prop · H303180 · 2016-06-21 00:00:00 — Om en person berörs av beslutet men av olika skäl har avstått från att göra en invändning, får han eller hon alltså inte senare överklaga beslutet (se rättsfallet RÅ 2003 ref. 19, jfr även rättsfallet RÅ 1989 ref. 76). I lagrådsremissen föreslogs att denna bestämmelse skulle överföras i stort sett oförändrad till den nya lagen. Enligt Lagrådet bör det dock tydliggöras hur begränsningen av en invändares klagorätt förhåller sig till 22 § förvaltningslagen och den allmänna principen om rätten för en enskild att överklaga beslut som går honom eller henne emot. Lagrådet anför vidare att det inte framgår av lagrådsremissens lagförslag att klagorätten för en invändare är begränsad till den som har framställt en invändning och förordar att detta förtydligas. Om det i en lag finns en bestämmelse som avviker från förvaltningslagen så gäller den bestämmelsen (3 § förvaltningslagen). Bestämmelsen om en enskilds klagorätt i 22 § förvaltningslagen är alltså subsidiär. Det är därför möjligt att genom särskilda föreskrifter i den föreslagna lagen om personnamn begränsa klagorätten. Enligt regeringens uppfattning är den begränsning som finns av en invändares rätt att överklaga ett beslut i ett namnärende rimlig. Som framgår av avsnitt 14.3.3 har invändningsförfarandet sitt ursprung i den immaterialrättsliga lagstiftningen och syftar bl.a. till att säkerställa att beslutsunderlaget är så fullständigt som möjligt redan i första instans och inte först efter ett överklagande. Motsvarande bestämmelser som begränsar en invändares klagorätt finns också i immaterialrättslig lagstiftning. Som Lagrådet anför finns det dock anledning att i lagtexten ytterligare tydliggöra att klagorätten för en invändare är begränsad till den som har framställt en invändning. beslut bör överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets personen vars namn det gäller var folkbokförd för beslutet. Om det inte finns någon behörig förvaltningsrätt, bör beslutet överklagas till Förvaltningsrätten i . Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammarrätten. Enligt namnlag har domstolen en möjlighet att i vissa fall pröva en talan trots att invändaren har återkallat sitt överklagande. Motsvarande bestämmelser har tidigare funnits i de immaterialrättsliga lagarna, men har numera upphävts (se bl.a. prop. 2015/16:57 s. 201). Det finns inte några skäl för att behålla särregleringen för namnärenden. Be- stämmelsen bör därför inte överföras till den nya lagen. När en ansökan om namn har bifallits och beslutet fått laga kraft ska , enligt namnlag, utfärda ett namnbevis till sökanden. Namnbeviset har två funktioner, dels att underrätta sökanden om att beslutet har fått laga kraft, dels att möjliggöra för sökanden att i olika sammanhang bevisa att namnbyte har skett. Som kommittén påpekar kommer det dock inte längre finnas något behov av namnbevis när blir ensam namnmyndighet. har nämligen ansvar även för folkbokföringen och namnändringar tillhandahålls myndigheter och andra användare i samhället via aviseringssystem. Den enskilde får dessutom ett registerutdrag som visar namnändringen. Skyldigheten att utfärda namnbevis bör därför tas bort. 14.3.5 Möjligheten att förelägga vårdnadshavare att ansöka om sitt barns förnamn Regeringens förslag: Om ett barns vårdnadshavare inte har ansökt om förvärv av barnets förnamn från barnets födelse, ska få förelägga vårdnadshavarna att inom fullgöra denna skyldighet. Om föreläggandet inte följs, ska ett nytt föreläggande få förenas med vite. En fråga om utdömande av vite ska prövas av den förvaltningsrätt som är behörig att pröva ett överklagande av beslut. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. förslag: Kommittén lämnar inte något förslag. Remissinstanserna: anser att bestämmelserna om föreläggande av förnamn och vite i folkbokföringslagen (1991:481) bör föras över till den nya lagen. Skälen för regeringens förslag: har enligt folkbokföringslagen en möjlighet att förelägga en vårdnadshavare, som inte har ansökt om sitt barns förnamn från barnets födelse, att fullgöra denna skyldighet. Om föreläggandet inte följs, får förena ett nytt föreläggande med vite. Regeringen delar uppfattning att dessa bestämmelser nu bör överföras till den nya lagen om personnamn. Detta föreslogs även av (SOU 2009:75 s. 505 och 506 och prop. 2012/13:120 s. 115 och 116). Av avsnitt 14.3.4 framgår att ett beslut om föreläggande av vite kan överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets personen vars namn det gäller, dvs. i det här fallet barnet, är folkbokförd. Frågan om utdömande av vite bör prövas av samma förvaltningsrätt. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammarrätten. 14.4Handläggningen i allmän domstol 14.4.1Ärenden om förklaring att ett namnbyte är förenligt med barnets bästa Regeringens förslag: En ansökan om förklaring att ett byte av barns efternamn är förenligt med barnets bästa ska prövas av den tingsrätt som tar upp frågor om vårdnaden om barnet. Domstolen ska, om det kan ske, höra den vars efternamn barnet bär, om denne inte är vårdnadshavare. Domstolen ska även, om det kan ske, höra den vars namn barnet ska få. Domstolen ska hämta in yttrande från socialnämnden, om det inte är uppenbart obehövligt. ska ge barnet möjlighet att framföra sina åsikter och redovisa dem för domstolen. Domstolen ska få besluta att vardera parten ska svara för sina rättegångskostnader. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén föreslår dock att en domstol alltid måste hämta in ett 2015/16:180 yttrande från socialnämnden. Kommittén lämnar inte något förslag om att domstolen ska höra den vars namn barnet ska få. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. efterfrågar ett förtydligande av vilken information socialnämnden ska lämna i sitt yttrande till domstolen. Skälen för regeringens förslag: En domstol ska i vissa fall pröva om ett byte av ett barns efternamn är förenligt med barnets bästa. En sådan prövning ska ske när ett familjehemsplacerat barn vill byta namn till en familjehemsförälders efternamn. Prövning ska också ske vid ett byte till en förälders efternamn när den förälder vars efternamn barnet bär inte är vårdnadshavare och inte har samtyckt till namnbytet. Enligt namnlag ska en ansökan om förklaring att ett namnbyte är förenligt med barnets bästa prövas av den tingsrätt som är behörig att pröva frågor om vårdnaden om barnet. I domstolen tillämpas lagen (1996:242) om domstolsärenden. Om det kan ske ska domstolen under handläggningen av ärendet höra den vars namn barnet bär, om denne inte är vårdnadshavare. Domstolen ska även hämta in ett yttrande från socialnämnden. I yttrandet ska socialnämnden, om det inte är olämpligt, försöka klarlägga barnets inställning och redovisa den för domstolen. Domstolen får i ärendet besluta att vardera parten ska svara för sina rättegångskostnader. Enligt kommittén bör reglerna om handläggningen av ärenden om förklaring att ett namnbyte är förenligt med barnets bästa föras över till den nya lagen. Regeringen instämmer i huvudsak i den bedömningen. Det är rimligt att den tingsrätt som är behörig att pröva frågor om barnets bästa i mål om vårdnad, boende och umgänge även ska pröva frågor om barnets bästa i namnärenden. För att domstolen ska kunna göra en sådan prövning krävs att det finns ett så gediget underlag som möjligt. Domstolen bör därför inte nöja sig med den information som lämnas av den förälder som ansöker om förklaring att ett namnbyte är förenligt med barnets bästa, utan också höra den förälder vars namn barnet bär samt ta del av barnets åsikter. I lagrådsremissen föreslogs, i likhet med vad som gäller enligt namnlag, att domstolen alltid ska hämta in ett yttrande från socialnämnden i ärenden om förklaring att ett namnbyte är förenligt med barnets bästa där socialnämnden ska ge barnet möjlighet att framföra sina åsikter. Regeringen delar dock Lagrådets uppfattning att