rfr · H30WRFR11 · 2016-03-21 00:00:00 — En annan reflektion jag gör är att om det ställs upp för många mål bryter det sönder eller hindrar det att nya former av konst uppstår, därför att man alltid måste kolla av allting mot målen. Allt låter sig kanske inte fållas in i mål. Jag har uppskattat att det har funnits tillfälle att diskutera andra frågor som är av vikt för konsten och yttrandefriheten i samband med de möten man har haft om kulturplanerna. Dit hör naturligtvis frågan om fristadskonstnärssystemet. En annan aspekt som jag vill trycka på är att samverkansmodellen är en 2015/16:11 SEMINARIUM OM KULTURSAMVERKANSMODELLEN ordning som kräver att hela landet, hela nationen är med Jag tycker att staten ska ta initiativ till att också kommer med i modellen. Det kan jag som utanförstående ta mig fräckheten att säga. Jag tycker inte att det engagemang som ska finnas i modellen blir totalt om inte finns med. Slutligen finns det några andra frågor, såsom frågan om armlängds avstånd – den politiska nivån kontra den konstnärliga. Det är viktigt att ställa sig den frågan så att modellen verkligen stärker det armlängds avstånd till konsten som behövs, som man diskuterar övergripande frågor och resursfrågor. Jag undrar om det finns en risk för att internationaliseringen och arbetet med den inte finns med i tillräckligt hög grad och att modellen bidrar till en slutenhet och fokusering endast på det som sker i . Man tappar kanske bort en del av strävandena mot internationalisering. Jag hoppas att scenkonstpensionsuppgörelsen leder till det som har sagts tidigare, nämligen att det finns resurser för att stärka den statliga nivån med medel. Även om jag talar om färre mål är det otroligt viktigt att med hjälp av modellen se till att man tar vara på och använder den kunskap och de influenser som kommer med de nyanlända i och att möjligheter ges att i så stor utsträckning som man orkar och hinner ta vara på dessa. Slutligen blir modellen vad dess ägare gör den till. är det nästan omöjligt att lösa frågor utan samarbete. Samarbete innebär förvisso inte att man inte har konflikter, men det är genom att göra dessa konflikter fruktbärande som man kan föra modellen framåt. Ordföranden: ska vi söka oss ut i landet lite. Vi hälsar kulturchef hjärtligt välkommen. Han har, som ni känner till, en lång bakgrund både på och . Varmt välkommen hit, ! , kulturchef : Jag tackar så mycket för privilegiet att få komma hit och göra några reflektioner. Jag börjar där slutade, med konflikter och kris. Jag tror att vi alla kan vara överens om att modellen är en framgång. Kulturlivet har vitaliserats med modellen, och jag väljer att tolka ordet kris som man gör i : betyder möjligheter. Jag vill ägna mina minuter åt att visa på några dilemman som jag upplever ligger i själva reformen, göra inspel om några möjligheter att komma ur krisen och ge ett par avslutande reflektioner. Som ni ser på skärmen har vi en konflikt mellan reformens mål och de ekonomiska förutsättningarna, som flera redan varit inne på. Det är att förutsättningen är bidrag som till förut har gått direkt till vissa utpekade, namngivna institutioner. Vi ska nu med samma pengar uppnå att vi närmar oss allmänt eller övergripande satta kulturpolitiska mål. Det är inte så förvånande att några större omfördelningar inte har skett, för det är en väldigt svår väg att gå. En annan konflikt är den mellan förordningen och mottagarna av medlen, som ska agera enligt förordningen. Det är att förordningen när man läser den upplevs som om den är ställd till en förvaltning som skulle ta emot förordningen och agera efter den. Men så är det inte, utan det är politiskt beslutande organ. Kulturplanen ska vara flerårig. Det är ett problem när man talar budgetfrågor. Man förväntas visa hur det statliga stödet disponeras under hela planperioden. Man ska dessutom tala om hur annan finansiering kan samverka med den statliga. Detta är inte möjligt för ett politiskt