prop · H303106 · 2016-03-21 00:00:00 — inte kommer att pröva tvister om stöd, utan enbart i fråga om prövning av vissa beslut enligt lagen om insättningsgaranti. 2015/16:5 framhålls att det mot denna bakgrund framstår som lämpligast att bestämmelser om Prövnings- Prop. 2015/16:106 nämnden förs in i lagen om insättningsgaranti (s. 180). uppgifter enligt lagen om insättningsgaranti består dels av att pröva ansökningar om en förlängd utbetalningsfrist (9 § tredje stycket), dels av att pröva överklaganden av beslut enligt 8 § första stycket 1 om garantins inträde (25 §). Denna instans- ordning infördes vid genomförandet av ändringsdirektivet (prop. 2010/11:109). Mot bakgrund av att möjligheten till en generell förlängning tagits bort i insättningsgarantidirektivet föreslås att uppgift avseende utbetalningsfristen tas bort (se avsnitt 5.7.1). Den enda kvarstående uppgiften för är därmed överprövning av beslut om garantins inträde. Med beaktande av att uppgifter numera så kraftigt begränsats i förhållande till nämndens ursprungliga ändamål kan det ifrågasättas om det är rimligt att ha en särlösning för en enda typ av beslut. Det kan också konstateras att ett sådant beslut om garantins inträde, som det här är fråga om, aldrig har fattats och att det följaktligen inte heller har funnits något att överklaga. Vid en sammantagen bedömning framstår det som en rimligare ordning att beslut, på samma sätt som alla andra beslut som fattar, i stället får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Det föreslås därför att ett överklagande av beslut enligt lagen om insättningsgaranti bör följa den ordinarie instansordningen. bör därmed ut- mönstras från lagen om insättningsgaranti. Det bör också förtydligas i lagen att får bestämma att ett beslut om ersättnings- rättens inträde ska gälla . anser emellertid att det finns ett behov av en särskild ordning för överklagande av inspektionens beslut om ersätt- ningsrättens inträde. Förvaltningsrätten i påtalar att det finns behov av att se över överklagandeförfarandet och därmed förknippade processuella frågor. Även framför förslag avseende handläggningen av nu aktuella beslut samt förfarandet i domstol. Regeringen instämmer i att det är viktigt att dessa frågor analyseras ytterligare. Regeringen konstaterar dock att det saknas såväl utrymme som underlag för att inom ramen för detta lagstiftningsärende beakta remissinstansernas synpunkter i dessa delar. Enligt regeringens mening bör dessa frågor därför hanteras i särskild ordning. Förvaltningsrätten i anser att det bör klargöras om talerätten också omfattar privatpersoner. Enligt 22 § förvaltningslagen (1986:223) får ett beslut överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Regeringen anser därmed att frågan om talerätt får prövas i varje enskilt fall. Insättningsgarantidirektivets krav på att insättare ska kunna föra talan mot garantisystemet i övrigt följer redan av gällande rätt och föranleder inga lagändringar. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft Äldre föreskrifter ska gälla för årliga avgifter som beslutas under Promemorians förslag innebär ett ikraftträdande . Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot anser att det bör införas en övergångsbestämmelse som avser tidigare ingångna överenskommelser om komplettering enligt Beslut som fattats före de nya bestämmelsernas ikraftträdande bör gälla till och med , eftersom filialerna då kan ansöka om förnyat beslut. , med instämmande av , erinrar om att företagen måste ges tillräckligt med tid för att kunna ta omhand de nya kraven internt i organisationen, bl.a. avseende nya it-lösningar. Att företagen endast ges någon eller några månader på sig att införliva beslutade nya krav är inte en rättssäker process. Om företagen inte följer gällande regler riskerar företaget och/eller dess ledning att påföras en sanktion. bakgrund är det av största vikt att företagen ges tillräckligt med tid för att anpassa sin verksamhet till nya krav. