prop · H303197 · 2016-07-20 00:00:00 — Det är rimligt att utgå från att liknande resone- mang kan göra sig gällande om två eller flera tillsammans tar ett lån. Det är dock ytterst en fråga som får överlämnas till rättstillämpningen med beaktande av hur direktivets bestämmelser ska förstås i detta avseende. Enligt artikel 23.1 har medlemsstaterna möjlighet att välja mellan två alternativ för att skydda konsumenten mot valutakursrisker. Antingen ges konsumenten rätt att konvertera lånet från en valuta till en annan eller så kan medlemsstaterna inrätta andra arrangemang för att begränsa valuta- kursrisken. I direktivets inledande skäl nämns räntetak eller varningar som exempel på sådana andra arrangemang (skäl 30). Regeringen delar utredningens bedömning att syftet måste vara att konsumenten ska er- bjudas någon form av skydd mot risken för att hans eller hennes betal- ningsförmåga blir sämre till följd av valutakursförändringar. Utredningen anser att möjligheten enligt direktivet att införa en rätt för konsumenten att konvertera lånet är förenad med avsevärda kostnader, tolkningssvårigheter och tillämpningsproblem. Det alternativet leder sannolikt till högre kostnader för alla med bostadskrediter i utländsk valuta. Konverteringsmöjligheten ger inte heller någon garanti mot för- luster vid valutakursförändringar. Utgången påverkas i hög grad av en ansökan om konvertering görs och vilka kursfall som då redan har hunnit inträffa. Valutakurserna förändras dessutom kontinu- erligt och ett beslut att konvertera kan i slutändan visa sig vara ett dåligt beslut. Även framhåller flera av dessa pro- blem. Regeringen anser därför att ett annat arrangemang bör väljas för att skydda konsumenter vid dessa bostadskrediter. Till en början kan det noteras att konsumenten alltid ska få information om de risker som är förenade med en bostadskredit i utländsk valuta genom de nya informationsbestämmelser som införs. Detta minskar de risker som dessa krediter kan innebära. Enligt regeringens bedömning behövs dock ytterligare åtgärder för att genomföra direktivets krav på arrangemang som begränsar valutakursrisker. Ett tänkbart arrangemang är att erbjuda konsumenten en försäkring eller en avtalslösning som innebär att han eller hon är garanterad att inte förlora, eller i vart fall inte förlora mer än ett visst belopp eller andel av ett belopp, på en valutakursförändring. Andra avtalslösningar bör också vara möjliga. Det kan exempelvis vara fråga om lösningar som på andra sätt i viss utsträckning skyddar konsumentens betalningsförmåga vid en valutakursförändring. En annan lösning är att ta extra höjd för valuta- kursrisker vid beräkningen av konsumentens buffert i samband med att en kredit beviljas. Det bör också vara tänkbart att ge konsumenten möjlighet att vidta åtgärder vid valutakursförändringar för att begränsa de negativa konsekvenserna, t.ex. en rätt att omförhandla vissa villkor i kreditavtalet. Däremot torde enbart varningar till konsumenten i regel inte vara tillräckligt för att anse att näringsidkaren har erbjudit ett arrangemang som skyddar konsumenten. Om sådana arrangemang erbjuds konsumenten, får han eller hon möj- lighet att själv bedöma om den eventuella kostnaden för att utnyttja ett arrangemang är rimlig i förhållande till riskerna. Det bör inte finnas något som hindrar att konsumenten väljer ett skydd under en viss vill- korsperiod för att sedan på nytt utvärdera arrangemanget. Det faktum att olika villkor för ett arrangemang kan komma att tillämpas under olika 2015/16:197 perioder kan ibland vara fördelaktigt. Regeringen föreslår därför att en konsument som beviljas en bostadskredit i utländsk valuta alltid ska erbjudas ett arrangemang som begränsar risken för att valutakursföränd- ringar försämrar konsumentens förmåga att betala kreditfordran. möjliggöra en flexibilitet, vilket efterfrågar, bör bestämmelsen inte uttryckligen föreskriva