prop · H303148 · 2016-04-19 00:00:00 — Det gäller dessutom i fråga om gäldenärens och fordringsägarens möjlighet att invända mot verkställighet, som regleras genom bestämmelserna om ansökan om rättsmedel i förordningen (se avsnitt 8.2). Vidare framgår det av förordningen att det ska utfärdas en s.k. förklaring med uppgift om storleken på det belopp som har belagts med kvarstad och när det gjordes (artikel 25). Detta innebär att den mer generella hänvisningen i förordningen till nationella förfaranderegler kommer att bli tillämplig endast i de fall förordningen varken hänvisar direkt till nationell rätt i en särskild fråga eller uttömmande reglerar frågan. Ett sådant fall är t.ex. när ett kvarstadsbeslut har meddelats i samma medlemsstat som den där beslutet ska verkställas. För sådana beslut saknas det i stora delar förfaranderegler för verkställighet i förordningen. Bankmedel som ska undantas från kvarstad Regeringens bedömning: Gäldenärens behov av att få bankmedel undantagna från kvarstad enligt kvarstadsförordningen får bedömas i enlighet med vad som gäller för verkställighet av ett beslut om kvarstad som har meddelats utan att motparten hörts enligt Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör frågan. Skälen för regeringens bedömning: Enligt kvarstadsförordningen ska belopp som är undantagna från utmätning enligt nationell rätt i verkstäl- lighetsmedlemsstaten också undantas från kvarstad enligt förordningen (artikel 31.1). Om bankmedlen enligt nationell rätt undantas automatiskt från utmätning av den myndighet som är ansvarig för detta i medlems- staten ska motsvarande gälla enligt förordningen (artikel 31.2). däremot krävs att gäldenären framställer en begäran om att belopp ska undantas från utmätning i nationell rätt gäller i stället att en sådan be- gäran också ska göras enligt förordningen (artikel 31.3). Enligt svensk rätt är det som är ansvarig för att undanta egendom från verkställighet. från utmätning, s.k. beneficium, finns i utsökningsbalken (se 5 kap.). Prövningen av om det finns förutsättningar att undanta egendom från ut- mätning ska ske på eget initiativ om inte gäld- enären har lämnat uppgifter i saken (5 kap. 14 § UB). Detta innebär att det i kommer att vara Kronofogdemyndighet- en som ska pröva om belopp ska undantas från kvarstad enligt kvarstads- 2015/16:148 förordningen. Prövningen ska göras utifrån tillämpliga bestämmelser om undantag från utmätning i utsökningsbalken. Eftersom gäldenären inte kommer att ha möjlighet att höras innan verkställighet enligt förordningen får prövningen ske på eget initiativ. Detta följer direkt av förordningen genom hänvisningen till nationell rätt. Några kompletterande bestämmelser i det avseendet behövs således inte. I kvarstadsförordningen är inte reglerat hur gäldenärens behov av att bankmedel undantas från kvarstad ska fastställas. Av bestämmelserna om utmätningsfrihet i utsökningsbalken, som genom förslaget i avsnitt 7.3 är tillämpliga, följer dock att det är gäldenärens uppgifter som i första hand ska ligga till grund för bedömningen av behovet av utmätningsfrihet (5 kap. 14 § UB). Saknas det förutsättningar att få uppgifter från gäldenären följer vidare av samma bestämmelse att behovet får fastställas av efter vad som är känt eller kan utredas utan omgång. Som redan har konstaterats ska ett beslut om kvarstad enligt förordningen verkställas utan att gäldenären har fått möjlighet att yttra sig i ärendet. Det innebär att gäldenärens behov kommer att få fastställas av efter vad som är känt eller kan utredas utan omgång. Detta överensstämmer med vad som gäller för nationella beslut om kvarstad som meddelats utan att motparten har hörts, där det som regel saknas uppgifter från gäldenären om hans eller hennes behov. De upparbetade riktlinjer och rutiner som använder i dessa ärenden bör enligt regeringens uppfattning även kunna användas vid prövningen av gäldenärens behov enligt kvarstadsförordningen. Några kompletterande bestämmelser i detta avseende bedöms därför inte vara nödvändiga. 