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 20 i insättningsgaranti- direktivet ska medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet. Det har inte varit möjligt att genomföra direktivet i svensk rätt inom Det är emellertid angeläget att genomförandet av direktivet sker för att minimera de negativa konsekvenserna av förseningen. De föreslagna lagändringarna bör därför träda i kraft så snart det är möjligt, vilket bedöms vara . Eftersom den avgiftsmodell som ska användas för att beräkna den årliga avgiften ännu inte har fastställts (avsnitt 5.4.2) bör äldre föreskrifter gälla för årliga avgifter som beslutas . föreslår att beslut om komplettering som fattats med stöd av 3 § ska gälla till och med och att det därför behöver införas en övergångsbestämmelse i lagen. att garantimyndigheten ska hantera ersättningsfall för filialer i som beviljats komplettering enligt 3 § är att det finns en överens- kommelse om samarbete mellan garantimyndigheten och den utländska Enligt insättningsgarantidirektivet finns någon skyldighet för värdländer att erbjuda utländska filialer möjlighet till kompletterande Det är däremot fortfarande tillåtet att behålla denna Följaktligen föreligger ingen skyldighet men inte heller något hinder att behålla de samarbetsöverenskommelser rörande komplet- terande anslutning till ett värdlands garantisystem alternativt ingå nya anför att det framöver kommer att vara oklart huruvida garantiorganisationerna i hemländerna för de filialer som har beviljats komplettering kommer att förhålla sig till samverkan och att det därför behövs övergångsbestämmelser till de beslut som Riksgälds- Prop. 2015/16:106 kontoret har meddelat. Regeringen gör bedömningen att det inte är möjligt att införa övergångsbestämmelser som avser giltighet av förvalt- ningsbeslut som garantimyndigheten har meddelat enligt gällande rätt. har i stället enligt allmänna förvaltningsrättsliga grundsatser möjlighet att fatta nya beslut enligt 3 §, om någon ansökan därom ges in till myndigheten alternativt, om förutsättningar föreligger, ompröva eller återkalla tidigare meddelade beslut. Inom EU finns ett stort antal insättningsgarantisystem med olika särdrag. Genom det omarbetade insättningsgarantidirektivet som enligt förslagen i denna proposition ska genomföras i svensk rätt kommer insättare att ges en mer enhetlig skyddsnivå och garanteras en likvärdig stabilitet inom insättningsgarantisystemen. Det är angeläget att det finansiella systemet omfattas av regler som gör att verksamheterna håller hög kvalitet. De positiva samhällsekonomiska effekterna av detta är flera, bl.a. ett ökat konsumentskydd och förstärkt finansiell stabilitet som i förlängningen även är gynnsamt ur ett statsfinansiellt perspektiv. anser att konsekvensutredningen inte uppfyller kraven i 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regel- givning. Enligt ska konsekvensutredningen innehålla en separat redovisning av alternativa lösningar och effekter om någon reglering inte skulle komma till stånd. menar vidare att konse- kvensutredningen ska innehålla en separat redovisning av förslagets överensstämmelse med . En medlemsstat är skyldig att vidta de åtgärder som krävs för att genomföra direktivet i nationell rätt. Om medlemsstaterna inte vidtar åtgärder på nationell nivå kan kommissionen inleda ett förfarande om fördragsbrott, vilket i sin tur kan medföra att böter utdöms. Förslaget utgör ett genomförande av ett EU-direktiv. Förslagen är därmed utformade för att vara förenliga med . Konsumentskyddet för den enskilde insättaren är en viktig utgångspunkt och stärks bl.a. genom förslagen på skärpta informationskrav och att en insättare kommer att få snabbare tillgång till sina pengar då utbetalnings- tiden förkortas . Vidare kommer förslagen i propositionen att bidra till ett utökat konsumentskydd för privatpersoner genom att ett högre ersättningsbelopp (tilläggsbelopp) kan medges om