beslutande organ som beslutar i taget, och det gör att vi har lite problem när vi ska redovisa hur vi arbetar i förhållande till . Där har vi ett dilemma till. Sedan har vi en konflikt mellan förordningen och hur kulturplanerna har utvecklats. De flesta – alla, tror jag – har valt att göra en kulturplan som gäller hela kulturpolitiken i regionen, medan förordningen gäller sju konst- och kulturområden. Förordningen handlar dessutom mycket om hur vi tar fram en kulturplan. Det är naturligtvis viktigt, men hur hanterar vi den som den ska fungera? Samtalet, slutsatserna, hur man ska gå vidare och avstämning halvvägs är lika viktigt, kanske till och med ännu viktigare än hur planen en gång sattes upp. Regionerna driver en bred kulturpolitisk agenda, men när vi sedan rapporterar tillbaka till staten begränsar vi oss till de sju konst- och kulturområdena. Då känner sig regionerna inte riktigt sedda i hela sin bredd. Kanske tar man också för givet att det som staten rapporterar är det som händer. Det fanns ett bakomliggande syfte från , nämligen att vitalisera kulturpolitiken. Detta har skett mycket starkt på regional och lokal nivå – häpnadsväckande starkt. Men hos ansvariga myndigheter, de som sitter i samverkansrådet, finns det från båda håll bekymmer över att dialogen inte riktigt fungerar . Dialogen med skulle kunna vara bättre än , och dialogen med den nationella politiska nivån är svag. Vi ser inte riktigt framför oss hur den ska utvecklas . Det finns en obalans i dialogen som skapar spänningar i reformen och som gör att tilltron till framtiden i reformen inte är så stark som den skulle kunna vara. Och så har vi de nationella kulturpolitiska målen. Dessa framhåller den konstpolitiska inriktningen i reformen, medan kulturplanerna jobbar med hela den kulturpolitiska bredden. Sedan har , genom att engagera Klys för att titta på planerna, lyft in en konstnärspolitisk dimension. Och så har vi de traditionella mottagarna av medlen, som har sina egna konstpolitiska ambitioner. Det finns en liten oklarhet om var tyngdpunkten i reformen ligger och vilka mål vi ska uppfylla. Det behövs en diskussion om detta. 2015/16:11 SEMINARIUM OM KULTURSAMVERKANSMODELLEN Sedan har vi samverkan. Det är ett oerhört stort åtagande som regionerna gör genom att samverka med alla, från enskilda konstnärer till storstäder. Som jag var inne på ska samverkan inte bara ske när vi tar fram en kulturplan utan kontinuerligt. Jag menar att samverkan med enskilda konstnärer i en svensk tradition egentligen inte ska ske i huvudsak utifrån en politisk nivå, som är ansvarig för kulturplanen, utan utifrån arbetsmarknadens parter. I vissa sammanhang är dessa mycket starka, till exempel inom scenkonsten, men de är svagare inom samtidskonst. Vi måste tänka efter lite grann innan regionerna och de politiska beslutande församlingarna i regionerna på något sätt blir en arbetsgivarpart i denna diskussion. Sedan har vi storstäderna, som har varit kritiska. Där finns, ser utredningen, inte riktigt med att det också för dessa har skett en sammanslagning av ett antal landsting. I samband med sammanslagningarna har man diskuterat inte bara huvudmannaskap utan också hur man finansierar institutionerna. Det innebär att vissa stora kommunala institutioner, som tidigare haft tilläggsfinansiering från staten, nu också har en regional finansiering. Den regionala finansieringen ställer vissa krav på institutionen som inte funnits förut, men det är egentligen inte samverkansmodellens problem. Jag tycker därför att man i viss mån inte har sett hela bilden i komplexiteten. Det kan vara bra att tänka på . Hur kan denna samverkan, som är så komplex, vårdas och bli kreativ? Det är en fråga som inte minst regionerna måste ta ansvar för att arbeta med. Jag har några inspel utifrån dessa dilemman. När det gäller den regionreform som man nu diskuterar ska fullfölja det som och har gjort, det vill säga slå ihop landsting, tror jag