7.5Säkerställande av bankmedel som har belagts med kvarstad Regeringens förslag: En bank ska kunna säkerställa bankmedel genom att föra över medlen från gäldenärens bankkonto till ett särskilt konto hos . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör frågan. Skälen för regeringens förslag: I kvarstadsförordningen används begreppet genomföra för att beskriva säkerställandet av bankmedlen, dvs. den åtgärd som vidtas för att hindra gäldenären från att använda bankmedlen. Av förordningen följer att ett beslut om kvarstad ska genomföras utan dröjsmål när den kontoförande banken antingen har mottagit kvarstadsbeslutet eller, om det följer av verkställighetsmedlemsstatens nationella rätt, när banken har mottagit ett föreläggande om att beslutet ska genomföras (artikel 24). I svensk rätt sker säkerställandet av kvarstad på bankmedel genom att skickar ett s.k. förbudsmeddelande till banken. I förbudsmeddelandet förbjuds banken att fullgöra sina skyldigheter till annan än (6 kap. 3 § första stycket UB). Ett sådant meddelande kan lämnas skriftligt eller muntligt via telefon. När ett beslut om kvarstad enligt kvarstadsförordningen ska genomföras i kommer således bankens skyldighet att genomföra kvarstadsbeslutet inledas genom ett föreläggande från om att banken ska säkerställa medlen. Detta följer direkt av förordningen genom hänvisningen till nationell rätt i verkställighetsmedlemsstaten. Några kompletterande regler i det avseendet behövs således inte. Enligt kvarstadförordningen finns det två sätt att genomföra ett beslut om kvarstad. Det ena sättet är att banken ser till att det belopp som anges i beslutet inte kan tas ut eller överföras från gäldenärens bankkonto (artikel 24.2 a). Det andra sättet är att beloppet överförs från gäldenärens konto till ett särskilt konto (artikel 24.2 b). Ett sådant särskilt konto kan vara ett konto som finns hos exempelvis den behöriga verkställande myndigheten (beaktandesats 26). Den senare möjligheten får dock bara användas om det följer av nationell rätt att medlen kan föras över till ett särskilt konto. När det gäller möjligheten att säkerställa att beloppet inte tas ut eller överförs från gäldenärens bankkonto måste beaktas att bankmedel som överstiger beloppet i kvarstadsbeslutet inte får påverkas av genomförandet (artikel 25). För att denna metod ska kunna användas för att genomföra kvarstaden krävs således att banken har möjligt att spärra endast en del av bankmedlen som finns på gäldenärens konto. I saknar de flesta banker teknisk möjlighet att spärra endast en del av ett belopp på ett konto. Det innebär att det i måste finnas möjlighet för banken att föra över beloppet från gäldenärens konto till ett särskilt konto hos t.ex. . En förutsättning för detta är enligt förordningen att en sådan möjlighet följer av nationell rätt. I svensk rätt finns ingen ovillkorlig rätt för banker att överföra bankmedel som ska beläggas med kvarstad till ett särskilt konto. En sådan möjlighet finns bara om i samband med förbudsmeddelandet uppmanar banken att betala in det belopp som ska säkerställas till . Det finns dock ingen skyldighet för att lämna en sådan uppmaning. För att säkerställa att ett beslut om kvarstad alltid kan genomföras av en svensk bank enligt förordningen bör det således införas en möjlighet för banken att säkerställa bankmedel genom att föra över dem till ett särskilt konto som innehas av . Att medlen förs över från banken till ett särskilt konto hos innebär inte att de skyldigheter som banken har enligt förordningen vid genomförandet överförs till , t.ex. skyldigheten att räkna om det belopp som anges i beslutet om kvarstad till den valuta som bankmedlen är i (artikel 24.8) eller att beakta pågående transaktioner (artikel 24.2 b andra stycket). Åtagandena får utföras av banken innan bankmedlen överförs till det särskilda kontot. 