroll av produkter som förs in på unionsmarknaden. Genom bemyndigandet i tredje stycket kan ytterligare föreskrifter om marknadskontroll och övrig tillsyn meddelas. Paragrafen, som genomför artiklarna 7.1, 7.4, 25, 30.6, 32.4. och 32.7, har behandlats i avsnitt 5.6.1 och 5.6.2. 18 § På begäran av en marknadskontrollmyndighet ska lämna den hjälp som behövs när myndigheten vidtar åtgärder enligt artikel 19 i förordning (EG) nr 765/2008, i den ursprungliga lydelsen, om 1.det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att en polismans särskilda befogenheter enligt 10 § polislagen (1984:387) behöver tillgripas, eller 2.det annars finns synnerliga skäl. Paragrafen kompletterar artikel 19 i förordning (EG) nr 765/2008. Artikel 19 innehåller direkt tillämpliga bestämmelser som riktar sig till marknadskontrollmyndigheten. Hjälp från får begäras i situationer där det finns ett verkligt behov av polismans särskilda befogenheter att använda våld. Så kan exempelvis vara fallet om en ekonomisk aktör vägrar att släppa in marknadskontrollmyndigheten i sina lokaler. Exempel på synnerliga skäl kan vara att det finns en överhängande risk att utrustning eller dokument kommer att förstöras och man inte kan avvakta med att verkställigheten löses på annat sätt. I paragrafen är hänvisningen till förordning (EG) nr 765/2008 utformad på så sätt att den avser artikeln i en viss angiven lydelse, s.k. statisk hänvisning. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.6.3. 19 § Den myndighet som utför marknadskontroll och övrig tillsyn får meddela de förelägganden och förbud som behövs och i övrigt vidta de åtgärder som 1. för att denna lag, föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen och direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av direktiv /90/EU 2015/16:158 2. om utrustning som uppfyller kraven enligt denna lag och föreskrifter som meddelats i anslutning till lagen ändå utgör en risk för sjösäkerheten, hälsan eller Av första punkten framgår att marknadskontroll- och tillsynsmyndigheten har rätt att meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagen, föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen samt direkt tillämpliga rättsakter som har meddelats med stöd av direktivet ska följas. Marknadskontroll- och tillsynsmyndigheten har vidare en rätt att även på annat sätt än genom föreläggande eller förbud vidta de åtgärder som behövs. I paragrafen används en s.k. dynamisk hänvisning till direktivet. Genom andra punkten blir det möjligt att meddela förelägganden och förbud också i fråga om utrustning som uppfyller föreskrivna krav, om utrustningen utgör en risk för sjösäkerheten, hälsan eller miljön. Paragrafen genomför artiklarna 5.2, 7.3, 12.10, 14.2 och 14.4, 26.1 första och andra stycket, 26.4 första stycket, 26.8, 27.4, 28.1, 29, 30.6 och 32.4. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.6.4. Hänvisningstekniken kommenteras i avsnitt 5.3.1. 20 § Ett föreläggande eller förbud enligt 19 § eller ett beslut om åtgärd enligt artikel 19 i förordning (EG) nr 765/2008, i den ursprungliga lydelsen, ska förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Utgångspunkten är att förbud och förelägganden ska förenas med vite, men bestämmelsen ger marknadskontrollmyndigheten möjlighet att i det enskilda fallet avstå från att förelägga vite. Ett exempel på en sådan situation är när det står klart att ett föreläggande eller ett förbud kommer att följas. I paragrafen är hänvisningen till förordning (EG) nr 765/2008 utformad på så sätt att den avser artikeln i en viss angiven lydelse, s.k. statisk hänvisning. Detta har kommenterats i avsnitt 5.6.3. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.6.5. 