vilka arrangemang som kan Om det är fråga om en bostadskredit som inte är förenad med några sådana valutakursrisker för konsumenten, finns det naturligvis inte någon skyldighet att erbjuda konsumenten något sådant arrangemang. föreslår att regeringen låter utforma garantier eller andra arrangemang som kan minska riskerna för kunder som tar bostadskrediter i utländsk valuta. Regeringen finner inte skäl för att lämna ett sådant uppdrag. framhåller att ett skäl för att ta ett lån i ut- ländsk valuta kan vara att konsumenten spekulerar i att dra nytta av Om han eller hon vill skydda sig mot valuta- kursrisker, betonar samfundet och även att kostnaden för detta kommer att motsvara värdet av de eventuella valutakursvinster som han eller hon kan göra. påtalar också att en sådan riskpremie för skyddet kan medföra höga kostnader. riktigt att en konsument som önskar spekulera i valutakursförändringar troligen inte kommer att välja att betala för ett arrangemang som skyddar honom eller henne mot sådana förändringar. Syftet med de föreslagna bestämmelserna är dock att skydda de konsumenter som utsätts för val- utakursrisker utan att de egentligen har något intresse av att spekulera i hur valutakursen kommer att utvecklas. Det förhållandet att vissa konsu- menter inte kommer att ha något intresse av att skydda sig mot valuta- kursrisker kan inte anses utgöra skäl mot att erbjuda konsumenter denna Vidare innebär artikel 23.4 att konsumenten under vissa omständig- heter ska varnas regelbundet i de fall de tillämpliga valutakurserna för- ändras jämfört med förhållandet vid kreditavtalets ingående. fattningsvis ska varningar åtminstone ges till konsumenten om det sam- manlagda utestående belopp som ska betalas av konsumenten eller belop- pet för de regelbundna amorteringarna skiljer sig med från vad det skulle ha varit om man tillämpade valutakurserna som gällde när avtalet ingicks. Utredningens förslag i denna del täcker inte in hela Regeringen föreslår därför en bestämmelse som nära ansluter till Bestämmelsen, som förtydligas mot bakgrund av Lagrådets synpunkter, innebär att en konsument som har beviljats en bostadskredit i utländsk valuta regelbundet ska varnas när beloppet som den återstående krediten eller beloppet som de regelbundna amortering- arna uppgår till, på grund av valutakursförändringar tar mer i anspråk av konsumentens betalningsutrymme än vad beloppet hade gjort när kreditavtalet ingicks. Varningar ska, i tillämpliga fall, innehålla en upplysning om det arrangemang som gäller för krediten och som begrän- sar risken med valutakursförändringar. Lagrådet lämnar vidare ett förslag till en annan lydelse av de bestäm- melser som genomför direktivets artiklar om det arrangemang och de varningar som ska skydda konsumenter som är utsatta för risker som är förenade med valutakursrisker. Enligt Lagrådet är det självklart att valutakursförändringar kan försämra konsumentens förmåga att betala Prop. 2015/16:197 och den föreslagna lagtexten kan ge intryck av att skyldigheten att skydda konsumenten bara föreligger om det kan bedömas att konsumen- ten till följd av valutakursförändringar kan få svårt att fullgöra sina betalningar. Som bl.a. framhåller är direktivets definition av begreppet lån i utländsk valuta sådan att det kan uppkomma situationer där ett lån omfattas av definitionen utan att konsumenten i praktiken är utsatt för valutakursrisker. En sådan situation kan uppstå i vissa fall om en konsument är bosatt i ett annat land men tar sin kredit i svenska kronor och har både sin inkomst och sina tillgångar i svenska kronor. Det är mot den bakgrunden av betydelse att i lagtext klargöra att det är valutakursrisker som har inverkan på konsumentens betalnings- utrymme som är av intresse. Som Lagrådet påtalar är kreditgivarens skyldighet att tillhandahålla skydd inte begränsad till situationer då det kan bedömas att konsumenten till följd av