prop · H4039 · 2016-09-15 00:00:00 — Vidare föreskrivs i 5 kap. 1 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål bl.a. att begränsningar i möjligheten att använda vissa uppgifter eller viss bevisning som gäller på grund av en internationell överenskommelse som är bindande för ska följas oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. I 27 kap. 23 a § regleras de brottsbekämpande myndigheternas användning av överskottsinformation från hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervakning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraövervakning och hemlig rumsavlyssning för brottsutredande och brottsförebyggande ändamål. Reglerna i paragrafen inskränker inte domstolens rätt och skyldighet att tillämpa regeln om fri bevisföring, men de begränsar möjligheterna att åberopa bevis i rättegång. I praxis finns fall där domstolen ansett att upplysningar har lämnats under sådana förhållanden att det inte varit förenligt med artikel 6.1 i att åberopa dem som bevis (se t.ex. mot , dom , ansökan nummer 48539/99). Rätten till fri bevisföring kan vara inskränkt också i , se i Juridisk 2003/04 s. 713. Avslutningsvis finns det i svensk rätt inte några bestämmelser om att bevisning får användas endast av den som erhållit beviset genom tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt. Artikel 7 i direktivet utgår från att det i nationell lagstiftning ska finnas eller införas regler som innebär att viss bevisning inte ska godkännas i skadeståndsmål. Principerna om fri bevisföring och fri bevisvärdering är grundläggande i svensk processrätt. Det uppstår därför en konflikt mellan direktivets krav och svensk rättstradition. Direktivet öppnar emellertid för andra lösningar i nationell rätt än uttryckliga bestämmelser om att viss bevisning inte ska godkännas, nämligen att de ifrågavarande bevisen skyddas på något annat sätt som säkerställer att de begränsningar av utlämnande av bevis som anges i artikel 6 får full verkan. Vad som ligger närmast till hands är att överväga om direktivets krav kan uppfyllas genom en sekretessreglering. En sådan skulle i så fall behöva konstrueras så att de i sammanhanget relevanta handlingarna omfattas av sekretess i förening med regler om förbehåll. För att möta direktivets krav skulle sådana förbehåll behöva vara obligatoriska, vilket vore ett tydligt avsteg från vad som gäller . Vid prövningen av om en sådan ordning är möjlig måste det inledningsvis prövas om det finns grund i 2 kap. 2 § första stycket tryckfrihetsförordningen (TF) för att begränsa rätten att ta del av allmänna handlingar. Det som ligger närmast till hands är punkten 3 i sagda lagrum, nämligen om sekretess är påkallat av hänsyn till myndighets verksamhet för inspektion, kontroll eller annan tillsyn. Syftet med direktivets bestämmelser är nämligen att skydda eftergiftssystemens effektivitet. Ett företag ska, förenklat uttryckt, inte tveka att ange sitt deltagande i en kartell av rädsla för att erkännandet används mot det i ett skadestånds- När det gäller förklaringar inom ramen för ett eftergiftsprogram enligt konkurrenslagen gäller att utredningssekretess kan gälla för uppgifter i dessa fram till dess att har genomfört sin utredning (17 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen [OSL], prop. 2001/02:69, s. 21). Det finns alltså ett befintligt sekretesskydd som syftar till att skydda verksamhet för inspektion, kontroll Om man utgår från att det finns stöd i TF för en sekretesslösning, så måste det uppmärksammas att enligt OSL gäller sekretess inte för vissa handlingar utan för vissa uppgifter. Detta innebär att ett utvidgat sekre- tesskydd inte skulle träffa endast uppgifter i de handlingar som editions- förbudet avser, utan behöva gälla i hela den avsedda verksamheten. retesskyddet skulle alltså innebära ett större ingrepp i handlings- offentligheten än vad direktivet kräver, och det i en verksamhet som får sägas ha stort insynsintresse. Sekretessen