2015/16:148 7.6 Frigörande av belopp som har belagts med Regeringens bedömning: En ansökan av fordringsägaren om frigörande av bankmedel som har belagts med kvarstad bör handläggas på motsvarande sätt som en återkallelse av sökt verkställighet i ett ärende enligt utsökningsbalken. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör frågan. Skälen för regeringens bedömning: Det kan uppstå situationer där bankmedlen som har belagts med kvarstad överstiger det belopp som omfattas av beslutet om kvarstad som har meddelats med stöd av kvarstadsförordningen. Det kan t.ex. hända när ett och samma kvarstadsbeslut enligt förordningen omfattar flera bankkonton i olika medlemsstater. Det kan också hända om beslutet om kvarstad enligt förordningen meddelas efter att en likvärdig nationell säkerhetsåtgärd verkställts mot samma gäldenär för att säkra samma fordran. I sådana fall följer av förordningen att fordringsägaren är skyldig att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de bankmedel som har belagts med kvarstad och som överstiger det belopp som anges i beslutet om kvarstad frigörs (artikel 27.1). För att frigöra beloppet ska fordringsägaren inge en ansökan om detta till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där beslutet om kvarstad har verkställts (artikel 27.2 första stycket). Eftersom föreslås utses till behörig myndighet i ska ansökan om frigörande således ges in dit om kvarstadsbeslutet har verkställts här. En ansökan om att medel ska frigöras innebär att sökt verkställighet helt eller delvis återkallas av fordringsägaren. Är medlen säkerställda på ett konto hos banken följer av förordningen att den behöriga myndigheten, dvs. , utan dröjsmål ska förelägga banken att frigöra det överskjutande beloppet (artikel 27.2 andra stycket). I övrigt saknas bestämmelser i förordningen om hur en ansökan om frigörande ska handläggas. En sådan ansökan bör dock kunna handläggas på motsvarande sätt som en återkallelse, helt eller delvis, av sökt verkställighet i ett ärende enligt utsökningsbalken. Avgifter och kostnader för Regeringens bedömning: För verkställighet enligt kvarstadsförord- ningen kan avgifter tas ut i enlighet med vad som gäller för en ansök- an om verkställighet enligt utsökningsbalken. Banken bör inte få ersättning av gäldenären eller fordringsägaren för kostnader som är förenade med genomförandet av kvarstaden. Utredningens bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Enligt utredningens bedömning bör inte avgifter för verkställighet hos av ett kvarstadsbeslut enligt förordningen få tas ut i förskott. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör frågan. Skälen för regeringens bedömning: Som redan har konstaterats i avsnitt 6.2.3 hindrar inte kvarstadsförordningen att medlemsstaterna tar ut avgifter för uppgifter som myndigheter utför enligt förordningen. Avgiften får dock inte överstiga de avgifter som i förekommande fall tas ut för likvärdiga åtgärder i nationell rätt (artikel 44). Av utsökningsbalken följer att får ta ut avgifter för allmänna kostnader vid handläggningen av ett verkställighetsärende, bl.a. ett ärende om verkställighet av kvarstad för fordran, och även i övrigt ta ut ersättning för statens kostnader för förfarandet hos (17 kap. 1 § UB). Bestämmelser om avgifter och dess storlek finns också i förordningen (1992:1094) om avgifter vid . Kvarstadsförordningen utgör ett alternativ till möjligheten för en fordringsägare att ansöka om kvarstad och få ett sådant beslut verkställt enligt nationell rätt. Det framstår därför som rimligt att en fordringsägare som väljer att använda sig av kvarstadsförordningen ska betala motsvarande avgifter för verkställighet som gäller för en ansökan om verkställighet av kvarstad enligt utsökningsbalken. Den omständigheten att det enligt förordningen inte alltid kommer att vara fordringsägaren som översänder beslutet om kvarstad till för verkställighet (se artikel 23.3 andra stycket) förändrar inte bedömningen. Eftersom bestämmelserna i utsökningsbalken kommer att tillämpas vid verkställighet