rfr · H30WRFR21 · 2016-01-01 00:00:00 — Den ena är det faktum att vi låg långt från banan för bara ett drygt år sedan, och den andra är att vi har fått ökade kostnader för migrationen. Det har förts endiskussion omden genomförda politiken – är den expansiv? Jämfört med 2014 är den absolut inte expansiv. Det här gäller det strukturella sparandet, så här har man justerat sparandet för konjunkturutvecklingen. hade vi ett strukturellt sparande på −40 miljarder. Det är alltså i strukturellt sparande. Det har sedan förbättrats till att ligga närmare en strukturell balans – något strukturellt överskott och sedan något underskott . Det senare beror mycket på att migrationsutgifterna slår igenom. Jag ska visa det närmare sedan. är vi i det närmaste tillbaka på överskottsmålet på . Det är viktigt att säga att alla dessa beräkningar utgår från prognos – inte den senaste prognosen utan den som vi hade när vi lämnade vårpropositionen till . Alla de här sifforna är alltså från vårpropositionen, och då låg migrationsprognosen på 100 000 . Sedan har ändrat den prognosen, och jag kommer med nya prognoser . Det ser inte sämre ut, kan man konstatera. Vad händer till exempel som gör att det konjunkturjusterade sparandet försvagas något? Det är saker som är utanför konjunkturen. Vi har delat upp förändringarna mellan olika delar av ekonomin. Det som är överst i staplarna på bilden, det mörkblå, är statsbudgeten exklusive asylsökande. Mellan -15 och -16 stärks statsbudgeten exklusive asylsökande av bnp. Däremot ökar kostnaderna för asylsökande, det ljusblå, av bnp. Det tar så att säga ut den åtstramning som finns i statsbudgeten. Kommunsektorn ger ett negativt bidrag till det strukturella sparandet på av bnp, mycket på grund av att migrationskostnaderna slår igenom även i kommunerna. Därutöver ger pensionssystemet ett negativt bidrag. Själva statsbudgeten ger ett positivt bidrag. Däremot ger kommuner, pensionssystem och asylsökande ett negativt bidrag till det strukturella sparandet mellan -15 och -16. Även mellan -16 och -17 ger kostnaderna för asylsökande, kommunsektorn och pensionerna ett negativt bidrag. är den naturliga åtstramningen i statsbudgeten betydligt svagare mellan -16 och -17 än mellan -15 och -16. Det beror bland annat på hur assistansersättningen betalas ut, hur vi får tillbaka pengar från EU-avgiften samt en rad andra mindre poster. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN ÖPPNA UTFRÅGNINGEN Vi ser hur statsfinanserna stärks . detta bygger på den migrationsprognos som kom med i januari eller om det var februari, inte den senaste . Dock är det viktigt att påpeka att den offentliga skuldsättningen minskar under hela den här perioden – i den här prognosen ned till av bnp För att kommentera statsfinanserna ser vi att finanspolitiken har lagts om i en mer ansvarsfull riktning och att underskotten har minskat kraftigt. Det konjunkturjusterade sparandet stärktes . En annan sak som är viktig att påpeka är att det finanspolitiska ramverket självklart styr politiken. Däremot är vår bedömning att krona för krona har spelat ut sin roll. Krona för krona var någonting som man lanserade för nya reformer, däremot inte för volymbaserade utgiftsförändringar. I ett läge där de volymbaserade utgiftsförändringarna är det stora som händer i statsbudgeten blir det konstigt att ha fokus på krona för krona. Risken är att man säger: ”Vi vill spara 100 miljoner här, och så lägger vi 100 miljoner på en ny reform.” Då har man inte alls fokus på de 30 miljarder som vi har ökat anslaget till Det blir som att sila mygg och svälja kameler. Därför är vår bedömning att krona för krona inte är en lämplig metod att använda i det här läget. Däremot har regeringen vidtagit kraftfulla åtgärder för att få ned antalet människor som söker asyl i och för att fler människor i stället ska söka asyl i andra länder. Detta så att vi gör någonting åt det som är den stora kostnadsposten i budgeten. Risken med krona för krona i det längre loppet är också att man får för mycket fokus på de