skulle också behöva bestå un- der ett eventuellt domstolsförfarande. Av artikel 7.2 i direktivet följer att vissa andra handlingar än förkla- ringar och förlikningsinlagor inte ska kunna användas som bevis vid en skadeståndstalan innan konkurrensmyndigheten genom att anta ett beslut eller på annat sätt har avslutat sitt förfarande. En sekretesslösning för att uppfylla direktivets krav i denna del skulle kunna ligga relativt nära da- gens regler i OSL om utredningssekretess (17 kap. 3 §), låt vara att direk- tivet inte innehåller något skaderekvisit. Som framgått rymmer alltså ett genomförande av direktivet med sek- retessregler betydande svårigheter, inte minst av principiell och syste- Det finns emellertid minst ytterligare en aspekt som med styrka talar mot att genomföra direktivet på det sättet. Artikel 7, liksom direktivet i övrigt, tar inte enbart sikte på handlingar som finns hos . Artikeln omfattar även handlingar som finns hos kommissionen eller någon annan medlemsstats konkurrens- Det torde därför inte vara möjligt att med bestämmelser i OSL åtstadkomma det som direktivet föreskriver, nämligen att hand- lingar ska skyddas på något annat sätt (än att inte godkännas som bevis) som säkerställer att de begränsningar av utlämnande av bevis som före- skrivs i artikel 6 får full effekt. Mot denna slutsats skulle det kunna invändas att det får antas att andra medlemsstater kommer att genomföra direktivet på ett sätt som gör att handlingar av ifrågavarande slag inte kommer att vara tillgängliga vid Det kan emellertid inte uteslutas att en myn- dighet i en medlemsstat som genomför artikel 7 genom ett ”åberops- förbud” finner sig oförhindrad att lämna ut en förklaring enligt ett efter- giftsprogram eller en förlikningsinlaga utan att domstol beslutat om det. Vidare är det så att om artikel 6 vore tillräcklig för att åstadkomma vad direktivet eftersträvar i denna del så vore artikel 7 obehövlig. Slutsatsen av det ovan anförda är därför att det är nödvändigt att införa lagregler som innebär att förklaringar inom ramen för eftergiftsprogram och förlikningsinlagor inte godkänns som bevis i skadeståndsmål och att vissa andra handlingar godkänns som bevis i sådana mål först när kon- kurrensmyndigheten avslutat sitt förfarande. anför om att möjligheten att skydda dessa handlingar på något annat sätt bör utredas ytterligare föranleder ingen annan bedömning. Regeringens slutsats innebär ett visst avsteg från gällande processrättsliga principer men har den tydliga fördelen att allmänhetens tillgång till handlingar inte inskränks i förhållande till vad som gäller . Åberopsförbudet kommer dessutom att gälla inom ett begränsat område. Det är också värt att notera att principen om fri bevisvärdering, dvs. domstolens rätt att fritt pröva den bevisning som har tillåtits i målet, inte rubbas. Regeringen delar alltså inte den uppfattning som Juridiska fakultetsnämnderna vid och ger uttryck för, att även den fria bevisprövningen begränsas. Det får också beaktas att, som redovisats, principen om fri bevisföring inte gäller oinskränkt i svensk rätt. Det finns motstående hänsyn som ibland har tillåtits väga över. Be- träffande lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål var det internationella åtaganden som blev avgörande. Samma hänsyn gör sig gällande nu när direktivet ska genomföras. Vidare kan det framhållas att direktivets regler om begränsning i bevisföringen syftar till att tillgodose ett intresse som också är den svenska lagstiftarens, nämligen att de konkurrensrättsliga eftergiftssystemen ska fungera så bra som möjligt. I har eftergiftsprogrammet tillmätts avsevärd betydelse och stor möda har lagts ned på dess utformning. För att genomföra artikeln är det även nödvändigt att införa lagbestämmelser som tar om hand de begränsningar ifråga om användande av bevis som följer av artikel 7.3. Såväl artikel 7.1 och 7.2 som 7.3 anger att begränsningen av användningen av bevis avser sådant som