av ett beslut om kvarstad enligt kvarstadsförordningen (se avsnitt 7.3) innebär det att bestämmelserna i 17 kap. UB blir tillämpliga vid ansökan om verkställighet enligt kvarstadsförordningen. Det behövs alltså inte några kompletterande bestämmelser i lag för att avgifterna ska fås tas ut enligt förordningen om avgifter vid . I ett verkställighetsärende enligt kvarstadsförordningen som handläggs i kommer fordringsägaren att i de flesta fall ha hemvist i en annan medlemsstat än . För att undvika eventuella problem med att i efterhand kräva betalning av fordringsägare med hemvist utomlands bör det enligt regeringens uppfattning finnas möjlighet för att kräva in avgifterna för verkställighet i förskott. Enligt förordningen finns det inget hinder mot att ta ut avgifterna för verkställighet av ett beslut om kvarstad i förskott (beaktandesats 27). En sådan skyldighet ska dock regleras i nationell rätt i den medlemsstat där beslutet om kvarstad ska verkställas. I svensk rätt finns det bestämmelser i utsökningsbalken som ger möjlighet att ta ut avgifter i förskott av sökanden i ett verkställighetsärende (17 kap. 5 § första stycket UB). Dessa bestämmelser blir tillämpliga vid verkställighet enligt kvarstadsförordningen (se avsnitt 7.2). Några särskilda bestämmelser för att kunna ta ut avgifter för verkställighet i förskott enligt kvarstadsförordningen behövs därför inte. Eftersom förskott på avgifter för verkställighet medges enligt förordningen är det regeringens uppfattning att en sådan ordning bör vara förenlig med förordningens krav på att myndigheter vid verkställighet ska agera utan dröjsmål. När det gäller bankers möjlighet att ta ut ersättning för kostnader av gäldenären eller fordringsägaren för genomförandet av ett beslut om kvarstad enligt förordningen förutsätter det att en sådan rätt till ersättning finns vid genomförandet av likvärdiga beslut i nationell rätt (artikel 2015/16:148 43.1). I svensk rätt finns inte någon sådan rätt för banker. Det är inte heller lämpligt att införa en sådan ordning. Banker kommer därmed inte ha möjlighet att ta ut någon ersättning för eventuella kostnader som uppkommer till följd av genomförandet enligt kvarstadsförordningen. Behörighet att pröva en ansökan om rättsmedel mot ett beslut om kvarstad Regeringens förslag: En ansökan om rättsmedel mot ett beslut om kvarstad ska prövas av den domstol som har meddelat beslutet om Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att ansökan om rättsmedel mot ett kvarstadsbeslut i första hand ska prövas av den domstol där prövning av gäldenärens betalningsskyldighet för fordringsanspråket pågår. rättegång inte pågår ska ansökan prövas av den domstol som har meddelat beslutet om kvarstad. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör frågan. Skälen för regeringens förslag: Frågan om och under vilka förutsättningar gäldenären och fordringsägaren kan invända mot ett beslut om kvarstad som har meddelats enligt kvarstadsförordningen regleras i förordningen. För fordringsägaren finns det möjlighet att överklaga ett beslut om kvarstad som helt eller delvis har gått honom eller henne emot (artikel 21). Motsvarande möjlighet finns inte för För gäldenären finns i stället särskilda bestämmelser om rättsmedel som kan användas för att få ett beslut om kvarstad ändrat eller upphävt (artiklarna 33 och 35). I viss utsträckning får rättsmedlen även användas av fordringsägaren. I kvarstadsförordningen regleras uttömmande de grunder som gäld- enären och fordringsägaren kan åberopa till stöd för en ansökan om Vissa kan åberopas av både gäldenären och fordringsägaren, t.ex. att de omständigheter som låg till grund för beslutet om kvarstad har ändrats (artikel 35). Behörig domstol att pröva en ansökan om rättsmedel i sådana fall är den domstol som har meddelat beslutet om kvarstad. Detta följer direkt av förordningen (artikel 35.1 och 35.3) och kompletterande bestämmelser är inte nödvändiga. Andra invändningar kan bara åberopas av