insättningen är hänförlig till vissa särskilda transaktioner, t.ex. försäljning av privatbostad. Många konsumenter befinner sig i ett informationsunderläge gentemot t.ex. sin bank och har därför svårt att skaffa sig en god och tillförlitlig bild av bankens stabilitet. Ett tilläggsbelopp är därför viktigt utifrån ett konsumentskyddsperspektiv. Tilläggsbeloppet kan bidra till att skydda konsumenter från förluster av större banktillgodohavanden av tillfällig karaktär, exempelvis om insättningen är hänförlig till försäljning av privatbostad. Den utökade garantin förväntas därmed bidra till en tryggare tillvaro för alla hushåll. Finansiell stabilitet och statsfinanser En annan central utgångspunkt för förslagen är betydelsen som en för- stärkt insättningsgaranti har för den finansiella stabiliteten. Att verka för finansiell stabilitet – i det här fallet genom en förstärkt och utökad insättningsgaranti – medför dock också en ökad risk för att statsfinans- erna potentiellt belastas eftersom det är staten som i förlängningen ansvarar för betalningarna som garanteras. Insättningsgarantin omfattar insättningar som finns hos ett svenskt institut här i landet eller hos en filial i ett annat EES-land till ett svenskat institut och innebär att insättarna får ersättning om ett sådant institut saknar betalningsförmåga. Ett institut som får finansiella problem kan drabbas av en uttagsanstormning (s.k.”bank run”), dvs. att många insättare omgående vill ta ut sina medel. En förstärkt insättningsgaranti syftar således till att ha en motverkande och dämpande effekt på en sådan utveckling. Ur det perspektivet kan avsaknaden av ett väl utformat tilläggsbelopp på marginalen bidra till en osäkerhet kring insättningsgarantin och därmed ändå öka risken för uttagsanstormningar. Sådana kan i förlängningen medföra spridningsrisker till andra institut och därmed bidra till att hota den finansiella stabiliteten. Ett tilläggsbelopp innebär dock att ett totalt sett större belopp kan komma att betalas ut vid ett ersättningsfall. Risken för att stora utbetal- ningar kommer att behöva göras från insättningsgarantin begränsas dock till följd av genomförandet av krishanteringsdirektivet i svensk rätt. Den faktiska extra kostnad som staten riskerar att få på kort sikt bedöms därför som begränsad. Att öka konsumentskyddet och stärka förut- sättningarna för finansiell stabilitet är positivt för statsfinanserna och det är regeringens bedömning att detta sammantaget i betydande grad bör väga upp eventuellt ökade kostnader för staten. Ett försök har dock gjorts för att beräkna de kvantitativa konsekven- serna av tilläggsbeloppet på statens finanser om fyra av de mindre finansiella instituten fallerar . Detta sker med utgångspunkt från statistik från och givet ett antal antaganden. För småhus (villor) uppgick kvartal 2012 till kvartal 2014 medelpriset till och genom- fördes 143 transaktioner (totalt 117 121 transaktioner). medelpriset för bostadsrätter –2013 till kronor och genomfördes 265 transaktioner (totalt 193 506). Det första antagandet som görs är att bankkunderna i genomsnitt har tillfälliga medel på sina bankkonton . Banksystemets samtliga kunder beräknas därför ha tillfälliga medel utöver det normala (tilläggsbelopp) som uppgår till som fall- issemanget inträffar. Av dessa utgörs (dvs. ca 48 miljarder) av tillgodohavanden hos de fyra storbankerna och resten ca 16 miljarder av tillgodohavanden hos övriga institut. Det andra antagandet är att händelsen endast kommer att gälla svenska bankaktiebolag. Utöver storbankerna finns det 33 sådana bolag. Givet det tredje antagandet om en jämnt fördelad marknadsandel uppgår därmed de tillfälliga medlen till ca per mindre institut. Om fyra av dessa institut fallerar skulle därmed det utökade behovet av tilläggsbelopp kunna uppgå till ca . I sammanhanget är det värt att kort beröra risken för s.k. ”moral hazard”, dvs. ett osunt riskbeteende till följd av alltför generös