någon erhållit ”enbart genom tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt.” Beträffande det uttrycket gör regeringen följande överväganden. Vad som avses med tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt framgår inte av direktivet. I kommissionens förslag till uttrycktes saken som tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt vid utövande av sin rätt till försvar enligt artikel 27 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 eller motsvarande bestämmelser i nationell lagstiftning. Av detta skulle den slutsatsen kunna dras att det som avses är vad som i svensk rätt närmast skulle svara mot kommunicering enligt 17 § förvaltningslagen (1986:223), vilket mycket sällan, om ens någonsin, torde ske med den som kan vara kärande i ett skadeståndsmål. Om artikel 7.1 och 2 genomförs på ett sådant sätt, skulle begränsningarna i fråga om användandet av bevis närmast bli illusoriska. Den som har ett skadeståndsanspråk skulle nämligen, när det gäller svenska förhållanden, kunna vända sig till och begära ut beviset med stöd av TF och OSL, under förutsättning att uppgifterna inte skyddas av sekretess, och därefter åberopa det i en rättegång. Direktivets uttalade strävan är att hitta en balans mellan offentlig och privat tillsyn dels genom att skydda eftergiftssystemen (artikel 7.1), dels genom att skydda utredningsförfarandet hos konkurrensmyndigheten det pågår (artikel 7.2). Mot den bakgrunden bör den lagregel som genomför artikel 7.1 och 2, för att syftet med direktivet ska uppnås, inte begränsas till att avse handlingar som någon erhållit enbart genom tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt. Vad så avser genomförandet av artikel 7.3 kan det konstateras att syftet med den bestämmelsen är att motverka handel med bevis (skäl 32). person som genom tillgång till en konkurrensmyndighets ärendeakt fått del av handlingar ska inte kunna överlåta dessa till någon annan så att denne kan åberopa handlingarna i en skadeståndsprocess. som begränsar användningen av bevis på detta sätt behöver alltså införas. För svenskt vidkommande torde regleringen i artikel 7.3 ofta sakna praktisk betydelse eftersom de handlingar som finns i ärendeakt, som berörts ovan, är allmänna och kan begäras ut av var och en med de begränsningar som följer av sekretessreglerna i OSL. Den som är part hos kan dock till följd av bestäm- melserna i 10 kap. 3 § OSL få ut mer information än tredje man, vilket gör att vad som följer av artikel 7.3 kan behöva iakttas. Det kan vara värt att notera att om verket ställer upp förbehåll enligt 10 kap. 4 § OSL kan ansvarsreglerna i få tillämpning om parten överlåter sekretesskyddade uppgifter i ett bevis i strid med förbehållet (se vidare avsnitt 6.7.9). För handlingar som härrör från kommissionen eller andra medlems- staters konkurrensmyndigheter som inte har ett system som motsvarar det svenska när det gäller handlingar hos en myndighet, torde artikel 7.3 få Enligt direktivets svenska ordalydelse ska de aktuella bevisen endast kunna användas vid en skadeståndstalan som väckts av den som fått del av handlingen i fråga. En konsekvens av detta är att en svarande i en skadeståndsprocess inte som bevis skulle kunna åberopa handlingar som han erhållit från konkurrensmyndigheten. Detta framstår som svårför- ståeligt, särskilt som de som är parter hos konkurrensmyndigheten ty- piskt sett är svarande i skadeståndsprocesser på konkurrensrättslig grund. Mot bakgrund av detta och då t.ex. den engelska språkversionen inte innehåller någon motsvarande begränsning utan endast talar om ”used in action for damages” bedömer regeringen att artikel 7.3 bör genomföras utan den begränsning som följer av den svenska ordalydelsen. En särskild fråga är vad som ska gälla om en handling åberopas i strid med de föreslagna bestämmelserna. I promemorian anförs det att rätten i sådant fall ska avvisa det erbjudna beviset och att någon särskild be- stämmelse om den saken