kortsiktiga förändringarna av politiken och för lite fokus på vad det långsiktigt innebär för statsfinanserna. Vad gäller det finanspolitiska ramverket gör regeringen en helhetsbedömning av finanspolitikens inriktning i varje budget utifrån var man står och vad som är en lämplig takt tillbaka till målet. Det är den banan vi har Det finansiella sparandet ska naturligtvis tillbaka till både balans Det är också den bana som regeringen har presenterat. Det stora som har hänt – förutom att vi tog över statsfinanserna i ett läge då de låg ungefär 75 miljarder från den bana för överskottsmålet som man borde ha – är att kostnaderna har ökat inom flera områden. Det stora är naturligtvis migration, men det ökar också inom sjukförsäkringen och Här delar regeringens bedömning att de tillfälliga ökningarna av migrationsutgifterna inte bör motsvaras av kortsiktiga snabba besparingar eller skattehöjningar. Det här är återigen inte utifrån den senaste migrationsprognosen utan den som vi har i vårbudgeten. Där ser vi kostnaderna för migration och integration, Då har vi tagit bort biståndsavräkningar och hur mycket de ökar under Från att ha legat på mellan av bnp STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN ÖPPNA UTFRÅGNINGEN under en lång rad år ökar de med av bnp för att vara av bnp och stiga till av bnp . Det är förklaringen till att statsfinanserna inte återhämtar sig så snabbt som de annars skulle ha gjort. För att se hur statsfinanserna skulle se ut om vi hade ett mer normalt läge vad gäller migrationen har vi i vårpropositionen ett migrationsjusterat sparande, där vi har tittat på hur det skulle vara om man hade ett historiskt genomsnitt gånger två. Vi har alltså dubblat det historiska genomsnittet för att se hur det strukturella sparandet skulle se ut. Om man tittar på det migrationsjusterade ”historisk enkel”, alltså hur det migrationsjusterade sparandet hade sett ut om vi haft normal migration, ser man att statsfinanserna naturligtvis förbättras snabbare med historisk enkel än med historisk dubbel vad gäller det strukturella sparandet om man tar bort det. Det regeringen har gjort är att försöka hantera den kostnadsutveckling som vi ser på migrationsområdet men också på sjukförsäkringsområdet. Vad gäller asylsökande innebär alla de människor som kom 2015 temporärt höjda utgifter. Men det påverkar inte den långsiktiga hållbarheten i de offentliga finanserna och bör därför inte mötas av akuta åtstramningar. Den bedömningen delar vi med . Däremot är det viktigt att göra någonting åt situationen som sådan. Av rent praktiska orsaker är det svårt att ta emot så många asylsökande, men det påverkar också kostnaderna i och med de nya regler som regeringen har infört. Det innebär också att antalet asylsökande till har minskat väldigt kraftigt under det här året jämfört med slutet av . Vi ligger nu närmare det historiska snittet än de senaste årens högre tal. Vad gäller sjukförsäkringen blev det en vändning ungefär 2010. Från att sjukskrivningstalen minskade och man lyckades få bukt med den kurvan har sjuktalen ökat och ligger nu i en bana där de fortsätter att öka . Vi behöver naturligtvis vidta åtgärder för att begränsa den kostnadsutvecklingen. Regeringen har ett ganska omfattande åtgärdsprogram på sjukförsäkringsområdet. Vi tittar på en rad olika faktorer som kan vara orsak till att sjukförsäkringskostnaderna ökar och har åtgärder för att få bukt med det. Därutöver har vi remitterat ett förslag till medfinansiering vid längre sjukskrivningar eftersom det är uppenbart att arbetsgivare inte har särskilt mycket drivkrafter att försöka få människor som varit långtidssjukskrivna tillbaka till arbetet. Självklart jobbar vi också med ytterligare besparingar inom dessa men också andra områden, inte minst på migrationsområdet där det bör finnas ytterligare potential vad gäller ensamkommande barn. Dygnskostnaden i snitt för barn ligger fortfarande väldigt högt, så där bör man kunna komma med ytterligare åtgärder. Det tittar vi på inför höstens budget. Något om taken: menar att utgifter inte bör flyttas mellan år för att klara taken men att man inte heller bör höja taken. delar rådet vår uppfattning att man inte bör finansiera migrationskostnaderna. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN ÖPPNA UTFRÅGNINGEN Det som hände var att utgifterna kopplade till asylmottagandet gjorde att utgiftstaket riskerade att överskridas. Då är regeringen enligt budgetlagen skyldig att vidta åtgärder. Det man då kan göra är att genomföra besparingar. tycker inte att man ska finansiera migrationsutgifter, så det menade rådet att man inte skulle göra. Det andra man kan göra är att flytta utgifter. inte att man bör göra. Det tredje man kan göra är att höja Nej, det tycker inte heller att man ska göra – möjligen i allra sista stund. Det vi gjorde från regeringens sida var att genomföra besparingar. genomförde en rad konkreta besparingar och begränsade möjligheterna att genomföra en del reformer som vi hade planerat. också flyttat en del utgifter både framåt och bakåt – vi har tidigarelagt en del utbetalningar men också senarelagt en del reformer. Det här har vi gjort för att inte behöva gå till och höja taket. gör vi från regeringens sida en annan bedömning än . tror att det skulle få fler dåliga långsiktiga konsekvenser att riskera att behöva gå till och höja taket än att vidta åtgärder för att försöka se till att vi klarar oss under taket. Vår bedömning är att taket, som inte har höjts av någon tidigare regering annat än vid regeringsskiften, har en tydlig begränsande effekt på Vi vidtog åtgärder , som jag berättade. som även tidigare regeringar har vidtagit, till exempel 2009 och 2002. tidigarelägga utgifter, till exempel, gjordes 2009. Vår bedömning är att man hade försvagat ramverkets ställning om man i stället hade höjt taket. Här gör vi olika bedömningar. Man kan naturligtvis diskutera och göra olika bedömningar, men det är regeringens fasta övertygelse att det är bättre att göra så som vi gjorde än att gå till med en takhöjning. Vi har också – inte minst viktigt att påpeka – agerat vad gäller en annan aspekt för att klara taken, nämligen att få fler människor att söka asyl i andra Det gör också att marginalerna till taket ser betydligt bättre ut än vi trodde . Ordföranden: Då går vi över till ledamöternas frågor, som förstås kan riktas både till rådet och till finansministern. Vi tar partierna i storleksordning och ett par eller tre frågeställare åt gången. Jag ska själv ställa den första frågan, men jag vill först konstatera att det är väldigt bra att vi i kan säga att mycket utvecklas positivt – arbetslösheten sjunker, tillväxten är hög, det finansiella sparandet har stärkts kraftigt jämfört med tillbaka i tiden – för att sedan ge oss i kast med alla de problem som vi ser. Det är i grunden väldigt sunt, och det är säkert också därför det går lite bättre för oss än för många andra länder. Jag skulle vilja knyta an till den frågeställning som finansministern tog upp på slutet, för när jag läser rådets rapport undrar jag hur man ser på det här med utgiftstaken och deras funktion. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN ÖPPNA UTFRÅGNINGEN Med dagens regelverk är regeringen tvungen att agera om taken skulle överskridas. För egen del tycker jag inte att det bara är en regelfråga. Jag måste säga att jag föredrar regeringar som är aktiva och skjuter på reformer, tar initiativ och lägger fram förslag – till exempel att minska kostnaderna på migrationsområdet – och som inte sitter och väntar och hoppas på det bästa. En samlad läsning som jag gör den – får gärna kommentera det – är att rådet har en något annan uppfattning, nämligen att man nog borde vänta för att om det behövs föreslå höjda tak. Detta eftersom man inte tycker att tillfälliga utgifter på migrationsområdet nödvändigtvis ska finansieras och är väldigt kritisk mot att flytta utgifter mellan åren. Men om vi väljer höja-taket-vägen – om regelverket skulle tillåta det; om vi skulle ändra det – ger det ett närmast oändligt utrymme jämfört med den modell