insätt- ningsgaranti. Generellt är det så att skyddsnät som på olika sätt gör finansiärer immuna mot vissa av de risker som institutens verksamhet ger upphov till kan ge incitament till överdrivet risktagande. Skyddsnätet minskar i de fallen kostnaderna för att tillämpa mer riskfyllda strategier och bidrar till att undergräva den försiktighet som följer av att man själv får stå för följderna av sina misstag. Förslaget om ett högre ersättnings- belopp, det s.k. tilläggsbeloppet, utökar skyddsnätet. Ett tilläggsbelopp kan dock inte utnyttjas, eller ses som en grund för ett ökat riskbeteende, då det blir aktuellt enbart i specifika situationer när individer och hushåll är extra utsatta och i behov av skydd. Sammantaget görs därför bedömningen att risken för moral hazard inte kan anses öka till följd av införandet av ett tilläggsbelopp. Något som också skulle kunna motverka ett negativt riskbeteende är förslaget om införande av riskbaserade avgifter. Detta innebär att insti- tuten i högre utsträckning betalar för den risk som institutet utgör för insättningsgarantin. I ett avseende blir insättningsgarantin snävare. Enligt förslaget kommer vissa insättare, exempelvis försäkringsföretag och offentliga myndig- heter, inte längre att omfattas av insättningsgarantin. Det innebär att dessa insättare kommer att gå miste om för sina eventuella kontotillgodohavanden hos en bank. Dock förväntas det inte få några effekter för den finansiella stabiliteten eller statsfinanserna eftersom de garanterade beloppen är för små i relation till eventuella kontotillgodo- havanden för att i praktiken ha någon effekt på dessa insättares vilja att behålla medel på kontot vid en förtroendekris. Förslaget om ersättningsbelopp för svenska instituts filialer i andra EES-länder bedöms inte heller ha någon större effekt på statens finanser, eftersom insättningsgarantin finansieras av institutens avgifter. Om denna bestämmelse inte skulle komma till stånd riskerar det att leda till att konsumenter med insättningar i svenska instituts filialer i EES-länder exponeras för valutarisk och utsätts för svårigheter att bedöma omfattningen av insättningsgarantin i lokal valuta. Om insätt- ningsgarantin behöver låna medel av för att uppfylla garantin för svenska instituts filialer i EES-länder kan kostnaden för upplåningen bli något högre än normalt på grund av valutarisk och en eventuellt stigande riskpremie på svenska statspapper. Det är dock inte möjligt att kvantifiera kostnadsökningen dels på grund av att tillförlitliga uppgifter om insättningsbelopp i svenska bankers filialer i EES inte finns att tillgå, dels för att det på förhand inte går att fastställa riskpremien och den svenska kronans växelkurs. 2015/16:106 Förslaget om insättningsgarantins tak för bidrag i resolution innebär en förbättrad möjlighet att resolution kan genomföras. Förslaget minskar risken för att det uppstår en situation där medel saknas för att fullfölja resolution. Alternativet är sannolikt att staten och skattebetalarna får bidra. Förslaget bedöms därmed inte ha någon negativ påverkan på statens finanser. På kort sikt kan en kostnad för staten uppstå om insätt- ningsgarantin behöver låna medel från för att bidra i resolution. Den kostnaden är dock temporär och kostnaden av att reso- lution inte går att genomföra, eventuellt med konsekvenser för den finansiella stabiliteten, är hög. Om taket inte höjs och bidraget från insättningsgarantin i resolution begränsas av taket så är det inte reglerat hur underskottet ska hanteras. Om institutet får bära dessa kostnader skulle det medföra att insättarna skyddas på andra borgenärers bekostnad. För det fall det inte finns några återstående nedskrivningsbara skulder skulle det dessutom innebära att kapitalbristen i företaget inte kommer att kunna lösas. Den rimliga tolkningen är i stället att finansieringen måste komma från en extern källa. Resolutionsreserven får tas i anspråk om villkoren för att få använda det finansierings- arrangemanget för förlusttäckning är uppfyllda. Om villkoren däremot inte är uppfyllda, måste finansieringen komma från ett annat håll för att resolution ska kunna genomföras utan skada för insättarna. Eftersom krishanteringsdirektivet inte anger hur detta ska gå till kan sannolikt enbart statliga stödåtgärder kunna komma ifråga. Dessa måste i vanlig ordning prövas mot . 