inte behövs. I sist nämnda hänseende hänvisas till 35 kap. 1 § andra stycket . och anför att det inte kan anses följa av den lagbestämmelsen att rätten ska avvisa beviset. instämma i den bedömningen. Domstolarna anför vidare att det för att rätten ska vara skyldig att avvisa bevisningen måste finnas lagregler om I det avseendet gör regeringen följande överväganden. Som redovisats under rubriken tidigare i detta avsnitt finns det bestämmelser som kan sägas inskränka den fria bevisföringen. Ett sådant exempel är 35 kap. 7 § . Där sägs att rätten får avvisa bevisning som, förenklat uttryckt, saknar relevans i processen etc. I finns emellertid även andra bestämmelser som vid tillämpningen kan leda till avvisning av bevis utan att själva avvisnings- möjligheten särskilt föreskrivs. Här kan exempelvis nämnas 43 kap. 10 § som behandlar omständigheter eller bevis som åberopas först under hu- Sådana omständigheter eller bevis får, i vissa fall, lämnas utan avseende. Ett annat exempel är 50 kap. 25 § tredje stycket. 2016/17:9 Där föreskrivs att nya omständigheter eller bevis i princip inte får åbe- ropas i hovrätten. Någon uttrycklig bestämmelse om att hovrätten kan avvisa bevis som åberopas först i överinstansen finns inte. Att det i sådana fall är frågan om avvisningsbeslut framgår bl.a. av NJA 2004 s. 247. Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att det överensstämmer bäst med systematik och regler om avvisning av bevis som i och för sig inte saknar relevans, att låta bestämmelsen komma till uttryck som ett förbud att åberopa vissa bevis utan någon uttrycklig bestämmelse om avvisning. Av samma anledning finner regeringen inte skäl att, som anför, överväga om det är lämpligare att föreskriva att handlingarna i fråga inte ska ha någon bevisverkan och därmed inskränka rättens fria bevisprövning. Regeringens bedömning: gällande bestämmelser i och är tillräckliga för att uppfylla direktivets krav på sanktioner. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig i de frågor om sanktioner som behandlas i detta avsnitt. Skälen för regeringens bedömning Artikel 8 om sanktioner I artikel 8 finns bestämmelser om vilka sanktioner som ska stå till buds i den nationella lagstiftningen i fråga om rättegångar om skadestånd på konkurrensrättslig grund. Enligt artikel 8.1 ska medlemsstaterna se till att nationella domstolar effektivt kan påföra parter, tredje parter och deras rättsliga företrädare sanktioner om de a)underlåter eller vägrar att efterkomma en nationell domstols föreläggande om utlämnande av bevis, b)förstör relevant bevisning, c)underlåter eller vägrar att uppfylla de skyldigheter som ålagts genom ett nationellt domstolsbeslut om skydd av konfidentiell information, eller d)bryter mot bestämmelse om begränsad användning av bevis i kapitel II i direktivet. Enligt artikel 8.2 ska medlemsstaterna vidare se till att de sanktioner som kan påföras av nationella domstolar är effektiva, proportionella och avskräckande. De sanktioner som står till de nationella domstolarnas förfogande ska, vad avser en parts beteende i ett skadeståndsförfarande, omfatta möjligheten att dra slutsatser till förfång för den parten, genom att exempelvis presumera att den relevanta frågan bevisats eller att, helt eller delvis, avvisa anspråk eller invändningar, eller ålägga parten att betala rättegångskostnaderna. 2016/17:9 Frågan om sanktioner enligt artikel 8.1 c för underlåtenhet eller vägran avseende skydd av konfidentiell information har behandlats i avsnitt 6.7.7. Ett föreläggande enligt 38 kap. 4 § om att förete skriftlig handling som bevis får enligt 5 § samma kapitel förenas med vite. Ett föreläggande kan riktas mot parter och tredje parter liksom, med de inskränkningar som följer av 38 kap. 2 §, mot deras rättsliga företrädare. När vite föreläggs ska det, enligt 3 § lagen (1985:206) om viten, fastställas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressaten ekonomiska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläggande som är förenat med vitet. Om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna får, enligt 4 § första stycket samma lag, vite bestämmas som löpande vite. Vitet kan då bestämmas till ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts. När det gäller frågan om sanktioner för den som förstör relevant bevisning är 14 kap. 4 § av relevans. Där föreskrivs att den som utan att vid tillfället ha rätt till det förstör, gör obrukbar eller döljer en urkund döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende och brottet inte är att anse som bokföringsbrott, för hindrande av urkunds bevisfunktion till fängelse i högst . Är brottet ringa, döms till böter eller fängelse och är brottet grovt, döms till fängelse i lägst och högst . Av central betydelse för tolkningen av denna bestämmelse i är frågan om förfoganderätt. Det är naturligtvis i många fall fullt lovligt att förstöra en urkund. Lagtexten anger därför att endast den som utan att vid tillfället ha rätt till det förstör, gör obrukbar eller undertrycker en urkund ska dömas för det. Vad gäller frågan om en tilltalad haft rätt att förfoga över en handling genom att förstöra den har uttalat att ett sådant förfogandeförbud som avses i 14 kap. 4 § , med visst stöd i lagmotiven, har ansetts föreligga särskilt beträffande handlingar med karaktär av bevismedel inför en pågående eller förestående rättegång (NJA 1989 s. 492. Se även NJA II 1948 s. 398). Vilka bestämmelser i svensk rätt som svarar mot artikel 8.1 c behandlats i avsnitt 6.7.7. Någon nationell reglering som behandlar sanktioner för den som bryter mot direktivets bestämmelser om begränsad användning av bevis i kapitel II finns av naturliga skäl inte i nu gällande rätt. När det så gäller artikel 8.2 om sanktioner vad avser parts beteende i ett skadeståndsförfarande kan inledningsvis 9 kap. 3 § uppmärksammas. Där föreskrivs att om en part i ett tvistemål försöker förhala rättegången genom påståenden eller invändningar, som är uppenbart ogrundade, eller genom innehållande av bevis eller någon annan otillbörlig åtgärd, döms han till böter. Av 9 kap. 4 § följer att motsvarande gäller beträffande ställföreträdare, ombud eller biträde. I 35 kap. 4 § föreskrivs att om en part underlåter att infinna sig vid rätten eller annars fullgöra något i rättegången eller att besvara en för utredningen framställd fråga så ska rätten pröva med hänsyn till allt som förekommit vilken verkan som bevis detta ska ha. Vad avser att till följd av parts beteende, helt eller delvis, avvisa anspråk eller invändningar kan 13 kap. 3 § vara av relevans. Där stadgas, i första stycket, att väckt talan inte får ändras. Käranden får dock bl.a. kräva ränta eller annan tilläggsförpliktelse, som följer av huvudförpliktelsen, och även i övrigt framställa nytt yrkande, om det stöder sig på väsentligen samma grund. Om ett sådant yrkande framställs sedan huvudförhandlingen påbörjats eller målet på annat sätt företagits till avgörande, får det nya yrkandet avvisas, om det inte utan olägenhet kan prövas i målet. Detta följer av andra stycket där det också föreskrivs att ett sådant yrkande inte är tillåtet i högre rätt. I mål där förlikning om saken är tillåten (dispositiva mål) kan det förekomma tredskodom. Enligt 42 kap. 11 § första stycket får svaranden föreläggas att skriftligen avge svaromål vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom. Enligt samma bestämmelses andra stycke får käranden, om han underlåter att medverka i målet, föreläggas att senast en viss dag ange om han vidhåller sin talan vid påföljd att tredskodom annars kan meddelas mot honom. Enligt 42 kap. 12 § första stycket ska parterna föreläggas att inställa sig till ett sammanträde vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. I 42 kap. 15 och 15 a §§ finns bestämmelser som syftar till att effektivisera processen i dispositiva mål. Enligt den förstnämnda bestämmelsen får en part, om det