gäldenären, t.ex. att förutsättningarna eller kraven enligt förordningen inte är uppfyllda, att det föreligger brister i delgivningen, att fordran helt eller delvis har betalats eller att fordringsanspråket har ogillats i en dom (artikel 33). Någon särskild domstol som är behörig att pröva en ansökan med dessa invändningar pekas inte ut i förordningen. I stället föreskrivs att det är behörig domstol i ursprungsmedlemsstaten, dvs. beslutet om kvarstad har meddelats, som ska pröva en ansökan om med sådana invändningar (artikel 33.1). respektive medlemsstat måste utse den domstol som ska vara behörig att pröva en ansökan om rättsmedel mot ett kvarstadsbeslut med invändningar som är förbehållna gäldenären. Utredningen föreslår att behörig domstol att pröva en ansökan om rättsmedel i dessa fall i första hand ska vara den domstol där rättegången om gäldenärens betalningsskyldighet för fordringsanspråket pågår. Pågår det inte någon sådan rättegång ska den domstol som har meddelat beslutet om kvarstad pröva ansökan. Förslagets förebild finns i 15 kap. 8 § RB som reglerar vilken domstol som är behörig att pröva en fråga om att ett beslut om kvarstad ska hävas för att säkerhet har ställts eller för att det annars inte längre finns skäl för åtgärden. Regeringen delar utredningens bedömning att utgångspunkten bör vara en lösning som så långt som möjligt liknar förfarandet enligt svensk rätt. Enligt regeringens uppfattning är dock en ansökan om rättsmedel snarare jämförbar med en begäran om omprövning av ett beslut om kvarstad än en sådan fråga som ska prövas enligt 15 kap. 8 § RB. Det finns därför skäl att överväga om inte en ansökan om rättsmedel ska prövas på samma sätt som invändningar mot ett svensk beslut om kvarstad. Beslut om kvarstad enligt förordningen ska alltid meddelas utan att gäldenären har fått möjlighet att yttra sig över det. Detta skiljer sig från svensk rätt där huvudregeln är att ett beslut om kvarstad alltid ska föregås av ett kontradiktoriskt förfarande, dvs. domstolen får inte bifalla ett yrkande om t.ex. kvarstad utan att motparten först har beretts tillfälle att yttra sig över det (15 kap. 5 § tredje stycket RB). Undantagsvis finns det dock även i svensk rätt möjlighet att meddela ett beslut om kvarstad utan att motparten har hörts. Har ett sådant beslut meddelas ska domstolen, i samband med att beslutet skickas till parterna, förelägga motparten att yttra sig över beslutet. Yttrandet ska ges in till den domstol som har meddelat beslutet om kvarstad. Samma domstol ska sedan ompröva beslutet om kvarstad utifrån de invändningar som motparten har framställt i yttrandet. Ordningen tillgodoser att en fullständig prövning av saken görs av den domstol som först har meddelat beslutet. Det finns skäl att behandla en ansökan om rättsmedel mot ett kvarstadsbeslut enligt förordningen på samma sätt. Det är genom en ansökan om rättsmedel som gäldenären får möjlighet att bemöta fordringsägarens yrkande. Någon fullständig prövning av saken har således inte gjorts. För att en sådan prövning ska kunna ske bör en ansökan om rättsmedel ges in till och prövas av den domstol som först har meddelat beslutet. Till skillnad från utredningen anser således regeringen att det alltid bör vara den domstol som har meddelat beslutet om kvarstad som ska pröva en ansökan om rättsmedel mot kvarstadsbeslutet enligt förordningen. En sådan ordning innebär också att det skapas ett sammanhållet system för prövningen av invändningar mot ett beslut om kvarstad. Genom förslaget kommer alla invändningar som riktar sig mot ett kvarstadsbeslut att prövas av den domstol som har meddelat beslutet om kvarstad, dvs. även sådana invändningar som kan åberopas av både gäldenären och fordringsägaren. Sammanfattningsvis innebär detta att behörig domstol i att pröva en gäldenärs ansökan om rättsmedel mot ett beslut om kvarstad bör vara den domstol som har meddelat beslutet om kvarstad. 