att man ska säga att även den reformen kommer att kunna utvecklas om den fullföljs. Man ska samråda med utredarna om regionreformen. Ta till exempel och Opera. Där är själva regionen så pass liten att Opera, som har ett stort statligt stöd, blev en väldigt stor del av den totala regionala kulturbudgeten. Om uppräkningen från staten då är så svag som den har varit blir det ett stort åtagande för regionen att fylla på för en så stor institution, som riskerar att bli en gökunge. I en större region skulle man ha helt andra möjligheter att hantera en sådan situation. Sedan har vi den nationella kulturpolitiska dialogen och att försöka hitta former för denna så att den blir förutsägbar och så att alla regioner kan se fram emot att få veta hur vi kan återkomma och ta upp våra frågor i fortsättningen och att det finns en förutsägbarhet i detta. När det gäller utvecklingsmedel finns inga sådana i själva det regionala bidraget, utan förfogar fortfarande över dem. Det finns en risk att det aldrig blir utvecklingsmedel som regionerna kan få eftersom även departementet, med all rätt, förbehåller sig rätten att genomdriva reformer. Det finns en tanke i utredningen att en del av bidrag för detta skulle kunna överlåtas till regionerna, vilket skulle ge reformen en trovärdighet och också göra att de regionalpolitiska prioriteringar som görs kan följas En sådan utvecklingsinsats varar ofta , men sedan vill man – om det är lyckat – fortsätta med den. Om regionen då har tagit ansvar för utvecklingsinsatsen har den också större beredskap och kan vara beredd att disponera medel så att insatsen kan fortsätta och inte bli en tillfällig parentes. Sedan har vi detta med dialogen. Där har nu med framgång och med allt större intresse från flera myndigheter i samverkansrådet utvecklat överenskommelser. Vi ska behålla dialogen från expertisnivå med dem som förut hade direkt dialog med myndigheterna men bygga in att det blir en trepartsdialog så att också den regionalt och politiskt beslutande nämnden med sitt tjänstemannastöd kan gå in, så att vi har både operatörer, strategiskt ansvariga och nationell myndighet. Då kan man förutom att driva själva expertis- eller kompetensutvecklingen se hur man strategiskt kan använda sina resurser så att man gör detta. Jag ser det som ett lovande sätt att fortsätta att stärka en dialog. Kulturmiljön ska absolut ingå i modellen, enligt min mening. Kulturmiljön kommer att bli allt viktigare , och kulturarvet kommer att stå i centrum för den kulturpolitiska debatten. Det vore märkligt om den inte var med i modellen. när vi ska bygga fler bostäder och bostadsområden än vi har gjort borde arkitektur, form och design, som naturligtvis kan hanteras på regional och nivå, vara en del av modellen. I civilsamhället uppmanas vi att arbeta med detta, men genom de sju konst- och kulturområdena. Låt detta bli ett målområde direkt i modellen så att vi kan hantera civilsamhället utifrån dess egna förutsättningar. Vi måste kunna rapportera in på både kort och lång sikt. Det finns stora mål i modellen, men dessa kan inte förverkligas inom ett eller , däremot på . I uppföljningen bör man redan från början reda ut hur man förväntar sig att kunna svara upp mot målen. Vi har tappat den kommunala nivån i rapporteringen. Kanske regionerna utifrån sin regionala plan och utifrån kommunernas kulturplaner kan samla ihop denna rapportering och lämna in den till . Forskningen om kultur är borta. Jag tror att den är viktigare . Det börjar växa fram en forskningstradition som delvis arbetar med . Jag tror att forskning alltid är lika viktigt och ska följa alla områden. Visst borde den ha en plats i detta. Armlängds avstånd är inte så självklart som det framgår att gruppen som ansvarar för rapporten tycker. Vi slåss för det i , där ett kommunalt konstmuseum såvitt jag förstår plötsligt stänger ned under lite oklara omständigheter. Vi har , där en museichef får sluta. Vi har utställning i , som