21 § Den myndighet som utför marknadskontroll och övrig tillsyn får bestämma att dess beslut enligt 19 § och enligt artikel 19 i förordning (EG) nr 765/2008, i den ursprungliga lydelsen, ska gälla . Om marknadskontrollmyndigheten konstaterar att det finns förutsättningar för ett föreläggande eller förbud t.ex. på grund av att en marin utrustningsartikel innebär en risk för sjösäkerheten eller miljön finns i regel ett behov av att beslutet genast blir gällande. Verkställigheten av ett sådant beslut bör inte kunna förhalas i avvaktan på prövningen av ett överklagande. Även i frågan om marknadskontrollmyndighetens beslut enligt artikel 19 i förordning (EG) nr 765/2008 kan det finnas behov av omedelbar verkställighet, t.ex. i samband med att marknadskontrollmyndigheten ålägger en ekonomisk aktör att lämna vissa upplysningar och handlingar som behövs för marknadskontrollen. I paragrafen är hänvisningen till förordning (EG) nr 765/2008 utformad på så sätt att den avser artikeln i en viss angiven lydelse, s.k. statisk hänvisning. Detta har kommenterats i avsnitt 5.6.3. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.6.5. 22 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avgifter för ärendehandläggning, marknadskontroll och övrig tillsyn enligt denna lag och enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen samt om avgifter för marknadskontroll enligt förordning (EG) nr 765/2008, i den ursprungliga lydelsen. Paragrafen möjliggör att ta ut avgifter för såväl ärendehandläggning som marknadskontroll och övrig tillsyn. Den ärendehandläggning som avses är t.ex. prövningar om undantag enligt föreskrifter meddelade med stöd av 7 § och utfärdande av certifikat enligt 6 §. I paragrafen är hänvisningen till förordning 765/2008 utformad på så sätt att den avser artikeln i en viss angiven lydelse, s.k. statisk hänvisning. Detta har kommenterats i avsnitt 5.6.3. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.8. 23 § En ekonomisk aktör ska åläggas att betala en sanktionsavgift, om den ekonomiska aktören eller någon som har handlat på den ekonomiska aktörens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot 1.10 eller 11 § eller mot föreskrifter meddelade i anslutning till dessa bestämmelser, 2.föreskrifter meddelade med stöd av 6, 7, 12 eller 13 §, eller 3.beslut meddelade med stöd av 7 § andra meningen. Sanktionsavgift får inte åläggas någon för en överträdelse av ett förbud eller en underlåtelse att följa ett föreläggande som har förenats med vite. I övrigt ska i fråga om sanktionsavgift 37 § andra stycket och 39–43 §§ produktsäkerhetslagen (2004:451) tillämpas. Paragrafen innehåller bestämmelser om sanktionsavgift vid vissa överträdelser. Sanktionsavgifter finns på angränsande områden, t.ex. i lagen (2011:579) om leksakers säkerhet och lagen (2016:96) om fritidsbåtar och vattenskotrar. Paragrafen har utformats med motsvarande bestämmelser i dessa lagar som förebild. Första stycket innebär att överträdelser av de angivna bestämmelserna kan medföra att en sanktionsavgift påförs. Det är de ekonomiska aktörerna som kan påföras sanktionsavgift. Definitionen av ekonomisk aktör finns i 2 §. Den ekonomiska aktören ansvarar också för överträdelser orsakade av den som handlar på den ekonomiska aktörens vägnar. Utöver att sanktionsavgift kan åläggas vid överträdelser av lagens bestämmelser eller föreskrifter meddelade i anslutning till lagen kan sanktionsavgift komma att utgå i den mån en ekonomisk aktör eller den som handlat på dennes vägnar t.ex. har brutit mot sådana villkor som ställts upp avseende marin utrustning som beviljats undantag. När det gäller uppräkningen av de bestämmelser som vid överträdelser kan föranleda att sanktionsavgift ska påföras har Lagrådets synpunkt beaktats. Mot bakgrund av att 11 § andra stycket anger att bestämmelserna om CE-märkning i förordning (EG) nr 765/2008 ska tillämpas på rattmärket kan sanktionsavgift åläggas också vid överträdelser av dessa bestämmelser. 