2015/16:148 8.2 Behörighet att pröva en ansökan om rättsmedel mot verkställigheten av ett beslut om kvarstad Regeringens förslag: En ansökan om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut ska prövas av . Om en ansökan om rättsmedel mot verkställigheten grundas på en invändning om att kvarstadsbeslutet uppenbart strider mot grunderna för den svenska rättsordningen, ska den i stället prövas av de tingsrätter som prövar överklaganden av beslut enligt utsökningsbalken. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Utredningens förslag innebär dock en annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna berör inte förslaget. och är negativa till att behörigheten mellan domstol och delas utifrån olika grunder som åberopas till stöd för ansökan om rättsmedel. De anser att detta riskerar att leda till tillämpningsproblem. föreslår att det i stället bör övervägas att låta domstol pröva samtliga invändningar mot verkställigheten. anser att förslaget med delad behörighet är rimligt utifrån kraven i förordningen. Skälen för regeringens förslag: Fordringsägarens och gäldenärens möjligheter att invända mot verkställighet som skett med stöd av kvarstadsförordningen regleras uttömmande i förordningen. Det finns inte någon möjlighet för fordringsägaren eller gäldenären att överklaga verkställigheten enligt förordningen. I stället finns det särskilda bestämmelser om rättsmedel som kan användas för att få verkställigheten begränsad, ändrad eller avbruten (se artiklarna 34 och 35.5). Enligt kvarstadsförordningen kan en gäldenär ansöka om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut på flera olika grunder (artikel 34.1). En sådan ansökan ska, beroende av vad som följer av nationell rätt, prövas av den behöriga domstolen eller den behöriga verkställande myndigheten i verkställighetsmedlemsstaten. Detsamma gäller när en gäldenär och en fordringsägare gemensamt ansöker om att verkställigheten ska avbrytas eller begränsas (artikel 35.3) och när en fordringsägare i en ansökan om rättsmedel ansöker om ändring av verkställigheten för att anpassa den till eventuella nationella regler som föreskriver att vissa belopp är undantagna från kvarstad (artikel 35.4). Förordningen ger således medlemsstaterna rätt att välja om dessa ansökningar om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut ska prövas av domstol eller av verkställande myndighet. En ansökan om rättsmedel mot verkställigheten av ett beslut om kvarstad enligt förordningen har ingen direkt motsvarighet i svensk rätt. Flera av de grunder som kan åberopas till stöd för en sådan ansökan motsvarar dock sådana invändningar som prövar inom ramen för ett svenskt verkställighetsärende, t.ex. att den fordran som ligger till grund för kvarstaden har betalats eller att egendomen borde ingå i gäldenärens beneficium (se artikel 34.1 a och b iv). I svensk rätt ankommer det även på att avbryta verkställig- heten om en exekutionstitel har hävts, vilket också är en grund som kan åberopas till stöd för en ansökan om rättsmedel enligt kvarstadsförordningen (se artikel 34.1 b iv). mot ett beslut om verkställighet i ett svenskt verkställighetsärende efter att ett beslut om verkställighet har meddelats finns det dessutom möjlighet för att efter omprövning rätta Mot denna bakgrund framstår det som lämpligt att, vilket även utredningen föreslår, och inte domstol ska pröva en ansökan om rättsmedel mot verkställigheten enligt Det saknas skäl att behandla sådana ansökningar om rättsmedel som görs gemensamt av fordringsägaren och gäldenären på annat sätt. Inte heller finns det anledning att särbehandla sådana ansökningar om rättsmedel som en fordringsägare riktar mot verkställig- heten av ett kvarstadsbeslut enligt artikel 35.4. I likhet med vad utred- ningen föreslår bör behörighet i detta avseende framgå av lag. Enligt kvarstadsförordningen kan en gäldenär även ansöka om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut på den grunden att kvarstadsbeslutet strider mot grunderna i rättsordningen i verkställig-