spikades för där som hon fick stora kulturpris. Vi har i en debatt om en teater, Regionteater Väst, där ett parti önskar att en föreställning helt enkelt ska läggas ned för att man tycker så som ägare. Armlängds avstånd måste diskuteras. Jag tycker att det är bra att dessa konflikter dyker upp på och regional nivå, för det innebär att 2015/16:11 SEMINARIUM OM KULTURSAMVERKANSMODELLEN ansvaret för detta inte längre tas av en kulturelit i utan av en bred kulturpolitiskt intresserad grupp i politiskt bestämmande positioner. Det är en utveckling för oss alla. Det är heller inte självklart att kulturpolitiken är viktig i regional utveckling, utan den kommer fortfarande in lite mot slutet. Vi behöver placera den mycket mer i täten, i början av diskussionen om utveckling. Den ska inte vara grädden på moset, utan den ska vara en jäst i degen, som jag har sagt . Kulturens egenvärde och demokratiska uppgift kan vi heller aldrig se som självklar. står den rent av i motsättning till regionalpolitiska utvecklingsmål. Det är där kritiken – den obekväma kritik som plötsligt gör att vi ser allt i ett annat ljus – ska få möjlighet att agera. Det måste vi minnas. Kanske ska vi också sätta in förordningen i ett större perspektiv av hållbar samhällsutveckling. Kulturen har en roll för att vi ska ha ett framtida hållbart samhälle som jag tycker att vi ska vara stolta över och som vi ska se finns i de texter som ska ligga till grund för att politiker över hela landet ska arbeta med kultur. Med dessa kommentarer tackar jag så mycket för ordet. Ordföranden: så mycket, ! Det känns alltid hemskt att stressa när det är väldigt intressanta föredrag, men vi har begränsat med tid . hälsar vi välkommen till , som är kulturdirektör i län. Vi känner även igen henne som tidigare ordförande i . Varmt välkommen hit! , kulturdirektör, i län: När samverkansmodellen infördes var jag, precis som det sas här, ordförande för . Att presenterades – det som hände då och som jag var Klys ordförande – var det viktigaste som hänt kulturen i på väldigt . Det kom att bli den viktigaste frågan för mig att jobba med – samverkan. Jag har följt hur modellen växt fram över landet. Efter en inledande skepsis, som känner till mycket väl, kom jag att omfatta modellen med entusiasm. Det var mycket därför jag sökte tjänsten som kulturdirektör i , där jag har varit . gick in sent i modellen och har varit med . Vi bygger vår regionala modell på en tidigare samverkansmodell som vi har haft i . Vi tycker att vi har ett fungerande sätt att hantera modellen på regional nivå, men vi arbetar med att fördjupa dialogformen därför att det är den som är central. Min första uppgift som kulturchef i blev att ta fram en ny regional kulturplan. Som ni förstår blev det möten med en hel massa olika aktörer. Det som var en av utmaningarna, så som har nämnts här, var att få en balans mellan de små kommunerna – sju i län – och den stora kommunen, det vill säga . Till en början var det stora motsättningar, och alla slogs för sitt och var rädda. Precis som sa fanns en rädsla i början av modellen. Men uppfattar jag att alla verkligen vill samverka, för länets bästa, och det är en stor vinst. Så som också har sagts har detta vitaliserat kulturen och konsten i vårt län, där vi ser att fler nås av konst och kultur. Det är en större spridning över länet. Tiden efter valet visade på en annan utmaning, nämligen kunskapsöverföring. Det är en risk för modellen om de nya politiker som tillträder inte har omfattat eller har kunskap om modellen. Hos oss avsatte vi tid för att prata om bland annat armlängds avstånd, vilket är viktigt. Som sa är det en dagsfärsk vara som man måste jobba för precis , både som politiker och som tjänsteman. Engagemanget är stort. Jag tycker att medvetenheten om de nationella målen har ökat, speciellt på nivå men kanske särskilt i de små kommunerna, där medvetenheten tidigare var ganska liten. Centralt i modellen är dialogen