2015/16:158 I andra stycket finns ett undantag från bestämmelsen om att en överträdelse ska medföra sanktionsavgift. Detta gäller när överträdelsen omfattas av ett meddelat vitesförbud eller vitesföreläggande. Det är tillräckligt att myndigheten har fattat ett beslut som är förenat med vite för att förbudet mot sanktionsavgift ska gälla. Det krävs således inte att vite också har blivit utdömt eller inbetalt. Genom hänvisningen i tredje stycket ska vissa av produktsäkerhetslagens regler om sanktionsavgift tillämpas. Det gäller bestämmelserna om att avgiften tillfaller staten (37 § andra stycket), om var och av vem ansökan får göras (39 §), om avgiftens storlek (40 och 41 §§), om preskription (42 §) och om betalning av sanktionsavgifter (43 §). Av hänvisningen till 39 § produktsäkerhetslagen följer att frågor om åläggande av sanktionsavgift prövas av allmän förvaltningsdomstol efter ansökan av marknadskontrollmyndigheten, jfr prop. 2010/11:65 s. 83 och prop. 2015/16:64 s. 88. Paragrafen, som genomför artiklarna 9.4 och 25, har behandlats i avsnitt 5.9. 24 § Den som har tagit befattning med ett ärende som gäller marknadskontroll eller övrig tillsyn enligt denna lag får inte obehörigen röja eller utnyttja vad denne har fått veta om någons affärs- eller driftsförhållanden. I det allmännas verksamhet tillämpas offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) i stället för första stycket. Paragrafen, som genomför artikel 25.1 och kompletterar artikel 19.5 i förordning (EG) nr 765/2008, har behandlats i avsnitt 5.7. 25 § Beslut enligt denna lag och enligt föreskrifter meddelade med stöd av lagen får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. I paragrafen regleras överklagande av marknadskontroll- och tillsynsmyndighetens beslut enligt lagen och föreskrifter meddelade med stöd av lagen. De beslut som förutses främst komma att avses är beslut i frågor om certifikat, tillstånd och dispenser enligt 6 och 7 §§, förelägganden eller förbud enligt 19 §, beslut som fattas inom ramen för marknadskontrollen och tillsynen enligt de föreskrifter som får meddelas med stöd av 17 § tredje stycket och 22 §. Att marknadskontrollmyndighetens beslut med stöd av förordning (EG) nr 765/2008 kan överklagas, i den mån besluten innebär åligganden för ekonomiska aktörer, följer av allmänna förvaltningsrättsliga principer och de allmänna reglerna om överklagande i förvaltningslagen (1986:223) och behöver inte anges i lagen, se prop. 2010/11:65 s. 84 och 115 och prop. 2015/16:64 s. 73 och 89. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.10. L 257/146 Europeiska unionens officiella tidning OCH RÅDETS DIREKTIV 2014/90/EU av om marin utrustning och om upphävande av rådets direktiv /98/EG (Text av betydelse för EES) OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 100.2, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (1), efter att ha hört , i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet (2), och av följande skäl: (1)Sjöfartens globala dimension innebär att Europeiska unionen måste tillämpa och stödja det internationella regel verket för sjösäkerhet. Enligt de internationella sjösäkerhetskonventionerna är det flaggstaterna som ansvarar för att se till att utrustningen ombord på fartyg uppfyller vissa säkerhetskrav när det gäller utformning, konstruktion och prestanda, samt för att utfärda relevanta certifikat. Därför har detaljerade prestanda- och provningsstandarder för vissa typer av marin utrustning utvecklats av Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) och av internationella och europeiska standardiseringsorgan. (2)De internationella instrumenten är så utformade att flaggstaternas myndigheter har avsevärd handlingsfrihet. I avsaknad av harmonisering leder detta till skillnader i säkerhetsnivåerna för produkter som de behöriga nationella myndigheterna