som regeringen både nu och har valt. Den håller sig inom beslutade tak, antingen innevarande eller kommande. Det är ju en restriktiv väg jämfört med att gå till och begära höjda tak. Om det är rådets slutsats är det en ganska oortodox sådan för ett finanspolitiskt råd. Jag skulle gärna vilja höra kommentarer till det. (M): Tack för föredragningarna och för en intressant rapport! Ni skriver i rapporten att svensk ekonomi har utvecklats starkt och att lågkonjunkturen efter finanskrisen är på väg att övergå i en högkonjunktur. Ni pekar också på att finanspolitiken och räntepolitiken är mycket expansiv trots att ekonomin går in i den här högkonjunkturen och att finanspolitiken bör vara stramare än den är . Min fråga är om ni kan utveckla hur ni ser på konsekvenserna av den expansiva ekonomiska politik som förs och hur stora riskerna är för överhettning. , : Till : Självklart tycker vi inte att det bästa är att man väntar och ser och inte gör någonting. Ser man en stor utgiftsexpansion som hotar utgiftstaket ska man självklart vidta alla åtgärder man tycker är rimliga för att minska risken att utgiftstaket bryts. Det är en självklarhet, tycker jag. Vi framstod i föredragning som att vi säger nej till allting. Så är förstås inte alls fallet. Tvärtom menar vi att man bör föra en stramare finanspolitik. Vi har inte sagt att alla kostnader för asylmottagandet ska få slå igenom i budgeten, utan det är de temporära. Inom ramen för det som vi har sagt finns det förstås möjligheter att göra åtstramningar, och det är precis det vi anser att man bör göra i det här läget. Hur långt man ska gå kan diskuteras, men några behövs. Det är inte uppenbart att det hade räckt för att fullständigt undanröja risken att taket skulle brytas , men det var i alla fall möjligt att man inte skulle ha behövt höja det. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN ÖPPNA UTFRÅGNINGEN Vår uppfattning är att man ska göra allt som är ekonomiskt rimligt, givet till exempel konjunkturutvecklingen, för att minska risken att taket bryts. Skulle det visa sig att det inte räcker kan man i det läget, menar vi, gå till och begära en höjning. Om man kan visa att man verkligen har gjort allt som är rimligt för att minska riskerna tror jag att risken att trovärdigheten i systemet minskar efter en sådan höjning är ganska begränsad. Men en sådan höjning kan förstås inte vara oändlig – då är det uppenbart att förtroendet för systemet minskar. Vi tycker sammanfattningsvis inte att man skulle ha väntat och sett och inte Tvärtom skulle man ha gjort allt som är rimligt när det gäller att förstärka budgeten och minska risken för ett överskridande av utgiftstaket. Till : När det gäller konsekvenserna av en alltför expansiv politik kan man först konstatera att det inte är ett hot mot de offentliga Det är konjunkturutvecklingen och det stabiliseringspolitiska som vi ser som ett bekymmer. Vi vet ju av historien att en procyklisk finanspolitik tenderar att leda till Högkonjunkturerna blir hetare och lågkonjunkturerna djupare om man för en sådan politik. Men det finns inte möjlighet att säga exakt hur mycket riskerna för en snabb konjunkturnedgång En sådan exakthet finns inte, särskilt inte i Finanspolitiska rådets bedömningar, utan här får vi förlita oss på vad och andra Jag kan alltså inte kvantifiera risken, men erfarenheten säger att bra stabiliseringspolitik är kontracyklisk och inte procyklisk. Alla vet ju att sparandet ska förbättras när konjunkturen går upp. Gör man inte det riskerar man att få en djupare lågkonjunktur senare – exakt hur mycket djupare är svårt (SD): Herr ordförande! Jag har en fundering som gäller den kritik som rådet tar upp rörande det som kallas statiska och dynamiska beräkningar, alltså det faktum att regeringen inte förhåller sig till olika typer av beteendeförändringar som uppstår när man höjer olika skatter. Det exempel som rådet tar upp är skattehöjningar på arbete. om man tar alla dynamiska effekter i beaktande kommer regeringens skattehöjningar inte att leda till några