7.2Konsekvenser för berörda institut Förslagen kommer att påverka sådana institut som tar emot insättningar som omfattas av insättningsgarantin och således inte samtliga institut som är anslutna till insättningsgarantin. Enligt uppgifter från omfattade insättningsgarantin 135 institut i . De institut som omfattas fördelades på 39 bankaktiebolag, 37 kreditmarknadsbolag, 48 sparbanker, 2 medlemsbanker, 5 utländska bankfilialer och 4 värdepappersbolag. De fyra största bankerna har cirka 31 000 anställda i . uppgick det totala antalet anställda inom bankaktiebolag, utländska bankfilialer och sparbanker till cirka 40 000, varav 37 000 av dessa var anställda inom bankaktiebolag. Av de insatta medlen återfinns på konton i de fyra Övriga bankaktiebolag och fristående sparbanker har respektive av kundernas insatta insättningarna återfinns därmed inom medlemsbanker, utländska bankfilialer och värdepappersbolag. Diagram: Fördelning (i procent) av insatta medel på olika institut gör bedömningen att redovisningen av berörda företags storlek är bristfällig eftersom det saknas information om företagens storlek frånsett hur många anställda de har. Ett annat relevant sätt att redovisa eller bedöma storleken på berörda företag är i det här sammanhanget inlåning och utlåning. Inlåningen till sektorn uppgick till . Sektorns totala utlåning uppgick under samma tidpunkt till . Den procentuella fördelningen av inlåningen (insatta medel) illustreras i diagrammet ovan. Administrativa och övriga kostnader Enligt förslagen införs en skyldighet för medlemsstaterna att utöver det befintliga högsta ersättningsbeloppet om också säker- ställa att garantin täcker ett belopp utöver den högsta ersättningsnivån om insättningarna är hänförliga till vissa transaktioner, ett s.k. tilläggs- belopp. I likhet med det befintliga högsta ersättningsbeloppet kommer även tilläggsbeloppet att finansieras via institutens avgifter till insättningsgarantin och detta innebär att kostnaden (dvs. avgiften) för institutens garanti kan förväntas stiga. Även de administrativa kost- naderna relaterade till beräkningen av avgifternas storlek kan komma att öka något. Det är sammantaget svårt att göra en exakt bedömning av de ökade administrativa kostnaderna eftersom omfattningen av dessa är direkt avhängiga av befintliga it-system och rutiner som redan finns hos instituten. efterlyser exempel på hur stora de administrativa och de andra kostnaderna skulle kunna bli för ett enskilt institut och en ungefärlig uppskattning av kostnadsökningen för hela företagsgruppen. Den bedömning som görs är att kostnadsökningen är mycket svår att bedöma då den är beroende av de enskilda företagens it-infrastruktur och befintliga processer. Ur den aspekten är därtill företagsgruppen som helhet inte homogen, vilket innebär att ett enskilt exempel inte bidrar till bättre information om kostnadsökningarna för andra institut. Dessutom finns inte flertalet av de uppgifter, som skulle krävas för att kunna göra 2015/16:106 en uppskattning av kostnadsökningen för företagsgruppen som helhet, att tillgå i offentliga databaser (som t.ex. SCB:s företagsdatabas). En tydligare reglering av omfattningen av insättningsgarantin kommer att underlätta för instituten att ge insättare korrekt information om vilket skydd som erbjuds. Förslaget om det standardinformationsblad som instituten ska tillhandahålla insättarna bedöms inte innebära några större administrativa kostnader eller kostnader i övrigt för instituten. initial administrativ kostnad bedöms kunna uppstå för berörda