skyldigheten att hämta in ett yttrande inte bör vara undantagslös. Även om det i de allra flesta fall får anses nödvändigt att hämta in ett yttrande för att domstolen ska kunna göra en riktig bedömning, kan detta i undantagsfall framstå som onödigt. Så kan vara fallet om ett barn nära myndighetsåldern självt har kontaktat domstolen och berättat hur han eller hon ser på namnbytet. Domstolen bör därför kunna underlåta att begära in yttrande om det är uppenbart obehövligt. efterfrågar ett förtydligande av vilken information socialnämnden ska lämna i sitt yttrande till domstolen. Enligt regeringens uppfattning bör socialnämndens främsta uppgift vara att ge barnet möjlighet att framföra sina åsikter och redovisa dem för domstolen. bör dock även lämna andra uppgifter som nämnden bedömer vara av betydelse för domstolens prövning. För att domstolen ska få ett så bra underlag som möjligt finns det, Prop. 2015/16:180 enligt regeringens uppfattning, även behov av en kompletterande bestäm- melse om domstolens skyldighet att höra den vars namn barnet ska få. Enligt namnlag skulle domstolen i ärenden om förklaring att ett namnbyte är förenligt med barnets bästa höra den vars namn barnet skulle få. Regeln behölls inte namnlag eftersom det inte längre ansågs finnas något behov av den (prop. 1981/82:156 s. 77). Enligt namnlag krävs nämligen att den person vars namn barnet ska få antingen samtycker till namnbytet eller, om han eller hon är vårdnadshavare, själv ansöker till tingsrätten om förklaring att namnbytet är förenligt med barnets bästa. Som framgår av avsnitt 6.3 föreslår regeringen nu att det inte längre ska krävas samtycke av förälderns nya make – barnets styvförälder – för att barnet ska få byta efternamn till det namn som föräldern har förvärvat genom det nya äktenskapet. Det är viktigt att domstolen, vid en bedömning av barnets bästa, har ett så fullständigt underlag som möjligt. Domstolen bör inför en sådan bedömning därför ha möjlighet att få information om huruvida det finns en risk för att namnbytet kan skapa motsättningar inom barnets familj. I en situation där den ena föräldern redan har motsatt sig namnbyte, är det därför relevant för domstolen att känna till om den andra förälderns nya make också motsätter sig ett namnbyte. Det finns därför skäl att återinföra regeln om att domstolen, om det kan ske, ska höra den vars namn barnet ska få. Regeringens förslag: En talan i tvist om efternamn ska väckas i tingsrätten i den ort där den mot vilken talan förs ska svara i tvistemål i allmänhet. En talan om förlust av efternamn som grundar sig på att ett faderskap eller föräldraskap har hävts ska dock väckas i tingsrätten i den ort där barnet har sin hemvist. En sådan talan ska även kunna väckas i målet om hävande av faderskap eller föräldraskap. Om talan avser någon som är , ska domstolen hämta in ett yttrande från socialnämnden, om det inte är uppenbart obehövligt. Om det inte finns en behörig domstol, ska talan väckas i . förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén föreslår dock att skyldigheten att hämta in ett yttrande från socialnämnden ska vara utan undantag och lämnar inte något förslag om att socialnämnden ska ge barnet möjlighet att framföra sina åsikter och redovisa dem för domstolen. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. 2015/16:180 Skälen för regeringens förslag En talan i en tvist om efternamn ska enligt namnlag väckas i tingsrätten i den ort där den mot vilken talan förs ska svara i tvistemål i allmänhet, dvs. i regel den ort där svaranden var folkbokförd föregående år (10 kap. 1 § ). De tvister som avses är sådana som rör förlust av efternamn, intrång i namnrätten och skadestånd på grund av intrång i namnrätten. Om det inte finns någon behörig domstol, ska talan väckas i . I avsnitt 10 och 11 föreslår regeringen att möjligheten att föra talan i dessa fall ska behållas. Därmed behöver de kompletterande bestämmelserna om behörig domstol för sådana tvister föras över