med . Vi tycker att den fungerar bra överlag. Som kulturchefer kallas vi till viktiga möten på där vi kan lyssna in varandras erfarenheter av modellen och ta del av goda exempel. Alla behöver inte uppfinna hjulet. I de dialoger som vårt län har haft med tjänstemännen på väljer vi att ta med institutionerna för att fördjupa samtalet. Från vår sida tänker jag att vi kanske skulle ta med och en liten kommun så att man även får med de perspektiven i dialogen med tjänstemännen. Det finns en otydlighet i modellen. Det är svårt att se vilka kriterier som och samverkansrådet bedömer utifrån och varför en region får sig tilldelat just det som den får. är det inte mycket som har förändrats i bidragsnivåerna, vet vi, men om och när det sker kommer det att vara otroligt viktigt med transparens i kriterierna. Upplevelsen av att staten minskar sitt bidrag till samverkansmodellen är stark. Rätt eller fel, men den är stark. När de öronmärkta medlen, som är ett resultat av pensionsöverenskommelsen, nu blir så mycket som av vår totala ram decimeras de verksamhetsmöjligheter vi har, och statens styrning ökar. Enligt oss och våra institutioner är procentsatsen för hög. Vi upplever att staten har underlåtit att ta sin del av ansvaret. Detta medför naturligtvis, som alla säger, ett ökat åtagande för regioner och kommuner. Detta ter sig i mina ögon som ett dubbelt svek, mot kulturen och konsten men också mot modellen. Det urholkar modellen ekonomiskt och – ännu värre – ifrågasätter trovärdigheten. Den regionala nivån känner självfallet en frustration över detta. Många regionala förvaltningar är, som ni vet, pressade av besparings- och effektiviseringskrav och slåss mot vårdbudgeten. Om och när en kulturbudget försvagas prioriteras – det har jag hört, och jag vet att det är så hos oss – det som ingår i modellen, allt för att statens bidrag inte ska minskas. 2015/16:11 SEMINARIUM OM KULTURSAMVERKANSMODELLEN Det är en farlig väg. Vi satsar kanske inte lika mycket på folkbildning som vi skulle vilja. Vi satsar inte lika mycket på de delar som ligger utanför modellen. Detta urholkar våra små kulturbudgetar. Jag talar nu ur en mindre regions perspektiv. Det är skillnad jämfört med och . Vi som är medelstora eller mindre regioner har detta dilemma. Det är ohållbart i längden, och det urholkar både den regionala kulturbudgeten och trovärdigheten när det gäller att ingå i modellen. För oss är det otroligt viktigt att kunna lyfta fram modellen som ett sätt att få politikerna intresserade av att bidra på den tredelade nivån. Här är det viktigt att kommunernas del också syns, både i uppföljningen och i modellen. Utvecklingsbidragen – har nämnt dem – är otroligt viktiga för dynamiken i modellen. I och med att man inte har fört in några ekonomiska medel blir utvecklingsbidragen, även om de ligger utanför, ett sätt att få dynamik i modellen. När det gäller de kultursatsningar som vi skriver in i modellen, i våra kulturplaner, är utvecklingsmedlen det som gör att det läggs på bränsle. Vi får in och får fram regionala medel tack vare att vi har möjlighet att få del av utvecklingsbidragen. har redan nämnt de regionala kulturplanerna. De omfattar så mycket mer än modellen. Nästan alla av oss har valt att försöka beskriva den totala regionala konsten och kulturen. Dessutom lägger vi in mycket aspektpolitik i våra modeller. Vi har valt att lägga in KKN, vi lägger in regional utveckling och vi lägger in en massa områden som vi vill ska innehålla kultur. För att de ska göra det måste vi lägga in dem i våra kulturplaner, annars syns de inte. Detta blir ett dilemma. Vi ska ha samråd med civilsamhället, med kulturskaparna och det fria livet. Men det finns inga pengar i modellen för detta. Ändå står det i kulturplanerna, och vi samråder om detta. Vi samråder om skrivningar med civilsamhället. Alla säger: Ja, nu har vi äntligen fått en chans att få in vår fot. Men sedan händer det inte så mycket eftersom det inte