valutakursförändringar kan få svårt att fullgöra sina betalningar. Konsumenter ska alltså i de fall som avses erbjudas ett arrangemang och få varningar oavsett om de i ett enskilt fall kan förväntas få betalningssvårigheter. Detta är i linje med hur direktivet får uppfattas och förefaller rimligt mot bakgrund av att kreditgivaren inte nödvändigtvis har kännedom om hur konsumentens inkomster och tillgångar förändras . Enligt artikel 23.6 ska konsumenten i det standardiserade EU-fakta- bladet och i kreditavtalet informeras om de arrangemang som gäller enligt artikeln. Regeringen föreslår att det införs bestämmelser i konsu- mentkreditlagen som innebär att det i dokumentationen över ett bostads- kreditavtal ska framgå dels vilka varningar som konsumenten ska få, dels det skydd mot valutakursförändringar som gäller för krediten. Regeringens förslag: Om konsumenten begär det, ska kreditgivaren ge konsumenten information om vad en förtidsbetalning av Informationen ska innehålla en uppskattning av even- tuella kostnader för konsumenten och förklaringar av de antaganden som uppskattningen bygger på. Informationen ska lämnas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Artikel 25 i bolånedirektivet inne- håller bestämmelser om förtidsbetalning av bostadskrediter. ten ges rätt att helt eller delvis betala sin skuld innan kreditavtalet löper Medlemsstaterna har dock möjlighet att fastställa villkor för utövande av denna rätt, t.ex. att konsumenten ska ha ett legitimt intresse av att betala då räntan är bunden. betala skulden , har kreditgivaren rätt till kompensation för even- Om förtidsbetalning begärs, ska konsumenten på papper 2015/16:197 eller något annat varaktigt medium få information om vad en betalning innebär. Den grundläggande rätten för konsumenten att återbetala en kredit finns redan i konsumentkreditlagen (32 §). Rätten gäller alla kon- sumentkrediter och den är inte förenad med några särskilda begräns- ningar eller villkor. I konsumentkreditlagen finns det också bestämmelser om ränteskillnadsersättning vid förtidslösen av krediter (36 §). Dessa bestämmelser överensstämmer med bolånedirektivets krav. Några nya bestämmelser för att genomföra kraven i bolånedirektivet i dessa delar behövs alltså inte. Bolånedirektivets bestämmelse om konsumentens rätt att få informa- tion om konsekvenserna av en betalning saknar dock en uttrycklig motsvarighet i konsumentkreditlagen. Det torde i och för sig vara så att kravet på god kreditgivningssed medför en skyldighet att förklara för konsumenten vad en betalning innebär. Det finns dock goda skäl för en klargörande bestämmelse. framhåller är det inte ovanligt att konsumenter drabbas av kostnader som de inte förutsett i samband med att en kredit sägs upp. Detta kan motverkas genom att en konsument, som vill betala skulden eller överväga detta, får god information om vad en förtidsbetalning innebär från kreditgivaren. Infor- mationen bör innehålla en uppskattning av eventuella kostnader för kon- sumenten och förklaringar av de antaganden som uppskattningen bygger på. Vidare bör informationen lämnas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Regeringen föreslår därför att en sådan informationsskyldighet införs i konsument- kreditlagen. Denna skyldighet bör lämpligen gälla för alla konsument- krediter, inte bara bostadskrediter. Regeringens förslag: Näringsidkaren ska upplysa konsumenten om huruvida rådgivning om bostadskrediter erbjuds honom eller henne. En sådan upplysning ska lämnas senast när näringsidkaren inhämtat upplysningar om konsumentens ekonomiska och personliga förhåll- anden samt konsumentens önskemål och särskilda krav. Om sådan rådgivning erbjuds, ska konsumenten i rimlig tid innan avtalet om rådgivning ingås eller några råd lämnas få information om vilket produktsortiment rådgivningen utgår från, vilka avgifter som är förknippade med den och huruvida rådgivningen är