till den nya lagen. Tvist om efternamn efter det att faderskap eller föräldraskap har hävts Regeringen föreslår i avsnitt 10 att ett barn inte ska förlora sitt efternamn automatiskt om faderskapet eller föräldraskapet till barnet hävs och barnet har förvärvat sitt efternamn på grund av faderskapet eller föräldraskapet. Om den tidigare fadern eller föräldern inte längre vill att barnet ska bära hans eller hennes efternamn, får han eller hon i stället väcka talan mot barnet om förlust av efternamnet. En sådan talan bör, som kommittén föreslår, väckas i tingsrätten i den ort där barnet har sin hemvist. En sådan talan bör även kunna väckas direkt i målet om hävande av faderskap eller föräldraskap. Om det inte finns någon behörig domstol, bör talan väckas i . I likhet med vad som gäller för ärenden om förklaring att ett namnbyte är förenligt med barnets bästa (se avsnitt 14.4.1) bör domstolen, om talan avser ett barn, hämta in ett yttrande från socialnämnden, om det inte är uppenbart obehövligt. I sitt yttrande bör socialnämnden ge barnet möjlighet att framföra sina åsikter och redovisa dem för domstolen. Om domstolen beslutar att efternamnet ska förloras, ska domstolen fastställa vilket namn som ska ersätta det förlorade namnet. Enligt namnlag förvärvar ett barn som har förlorat sitt efternamn alltid moderns efternamn vid tiden för barnets födelse. Domstolen ska därför alltid höra modern, om hon inte är vårdnadshavare. Domstolen ska också, om det kan ske, höra den vars namn barnet avses få. Kommittén föreslår att dessa krav ska avskaffas. Som framgår av avsnitt 10 kommer domstolens valmöjligheter framöver inte att vara begränsade, utan i stället omfatta alla efternamn som kan förvärvas i familjerättslig ordning. Exempelvis kommer det att vara möjligt för domstolen att besluta att barnet förvärvar ett efternamn som modern har förvärvat genom äktenskap med någon annan än barnets andra förälder och som hon bär för domstolsprocessen. Barnets rätt till ett efternamn som kan förvärvas i familjerättslig ordning får, efter de ändringar som regeringen föreslår i denna proposition, anses vara så stark att det är rimligt att kräva att domstolen ska höra barnets mor eller den vars namn barnets avses förvärva. Till skillnad från vad som gäller enligt lag, finns det t.ex. inte längre någon möjlighet för namnbäraren att förhindra ett förvärv genom att inte lämna samtycke till att barnet förvärvar namnet (se avsnitt 6.3). domstolen ska höra barnets mor och den person vars namn barnet avses Prop. 2015/16:180 få bör alltså inte föras över till den nya lagen. Regeringens förslag: Den nya lagen om personnamn och övriga lagändringar ska träda i kraft . ska namnlag upphävas. Ärenden som vid ikraftträdandet handläggs av ska överlämnas till och handläggas enligt de nya reglerna. Äldre bestämmelser ska gälla vid överklagande av Patent- och registreringsverkets beslut. Äldre bestämmelser ska gälla för mål om skydd för egenartade efternamn och för mål om förlust av efternamn som pågår vid domstol före ikraftträdandet. Äldre bestämmelser ska också gälla i fråga om förlust av efternamn, om faderskapet eller föräldraskapet till ett barn har hävts före ikraftträdandet, Namn som har förvärvats enligt äldre bestämmelser ska anses som personnamn som har förvärvats enligt den bestämmelse i den nya lagen som gäller för motsvarande fall. Den som bär ett mellannamn ska få ansöka om att namnet ska slopas eller förvärvas som ett enkelt efternamn eller som en del i ett dubbelt efternamn. Om mellannamnsbäraren förvärvar ett dubbelt efternamn, ska det inte vara möjligt att behålla mellannamnet. Vid en prövning enligt reglerna om administrativt eller materiellt namnskydd ska ett dubbelt efternamn som har förvärvats före den nya lagens ikraftträdande räknas som ett enda efternamn. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén föreslår dock att en ansökan som har kommit in till före den nya lagens ikraftträdande, men ännu inte har avgjorts, ska prövas av verket enligt namnlag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. anser att den nya lagen om personnamn bör träda i kraft tidigast 15 månader från riksdagsbeslut. anser vidare att ett mellannamn bör övergå till att bli första ledet i ett dubbelt efternamn för den som är folkbokförd i för ikraftträdandet. Enligt verket bör det i vart fall inte vara tillåtet att bära ett mellannamn tillsammans med ett dubbelt efternamn. framhåller att den föreslagna övergångsbestämmelsen om att verket ska pröva de namnärenden som vid lagens ikraftträdande är anhängiga vid verket, kan resultera i att verket avslår en ansökan om namnbyte som skulle kunna godkännas enligt den nya lagen. Skälen för regeringens förslag Det är angeläget att den nya lagen om personnamn och följdändringarna i andra lagar träder i kraft . Som framhåller måste dock myndigheten få tid att anpassa sin verksamhet för ett övertagande av arbetsuppgifter från . Ett tidigare ikraftträdande än bedöms inte möjligt. Kommittén föreslår att ska fortsätta att handlägga sådana namnärenden som har inletts före ikraftträdandet med tillämpning av namnlag. När handläggningsordningen för vissa ärenden ändras så att någon annan myndighet ska handlägga dem i fortsättningen, ska dock som huvudregel den nya myndigheten överta alla ärenden som har kommit in till den gamla myndigheten före ikraftträdandet men som ännu inte har avgjorts. Enligt regeringens uppfattning finns det inte några skäl att göra undantag i detta fall. Som påpekar skulle kommitténs förslag också kunna resultera i att verket avslår en ansökan om namnbyte som kan godkännas enligt den nya lagen. Det kan inte anses vara en rimlig eller effektiv ordning att en sökande i en sådan situation ska behöva göra en ny ansökan till för att få sitt namnbyte beviljat. Regeringen anser därför att ärenden som vid ikraftträdandet handläggs av ska lämnas över till och handläggas enligt de nya reglerna. När det gäller de ärenden som redan är avgjorda av vid ikraftträdandet bör emellertid äldre bestämmelser gälla vid överklagande av verkets beslut. Det innebär att verkets beslut överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets klaganden var folkbokförd för beslutet (42 § i sin lydelse enligt SFS 2016:203) och att domstolen i sin prövning av beslutet tillämpar samma materiella regler som verket gjorde, dvs. Som kommittén framhåller bör de utvidgade möjligheter att förvärva och ändra personnamn som föreslås i den nya lagen kunna utnyttjas även av dem som har förvärvat sitt namn enligt äldre bestämmelser. Det bör därför tydliggöras i en övergångsbestämmelse att namn som har förvärvats enligt namnlagen (1963:521) eller namnlag ska anses som personnamn som har förvärvats enligt den bestämmelse i den nya lagen som gäller för motsvarande fall. Vissa bestämmelser namnlag saknar emellertid helt motsvarighet i den nya lagen. Det finns därför anledning att överväga om det i sådana fall finns ett fortsatt behov av att tillämpa äldre bestämmelser. Enligt namnlag förlorar barnet automatiskt sitt efternamn när det fastställs att den man eller kvinna vars namn barnet bär inte är far eller förälder till barnet. Om det finns synnerliga skäl, får dock en domstol tillåta att barnet behåller sitt efternamn. Ett sådant tillstånd kan meddelas i samband med domen om hävande av faderskap eller föräldraskap. Tillstånd kan också meddelas efter en särskild ansökan av barnet som ska ha kommit in till domstolen inom efter fastställelsen. I avsnitt 10 föreslår regeringen att ett barn inte längre automatiskt ska förlora sitt efternamn när ett faderskap eller föräldraskap hävs. För att barnet ska förlora sitt namn ska det i stället krävas att barnets tidigare far eller förälder väcker talan om namnförlust mot barnet. Det finns alltså inte några bestämmelser i den nya lagen som möjliggör för ett barn som redan har förlorat sitt namn att ansöka om domstolens tillstånd att få behålla det. Om barnet har förlorat