institut vad gäller förslaget om information till de insättare som inte längre omfattas av insättningsgarantin. Omfattningen av denna kostnad bedöms dock vara begränsad. Därtill kan också vissa administrativa kostnader uppstå som är kopplade till de ändringar som behöver genomföras i den information som instituten är skyldiga att lämna om insättningsgarantin. De uppgifter som behöver få från betala ut ersättningar skulle kunna påverkas i och med genomförandet av De krav som ställs på vilka uppgifter som instituten ska lämna framgår av de föreskrifter (RGKFS 2011:2) som har meddelat enligt 16 § och 17 § första stycket lagen Bedömningen är dock att det inte borde röra sig om alltför stora förändringar då den tekniska lösningen som har byggts för filöverföringen utifrån föreskrifter inte förutses Förändringarna av insättningsgarantin bedöms sammanfattningsvis inte vara så stora att de kan förväntas medföra omfattande kostnader för De initialt ökade kostnaderna (administrativa och övriga) som skulle kunna drabba instituten bör därtill kunna vägas upp av en ökad finansiell stabilitet, ett stärkt och utökat konsumentskydd, samt en minskad risk för att kunder vidtar försiktighetsåtgärder såsom att flytta över medel till andra institut när belopp som omfattas av en utökad garanti (tilläggsbeloppet) sätts in på konto. Förslaget om ersättningsbelopp för svenska instituts filialer i EES införs för att underlätta för svenska instituts filialer utomlands att informera sina kunder om insättningsgarantins täckningsnivå på relevant sätt och öka konsumentskyddet för denna kundgrupp. har inga negativa effekter för företags arbetsförutsättningar, konkurrens- förmåga eller villkor i övrigt. Införandet av bestämmelsen bidrar dock till ökad konkurrensneutralitet på den inre europeiska marknaden, vilket därmed även bidrar till en bättre överensstämmelse med insättnings- Vidare skapas ökad harmonisering mellan det skydd den svenska insättningsgarantin erbjuder och skyddet i de värdländer där verkar genom filial. Förslaget om insättningsgarantins tak för bidrag i resolution införs i syfte att säkerställa att resolution av finansiella institut är möjligt. Förslaget bedöms inte ha några negativa effekter för företags arbets- förutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt. Förändringarna bedöms inte heller i övrigt ge några internationella konkurrensnackdelar för de . konsekvensutredningen saknar en redogörelse för förslagets påverkan på konkurrensförhållandena för berörda företag. Syftet med förslaget är att innebär direktivet en fullharmonisering insättningsgarantin inom EU. Förslaget bör därmed inte innebära vare sig Prop. 2015/16:106 positiva eller negativa effekter på konkurrensförhållandena vare sig mellan svenska aktörer eller mellan svenska och europeiska aktörer. I strikt mening kan det förväntas att kostnadsandelen för att uppnå lagkraven kommer att vara större för ett mindre institut än för ett större institut. bedöms dock även de mindre institutens administrativa kostnader vara så pass stora i förhållande till eventuella merkostnader som tillkommer på grund av förslaget, att det i konkurrenshänseende inte kommer att ha någon avgörande betydelse. uppger också att det saknas en separat redogörelse för om särskilda hänsyn till små företag har tagits vid reglernas utformning. Någon särskild hänsyn har inte tagits till mindre företag i det omarbetade insättningsgarantidirektivet. kan det dock konstateras att de mindre företag som omfattas av direktivet och förslaget kan anses ha en konkurrensfördel relativt mindre företag som inte omfattas. De mindre företagen som omfattas kan, till skillnad från institut som står utanför insättningsgarantin, marknadsföra till potentiella kunder att de omfattas av insättningsgarantin. Det kan även noteras att det är mer sannolikt att det, för den händelse insättningsgarantin utnyttjas, kommer att ske för mindre institut snarare än för större institut.