oberoende. Näringsidkaren ska dokumentera vilka råd som har lämnats och vad som i övrigt förekommit vid rådgivningstillfället. Informationen och dokumentationen ska lämnas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsu- Om informationen inte lämnas i den omfattning och på det sätt som föreskrivs, kan ingripanden göras enligt marknadsföringslagen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att samtliga bestämmelser om rådgivning ska genomföras i konsumentkreditlagen. Vidare föreslår utredningen att den bestämmelse som särskilt avser en skyldighet att upplysa om huruvida rådgivning erbjuds eller inte bara ska gälla kreditgivare samt att även brister i skyldigheten att dokumentera rådgivningen ska kunna angripas med stöd av marknadsföringslagen. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslagen. anser att även skälen för en lämnad rekommendation bör dokumenteras. Vidare anser verket att brister vid rådgivningen bör kunna medföra civilrättsliga påföljder och inte bara påföljder enligt marknadsföringslagen. Skälen för regeringens förslag Direktivets bestämmelser om rådgivning genomförs både i konsumentkreditlagen och i den nya näringsrättsliga lagen Artikel 22 i bolånedirektivet innehåller bestämmelser om rådgivning. Kreditgivare och kreditförmedlare måste alltid upplysa en konsument om huruvida råd kan ges eller inte. Direktivet innebär dock inte någon skyl- dighet att ge råd. Om råd ges, ska konsumenten få viss information om rådgivningstjänstens innehåll. Vidare ska rådgivningen hålla en viss standard. De rekommendationer som ges ska dokumenteras och konsu- menten ska få del av dokumentationen. Hur bolånedirektivets krav på rådgivning genomförs är avhängigt de olika valmöjligheter för medlemsstaterna som finns i artikel 22. En av dem innebär en möjlighet att förbjuda ordet råd och liknande uttryck. Förbudet får gälla kreditgivare och anknutna kreditförmedlare, alltså aktörer som bara erbjuder ett begränsat antal produkter. Ett sådant förbud skulle alltså innebära att en sådan näringsidkare i sin kommunikation eller information till konsumenter är förhindrad från att utge sig för att tillhandahålla rådgivning. Det kan dock ifrågasättas hur effektivt ett förbud mot användningen av ordet råd skulle vara för att skydda konsumenter. har t.ex. uppmärksammat att det på vissa finansiella områden förekommer att oseriösa aktörer försöker undandra sig ansvar för de råd som de lämnar genom att kalla sin verksamhet marknadsföring eller försäljning. Ett för- bud mot att använda ordet råd riskerar att förstärka ett sådant agerande. Ett sådant förbud skulle dessutom bara gälla rekommendationer om bostadskrediter. Näringsidkare skulle alltså kunna ge råd om andra pro- dukter. Att begreppet råd får användas i vissa sammanhang men inte i andra blir svårförståeligt för konsumenten. Regeringen delar därför utredningens bedömning att det inte bör införas något sådant förbud. För att genomföra bolånedirektivet bör det i stället införas bestämmel- ser om näringsidkarens skyldighet att lämna information till konsumen- ten om rådgivningens innehåll och att dokumentera rådgivningen. Dessa bestämmelser bör lämpligen införas i konsumentkreditlagen. Den lagen reglerar nämligen vilken information som en konsument ska få i sam- band med kreditgivning. När det gäller bestämmelserna om den standard som rådgivningen ska hålla anser regeringen, till skillnad från utred- ningen, att dessa bestämmelser lämpligen bör genomföras i det närings- rättsliga regelverket (se avsnitt 9.3). 