är påkallat med hänsyn till hur parten utfört sin talan tidigare under målets handläggning, föreläggas att slutligt bestämma sin talan och uppge de bevis han åberopar. Efter det att tiden för ett sådant yttrande gått ut, får parten inte åberopa någon ny omständighet eller något nytt bevis, om han inte gör sannolikt att han har haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att åberopa omständigheten eller beviset tidigare. Enligt den senare bestämmelsen får tingsrätten meddela parterna att förberedelsen vid en viss senare tidpunkt ska anses vara avslutad. I sådant fall får efter den tidpunkten en part åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis endast om parten gör sannolikt att han har haft en giltig ursäkt att inte åberopa omständigheten eller beviset tidigare, eller målets prövning inte fördröjs i någon väsentlig mån om åberopandet tillåts. Om en part under huvudförhandlingen i ett mål ändrar eller gör tillägg till tidigare lämnade uppgifter eller om han åberopar omständigheter eller bevis som han inte uppgett före förhandlingens början, får det nya materialet lämnas utan avseende, om det kan antas att parten genom detta förfarande försöker förhala rättegången eller överrumpla motparten eller att parten annars handlar i otillbörligt syfte eller av grov oaktsamhet. Detta följer av 43 kap. 10 § . Vad gäller ansvar för rättegångskostnader till följd av parts beteende bör 18 kap. 6 § uppmärksammas. Där föreskrivs att om en part genom att utebli från rätten eller genom att inte iaktta föreläggande som rätten meddelat eller genom påstående eller invändning som han insett eller borde ha insett saknade fog eller på något annat sätt genom vårdslöshet eller försummelse föranlett uppskov i målet eller på annat sätt vållat kostnad för motparten så är han skyldig att ersätta sådan 2016/17:9 kostnad för motparten, oavsett hur rättegångskostnaderna i övrigt ska bäras. Av 18 kap. 7 § följer att sådant ansvar för rättegångskostnader även kan träffa parts ställföreträdare, ombud eller biträde. Som redovisats finns det ett antal bestämmelser i och som behandlar de frågor som ryms i artikel 8. Inledningsvis kan det konstateras att ett föreläggande att förete skriftlig handling som bevis enligt 38 kap. 5 § kan förenas med vite. Därigenom får svensk rätt anses uppfylla vad som föreskrivs i artikel 8.1 a. Vad avser artikel 8.1 b om sanktioner för den som förstör bevis finns som redovisats bestämmelserna i 14 kap. 4 § om ansvar för hindrande av urkunds bevisfunktion. Inte varje förstörande av en urkund kan vara förbjudet. Det avgörande måste, som uttalat, vara om det funnits ett förfogandeförbud. Ett sådant har, enligt domstolen, ansetts finnas särskilt beträffande handlingar med karaktär av bevismedel inför en pågående eller förestående rättegång. Detta bedöms stämma väl överens med vad direktivet säger om att det som ska sanktioneras är att någon förstör relevant bevisning. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte påkallad i denna del. Enligt artikel 8.1 d ska den som ”bryter mot bestämmelsen om begränsad användning av bevis i detta kapitel” kunna påföras en sanktion. Det är inte alldeles enkelt att förstå innebörden av denna bestämmelse. Be- stämmelserna om begränsad användning av bevisning riktar sig nämligen primärt till nationella domstolar och vad dessa ska iaktta när direktivet är genomfört. Det man skulle kunna tänka sig är att avsikten med artikel 8.1 d är att det ska vara möjligt att rikta sanktioner mot parter och andra som mot bättre vetande åberopar bevisning som inte ska godkännas i ett mål om skadestånd och därigenom förorsakar motparten besvär och kostnader. För sådana fall finns bestämmelser om ansvar för rättegångskostnader som åsamkats genom vårdslöshet eller försummelse i 18 kap. 6 och 7 §§ . När så är fallet, och då det inte gärna kan komma ifråga att straffbelägga ett sådant beteende, bör artikel 8.1 d inte föranleda någon lagstiftningsåtgärd.