finns medel. Det är viktigt att det kommer in medel som kan omfatta det civila samhället och som kan omfatta det fria kulturlivet. Vi tycker fortfarande att det ska finnas poster som ligger helt utanför modellen och påverkar framför allt det fria kulturlivet – de professionella. Men man måste ändå ta in medel som går att använda för dessa grupper i modellen. Det kommer att vara jätteviktigt. Det är väsentligt för modellens överlevnad att den inte tillförs områden utan att det tillförs pengar till dessa områden. Det sa , och jag påpekar det. Det är otroligt viktigt. Vi är positiva till att modellen vidgas och att det tas in nya områden, men inte utan att det tillförs medel. Kultursamverkansmodellen är en krävande modell. Men den ger också väldigt mycket. Dialogformen är krävande. Men i den bästa av världar skapas det bara vinnare. Alla kan bli vinnare. Jag ser modellen som en vinn-vinnsituation, där alla kan medverka till att få mer och bättre kultur och konst i hela landet. Vi har nämnt detta med storregioner. Vi talade om storregioner när vi gick in i modellen. Det blev inte så då. kan det bli så. Vi är i helt olika positioner. och är i en division. Vi andra jobbar i en annan. Det kan bli skillnad om vi blir en storregion över hela landet. Men då måste man verkligen analysera vad det kommer att betyda för länsinstitutionerna när man slår ihop. Man måste också analysera hur modellen ska förändras i och med storregionaliseringen. Sedan är min mening att modellen aldrig blir hel utan att är med – kartan är inte fullständig. Slutligen vill jag säga att modellen bygger på dialog och inte minst tillit, tillit till samverkansmodellen. Modellen skulle stärkas om man ökade tilliten. Det krävs att vi som sitter i detta rum och de som vi jobbar med, vi som är företrädare på statlig, regional och nivå, hävdar modellens, kulturens och konstens roll i samhället. Det är viktigt att vi inte splittrar vårt gemensamma arbete för att stärka kulturens villkor i tider av samhällsekonomiska utmaningar. Modellen innebär enligt mig en möjlighet. Men samverkan på riktigt betyder att alla parter tillåts vara med och leka på lika villkor. Så är det inte riktigt . Därför krävs det olika förändringar för att kultursamverkansmodellen ska bli stark och långsiktigt hållbar, vilket vi som är ute i regionerna tror och hoppas på, eftersom vi tror på modellen. Ordföranden: tackar för denna betraktelse. Som jag nämnde tidigare är det även andra som har skrivit rapporter om denna modell. Jag lämnar ordet till , som också har gjort en uppföljning. ska berätta om den. , koordinator, : Jag tackar för att jag har fått komma hit. Det är inte så lätt att gå upp i talarstolen efter att det har hållits så fantastiska anföranden. Men jag ska göra mitt bästa för att ge er en intressant presentation av vår uppföljningsrapport. Det som jag ska presentera är den uppföljningsrapport som vi har gjort och som är baserad på uppföljningen av de statliga bidragen till kultursamverkansmodellen . Jag ska vara lite tråkig och säga vad det inte är. Det är inte en helhetsbild av all kulturverksamhet som sker ute i regionerna. Det är just en uppföljning av de statliga bidragen och verksamheter som bedrivs med dem tillsammans med regionala och kommunala medel. Om man vill ha en helhetsbild finns det andra bra rapporter, till exempel Kulturanalys rapport om samhällets utgifter för kultur som visar hela insatserna och kommunala och regionala medel. Det som jag kan säga är att det ändå är en bild av en mycket viktig kulturell infrastruktur i landet. Om man tittar på uppföljningen av 2014 gav dessa medel, som fördelades tillsammans med regionala och kommunala medel, intäkter på totalt till dessa regionala kulturverksamheter. Det ledde bland annat till 6 500 teaterföreställningar, ett antal internationella samarbeten inom dansområdet, nära 400 000 besök av barn och unga på konserter, 2015/16:11 SEMINARIUM OM KULTURSAMVERKANSMODELLEN