har certifierat som överensstämmande med de konventionerna och standarderna, vilket i sin tur påverkar den inre marknadens funktion då det är svårt för en medlemsstat att godta att utrustning som är certifierad i en annan medlemsstat placeras ombord på fartyg som för dess flagg utan ytterligare verifikationer. (3)Dessa problem har lösts genom harmonisering på unionsnivå. I rådets direktiv /98/EG (3) fastställdes gemen samma regler i syfte att undanröja skillnaderna vid genomförandet av internationella standarder genom en klart identifierad uppsättning krav och enhetliga certifieringsförfaranden. (4)Det finns flera andra instrument i unionsrätten som innehåller krav och villkor, bland annat för att garantera fri rörlighet för varor på den inre marknaden eller för miljöändamål, för vissa produkter som till sin natur liknar utrustning som används ombord på fartyg, men som inte uppfyller internationella standarder, och som kan avvika (1) EUT C 161, , s. 93. (2) ståndpunkt av (ännu ej offentliggjord i EUT) och rådets beslut av . (3) Rådets direktiv /98/EG av om marin utrustning (EGT L 46, , s. 25). Europeiska unionens officiella tidning L 257/147 kraftigt från den interna lagstiftningen i unionen och är i ständig utveckling. De produkterna kan därför inte certifieras av medlemsstaterna i enlighet med relevanta internationella sjösäkerhetskonventioner. Utrustning som är avsedd att placeras ombord på i enlighet med internationella säkerhetsstandarder bör därför regleras uteslutande genom detta direktiv, vilket under alla omständigheter bör betraktas som lex specialis; dessutom bör det införas ett särskilt märke som visar att den utrustning som bär märket uppfyller kraven i relevanta interna konventioner och instrument som har trätt i kraft. (5)I de internationella instrumenten anges närmare standarder för prestanda liksom provningsstandarder för marin utrustning och det föreskrivs ibland en möjlighet att fastställa åtgärder som avviker från de föreskrivande kraven men som under vissa förhållanden är passande för att uppfylla syftet med de kraven. I den internationella konventionen om säkerheten för människoliv till sjöss (Solas) ges möjlighet till alternativ utformning och anordningar som på eget ansvar kan tillämpas av enskilda medlemsstater. (6)Erfarenheterna av genomförandet av direktiv /98/EG har visat att det är nödvändigt att vidta ytterligare åtgärder för att förbättra genomförande- och tillsynsmekanismerna i det direktivet och att förenkla lagstiftningen, som det garanteras att IMO:s krav tillämpas och genomförs på ett harmoniserat sätt i hela unionen. (7)Det bör därför fastställas vilka krav som marin utrustning måste uppfylla för att efterleva de säkerhetsstandarder som fastställs i tillämpliga internationella instrument, inbegripet relevanta provningsstandarder, så att utrustning som uppfyller de kraven kan cirkulera fritt på den inre marknaden och placeras ombord på fartyg som för valfri medlemsstats flagg. (8)I syfte att möjliggöra sund konkurrens när det gäller utvecklingen av marin utrustning bör alla ansträngningar göras för att främja användning av kostnadsfria eller till nominell kostnad tillhandahållna öppna standarder som får mångfaldigas, spridas och användas kostnadsfritt eller till en nominell kostnad. (9)I och rådets beslut nr 768/2008/EG (1) fastställs gemensamma principer och referensbestäm melser som är avsedda att användas i sektorsspecifik lagstiftning som en enhetlig grund för översyn eller om arbetning av lagstiftningen. Det beslutet utgör ett allmänt horisontellt ramverk för framtida lagstiftning om harmonisering av villkoren för saluföring av produkter och utgör en referenstext för befintlig lagstiftning. Det allmänna ramverket innehåller lämpliga lösningar på de problem som konstaterats i samband med genomförandet av direktiv /98/EG.