2015/16:197 Konsumenten ska få information om rådgivning Enligt artikel 22.1 i bolånedirektivet ska medlemsstaterna säkerställa att kreditgivare och kreditförmedlare i samband med en viss transaktion underrättar konsumenten om huruvida rådgivningstjänster tillhandahålls eller kan tillhandahållas. Av artikel 22.2 framgår att näringsidkaren på papper eller annat varaktigt medium ska informera konsumenten om vilket produktsortiment som rekommendationer kommer att utgå ifrån och den avgift som konsumenten ska betala för rådgivningstjänsterna. Om avgiften inte kan fastställas när informationen lämnas, ska i stället uppgift om metoden för att beräkna avgiften anges. Motsvarade bestäm- melser finns inte i konsumentkreditlagen och behöver alltså införas. Utredningen föreslår att upplysningsskyldigheten enligt artikel 22 bara ska gälla för kreditgivare. För kreditförmedlare gäller nämligen enligt artikel 15 en särskild skyldighet att lämna information om huruvida råd- givning tillhandahålls. Artikel 22 omfattar dock uttryckligen även kredit- förmedlare. Därtill kommer att den allmänna information som en kredit- förmedlare ska lämna enligt artikel 15 ska lämnas i ett tidigare skede än i samband med en viss transaktion. Det framstår alltså som att det är fråga om två olika slags informationsskyldigheter. Informationen enligt artikel 15 torde avse om rådgivning överhuvudtaget ingår i kreditförmedlarens produktutbud, medan informationen enligt artikel 22 torde avse möjlig- heterna att ge den enskilda konsumenten råd. Upplysningsskyldigheten bör därför gälla alla näringsidkare. Bolånedirektivet anger ingen specifik tidpunkt för när information en- ligt artikel 22 ska lämnas. Det anges bara att informationen ska lämnas i samband med en viss transaktion. Av tydlighetsskäl bör det i bestämmel- sen som genomför direktivet anges att upplysningen ska ges senast då näringsidkaren har fått information om konsumentens ekonomiska och personliga förhållanden, önskemål och särskilda krav. Först har näringsidkaren möjlighet att ta ställning till om råd kan lämnas. Näringsidkaren bör ges utrymme att fatta ett välgrun- dat beslut. Det gynnar knappast konsumentkollektivet om näringsidkare är tvungna att lämna råd i situationer där de inte har möjlighet att lämna goda sådana. Näringsidkare ska också kunna ha som generell utgångs- punkt att inte lämna några råd alls. Då bör konsumenten upplysas om det i ett tidigt skede. Om en näringsidkare beslutar sig för att lämna råd, ska konsumenten få information om vilket produktutbud som rådgivningen grundar sig på och om avgifter för rådgivningen. Som framgår nedan föreslår rege- ringen också att det uppställs särskilda krav på oberoende rådgivning (se avsnitt 9.3). Frågan om rådgivning är oberoende eller inte hänger sam- man med vilket produktutbud som rådgivningen utgår ifrån. Regeringen föreslår därför att konsumenten även ska få information om huruvida rådgivningen är oberoende eller inte. Det bör vidare föreskrivas att informationen ska lämnas till konsu- menten i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för honom eller henne. Dokumentation beträffande rådgivningen ska lämnas till konsumenten Enligt artikel 22.3 e i bolånedirektivet ska kreditgivare och kreditförmed- lare ge konsumenten en redogörelse på papper eller annat varaktig med- ium av den rekommendation som lämnats. Bestämmelsen bör genom- föras i svensk rätt som ett krav på näringsidkaren att dokumentera vad som förevarit vid ett rådgivningstillfälle. Ett sådant krav finns redan i lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter, som gäller för placeringsrådgivning. Genom dokumentationen blir det lättare att i efterhand utvärdera de råd som har lämnats. anser att även skälen för en lämnad rekommendation bör dokumenteras. Enligt regeringens mening är det dock lämpligare att bestämmelsen ges en mer generell utformning och inte uttryckligen anger att skälen för en rekom- mendation ska redovisas. Det är dock viktigt att dokumentationen inne- håller sådana upplysningar som är av relevans för den lämnade rekom- mendationen. I många fall får det antas att en rekommendation bygger på en samlad bedömning av den aktuella situationen. Regeringen föreslår därför att det i konsumentkreditlagen införs en