sitt efternamn före ikraftträdandet och ännu inte ansökt om tillstånd att få behålla namnet, kan detta alltså leda till rättsförlust för den enskilde. Detta är enligt regeringens uppfattning inte en rimlig ordning. Det bör därför i en övergångsbestämmelse anges att äldre bestämmelser ska tillämpas när det gäller en sådan ansökan. Även när det gäller mål om förlust av efternamn och skydd för egenartade namn finns det bestämmelser namnlag som inte har någon motsvarighet i den nya lagen. Regeringen föreslår i avsnitt 10 att det ska införas en enhetlig ordning för talan om förlust av efternamn. I avsnitt 11 föreslår regeringen vissa ändringar i det materiella namnskyddet, bl.a. att kravet på ett namns egenart utmönstras ur lagstiftningen. Om en talan om förlust av efternamn eller om skydd för egenartade namn är anhängig vid domstol vid lagens ikraftträdande, är det därför rimligt att de äldre bestämmelserna ska fortsätta att tillämpas i målet. anser att ett mellannamn bör övergå till att bli första ledet i ett dubbelt efternamn för den som är folkbokförd i för ikraftträdandet. Enligt verket finns det annars skäl att anta att det blir fortsatta missförstånd och problem avseende mellannamnets status och funktion. Som framgår av avsnitt 5 råder det viss osäkerhet om vad ett mellannamn är. Osäkerheten kan givetvis i viss mån komma att kvarstå, men problemen bör, enligt regeringens uppfattning, inte överdrivas. Genom den föreslagna lagen kommer inga nya mellannamn att kunna tas och det kan förväntas att de befintliga mellannamnen successivt kommer att försvinna. Mellannamnet skiljer sig från efternamnet genom att det är personligt och alltså inte kan föras vidare till make eller barn. Till skillnad från vad som gäller för efternamn kan vidare en mellannamnbärare själv välja om han eller hon vill använda sig av mellannamnet i vardagslivet. Det är därför inte säkert att alla mellannamnsbärare vill omvandla sitt mellannamn till en del i ett dubbelt efternamn. Enligt regeringens uppfattning är det inte heller rimligt att tvinga på den enskilde en sådan ordning. Den som vid ikraftträdandet bär ett mellannamn bör alltså få fortsätta att bära namnet som mellannamn. Detta får anses gälla utan att det särskilt anges i en övergångsbestämmelse. För den som inte längre vill bära sitt mellannamn bör det emellertid vara möjligt att ansöka om att antingen stryka mellannamnet eller förvärva mellannamnet som ett enkelt efternamn eller som ett led i ett dubbelt efternamn. Det bör dock inte, som påpekar, vara möjligt att bära ett mellannamn tillsammans med ett dubbelt efternamn. En sådan namnkonstruktion skulle nämligen kunna uppfattas som att namnbäraren har tre led i sitt dubbla efternamn, vilket med hänsyn till de överväganden regeringen gör i avsnitt 5 inte kan anses vara lämpligt. Om mellannamnsbäraren förvärvar ett dubbelt efternamn, ska det alltså inte vara möjligt att behålla mellannamnet. Detta bör framgå av en övergångsbestämmelse. För att dubbla efternamn som bildats enligt äldre bestämmelser och som redan är tagna i bruk inte ska få ett sämre skydd än vad de har 2015/16:180 bör det vidare i en övergångsbestämmelse anges att ett sådant dubbelnamn fortfarande ska räknas som ett efternamn vid tillämpning av reglerna om namnskydd (jfr avsnitt 8.3 och 11 där motsatt ordning föreslås gälla för dubbla efternamn som bildas enligt den nya lagen). Regeringens bedömning: Den nya lagen om personnamn bedöms leda till positiva konsekvenser för enskilda. Förslaget om att ska bli ny namnmyndighet bedöms leda till vissa kostnader för . delvis genom att handläggningen hos i viss utsträckning avgiftsbeläggs, delvis genom att medel förs över från Utgiftsområde 4 Rättsväsendet till Utgiftsområde 3 Skatt, tull och exekution. ringen avser att återkomma i denna fråga till i kommande I övrigt bedöms förslagen leda till marginellt ökade kostnader för berörda myndigheter och dessa kostnader kan finansieras inom befint- liga ekonomiska ramar.