förstärkningar över huvud taget av de Både jag och ett par andra ledamöter approcherade finansministern om det här på frågestunden . Svaret var i princip att rådet och departementet gör olika bedömningar och att det finns en viss risk förknippad med att göra enbart dynamiska beräkningar eftersom det så att säga bjuder in Därvidlag delar jag såklart finansministerns bedömning. Min fråga är vad som i så fall förhindrar att man åtminstone resonerar kring frågan, exempelvis i en bilaga eller dylikt. Man kan fortfarande ha den statiska beräkningen som grund, men det borde ju vara på det sättet att det är lika STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN ÖPPNA UTFRÅGNINGEN riskfyllt att enbart förlita sig på statiska kalkyler som att enbart förlita sig på dynamiska kalkyler. Min fråga till rådet är varför man gör olika bedömningar i det här avseendet. Att man gör det har vi förstått, men varför blir det så? Använder man helt olika modeller, antar man helt olika värden på elasticiteter och dylikt eller är det helt enkelt så att gör glädjekalkyler eftersom det ligger i dess egenintresse att göra så? (MP): Jag har ett par frågor angående höghastighetsjärnvägen. Rådet konstaterar att kostnadsberäkningarna är behäftade med mycket stor osäkerhet. Det tog också finansministern upp här. Ändå slår man i slutet av kapitlet om infrastruktur fast att investeringarna i höghastighetsjärnväg bedöms som samhällsekonomiskt mycket olönsamma och att investeringarna därför inte bör genomföras. I presentationen hade det här mildrats lite. Man hade lagt in ett ”förmodligen”, vilket jag antar beror på att den här kritiken har kommit upp. Men i texten ser jag ingenstans att rådet tar upp den kritik som har riktats mot kalkyler och beräkningar av vad som är samhällsekonomiskt mycket olönsamt. Jag vill gärna höra hur ni resonerar kring det och hur man kan dra så pass säkra slutsatser av ett så pass osäkert underlag. En angränsande fråga är att vi kan konstatera att ett hållbart transportsystem är avgörande för att vi ska klara bland annat klimatmålen. Vi vet också att de befintliga banorna på många håll är fullt utnyttjade i sin fulla kapacitet. För att klara ett hållbart transportsystem och klimatmålen behöver vi alltså ändå nya stambanor. Det resoneras om kostnaderna i det liggande förslaget om höghastighetsjärnväg, men det finns ju alternativa kostnader om vi inte klarar den här utmaningen. Hur ser rådet på de alternativa kostnaderna, och hur ska man kunna se över det bättre framöver? (C): Tack för bra föredragningar! Finanspolitiska rådets rekommendationer på arbetsmarknadsområdet är intressanta. Vi vet ju alla att det är en av de viktigaste utmaningarna som står inför för att klara finansiell stabilitet på lite . Jag har särskilt noterat att rådet förespråkar ingångsjobb med lite lägre ingångslöner för grupper som står en bra bit från arbetsmarknaden. Jag undrar om professor kan kommentera detta och särskilt beröra det ämne som är aktuellt och debatteras mycket nu: att lägre ingångslöner kan spilla över i generellt lägre löner. , : Jag börjar med fråga om de så kallade dynamiska effekterna. Det är som har gjort det här. Han har använt en något annorlunda beräkningsmodell än den som används på . STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN ÖPPNA UTFRÅGNINGEN Jag tror att man kan dela in de dynamiska effekterna i två komponenter. Den ena är den ganska direkta effekten på arbetsutbud i antal timmar. andra är den effekt man får om incitamenten förändras – då kan också incitamenten till att göra karriär, jobba hårdare och så vidare förändras. får också en effekt på statsbudgeten. Den första delen finns det relativt sett större kunskap om storleken på än Min bedömning när det gäller den första delen är att skillnaderna mellan kalkyler som vi har använt och dem som används på När det gäller den andra delen är det möjligt att det finns något större skillnader i kalkylerna. I vilket fall är det väl naturligt att tänka sig att det finns en större osäkerhet i den