dokumentationsskyldighet vid rådgivning om bostadskrediter som motsvarar den dokumentations- skyldighet som redan gäller för viss rådgivning enligt lagen om finansiell rådgivning till konsumenter. Det bör vidare föreskrivas att dokumentationen ska lämnas till konsu- menten i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för honom eller henne. Sanktioner vid utebliven information och dokumentation Flera bestämmelser i konsumentkreditlagen som gäller näringsidkarens skyldighet att lämna information till konsumenter sanktioneras genom en hänvisning till marknadsföringslagens regelsystem. Utredningen föreslår att ingripanden enligt marknadsföringslagen också ska kunna aktualiseras om en näringsidkare inte lämnar information om rådgivning eller doku- mentation över rådgivningstillfället. Regeringen delar utredningens be- dömning i de delar som avser information om rådgivning. Skyldigheten att dokumentera rådgivningen och lämna dokumentationen till konsu- menten har däremot en annan karaktär än övriga bestämmelser i konsu- mentkreditlagen som är kopplade till marknadsföringslagens sanktions- system. De aktuella bestämmelserna handlar närmast om hur den aktuella typen av rörelse ska bedrivas. Brister i dokumentationen över ett rådgiv- ningstillfälle bör därför, enligt regeringens bedömning, i stället kunna an- gripas med stöd av de sanktionsbestämmelser som följer av den före- slagna lagen om verksamhet med bostadskrediter. anser att kopplingen till marknadsföringslagens sank- tionssystem inte är tillräcklig utan att det dessutom bör införas civilrätts- liga sanktioner vid bristande information och dokumentation i samband med rådgivning om bostadskrediter. Verket hänvisar i sammanhanget till de lagförslag som lämnas i betänkandet Det måste gå att lita på konsu- mentskyddet (SOU 2014:4) och menar att dessa förslag även bör omfatta rådgivning om bostadskrediter. Denna fråga kan dock inte övervägas inom ramen för detta lagstiftningsärende. 2015/16:197 7 Tydligare information om räntan och vissa avgifter vid bostadskrediter Regeringens förslag: I fråga om en bostadskredit som är förenad med säkerhet i egendom ska näringsidkaren, tillsammans med och i samma form som ett bindande erbjudande till konsumenten, förklara hur den erbjudna räntan för en bostadskredit har bestämts. informeras om den genomsnittliga räntan för motsvarande krediter, kreditgivarens finansieringskostnad för krediten och de faktorer hän- förliga till konsumenten, krediten och säkerheten som har beaktats vid Näringsidkare som tillsammans med en bostadskredit erbjuder andra finansiella produkter eller tjänster än ett konto eller en annan tjänst som möjliggör betalningar av krediten ska förklara för konsumenten vilken ränta konsumenten erbjuds om ett bostadskreditavtal i stället Förklaringen ska också omfatta vilka avgifter och andra kostnader som de andra produkterna eller tjänsterna medför. Om konsumenten begär att få förklaringar under avtalets löptid för en bostadskredit, ska kreditgivaren ge konsumenten sådana. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslagen. universitet ifrågasätter om inte konsumenten vore bättre betjänt av infor- mation om den totala summan som konsumenten ska betala och kredit- Enligt nämnden kan olika kreditgivares finansie- ringskostnader vara svåra att jämföra och mer detaljerad information om bl.a. kreditgivarens vinstmarginaler skulle ge konsumenten bättre möjlig- heter att förhandla om räntan. ökad öppenhet om bolåneräntan och anser att det riskerar att minska konkurrensen på marknaden eftersom kreditgivare indirekt kan få infor- mation om varandras vinstmarginaler och rabattstrukturer. verket anser att konkurrensproblemen kan minimeras om den genom- snittliga räntan som ska publiceras inte inkluderar den senaste perioden eller beräknas på ett mer aggregerat underlag. håller att utredningens förslag leder till att konsumenternas informa-