andra delen eftersom det verkar mer långsiktigt när folks karriärincitament och så vidare förändras. Det får vi räkna med. Man ska alltid ta den här typen av kvantitativa kalkyler med en nypa salt. Det gäller kanske i särskilt hög utsträckning den här sista komponenten. redovisar kronor på ganska detaljerad nivå, men det är självklart att det finns en betydande osäkerhet. När det gäller effekten på arbetsutbudet tror jag inte att det är några betydande skillnader mellan de kalkyler som vi gör och dem som normalt görs Jag tror inte att det fanns någon förvåning över våra Det är också därför vi tycker att det är riktigt att redovisa det här för att få en effektiv diskussion om den ekonomiska Till : Vi gör ju inte några egna samhällsekonomiska kalkyler av höghastighetsjärnvägen, utan vi har använt oss av de beräkningar som har gjorts. Vår bedömning är att de klart och tydligt pekar mot att den samhällsekonomiska lönsamheten är väldigt låg – den är i storleksordningen att man förlorar kanske 40–på varje krona man investerar Det är alltså robust olönsamt. Det här är förstås inte någonting som man kan bevisa är sant. säkert osäkerhet om till exempel kostnaden för att bygga den här järnvägen. Jag noterade nyheterna i går att det finns idéer om hur man skulle kunna sänka Min enkla överslagsberäkning är att skulle det här bli ungefär hälften så dyrt som man har beräknat, ja, då skulle det kanske kunna Jag är inte tillräckligt bra ingenjör för att kunna bedöma sannolikheten att man skulle kunna pressa kostnaderna så mycket. nuläget pekar allt på att det här är väldigt samhällsekonomiskt olönsamt. Såvitt jag kan bedöma innebär de här kalkylerna också att det här är ett väldigt ineffektivt sätt att nå klimatmål. Det är tveksamt om det har någon större betydelse för utsläppen över huvud taget att genomföra ett sådant här Det är förstås kunskaper som utvecklas, men jag tycker att det är en robust och tydlig bedömning . fråga om spridningseffekten – vill du säga någonting om STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN ÖPPNA UTFRÅGNINGEN , : Du skickar de svåra till mig. Det är såklart en svår fråga hur stora spridningseffekterna är. beror det på exakt vad det är man gör. Om man är intresserad av att minimera spridningseffekterna ska man nog följa vårt råd och försöka se till att det är parterna som implementerar en sänkning av lönekostnaderna. Då kan man hitta konstruktioner som minimerar spridningseffekterna; det är jag helt övertygad om. Kollektivavtal är mycket komplicerade dokument som betingar lönenivåer, ersättningar och annat på variabler som berör branscherfarenhet, erfarenhet på företaget, ålder och så vidare. Vi förespråkar att man kvarstår vid en lönesättningsmodell där parterna ansvarar för lönesättningen. Vi tror att det är viktigt att parterna tar ett ansvar för att hjälpa till med den situation som vi står inför där vi har en stor utmaning på arbetsmarknaden. I det sammanhanget rekommenderar vi att regeringen så kraftfullt som möjligt försöker stödja parterna i arbetet med att också stimulera efterfrågesidan. De starkaste verktyg som man har som politiker när det gäller arbetsmarknaden ligger alltid på utbudssidan. Man kan påverka mycket mer direkt vad individer gör än företag. Det är mycket svårare på efterfrågesidan. Men om man står inför en situation där väldigt många med dåliga kvalifikationer ska in på arbetsmarknaden och vi har väldigt få okvalificerade jobb är det naturligt att också tänka på vad man kan göra på efterfrågesidan. Då är lönekostnaden naturligtvis en del av det. Då behöver man stödja parterna i arbetet med att hitta konstruktioner som möjliggör och underlättar för okvalificerade personer att komma in på arbetsmarknaden så snabbt som möjligt, med så små spridningseffekter som möjligt. Jag är medveten om att detta är ett ganska luddigt svar. Vi har en diskussion i rapporten där vi tar upp den evidens som finns om dessa saker. Det viktigaste är att komma ihåg att det beror på vad man gör hur stora spridningseffekterna är.