eunbil · H40N4646DB · 2016-11-22 00:00:00 — handelspolitik och EU:s inre marknad Rubrik: Förslag till och rådets förordning om åtgärder mot geoblockering och andra former av diskriminering på grund av kundernas nationalitet, bosättningsort eller etableringsort på den inre marknaden och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG 13744/16 MI 661 204 DIGIT 122 CONSOM 255 IND 221 COMPET 542 ENT 193 POSTES 16 JUSTCIV 282 PI 119 CODEC 1535 KOM (2016) 289 slutlig FaktaPM 2015/16:FPM98 informerades om förslaget . presenterade kommissionen förslaget om åtgärder mot geoblockering som en del av Inremarknadsstrategin och Strategin för en digital inre marknad. Syftet är att ge EU:s konsumenter och företag bättre förutsättningar för gränsöverskridande köp av varor och tjänster. Förslaget handlar om att sätta stopp för diskriminering baserad på kundens bosättningsort eller nationalitet vid köp av varor och tjänster inom EU. Sådan diskriminering har kommit att kallas för omotiverad geoblockering och kan t.ex. ske genom att näringsidkare blockerar webbsidor eller ändrar pris efter att kunden angivit sin bostadsadress eller betalkortsnummer. Förordningen bygger på den redan existerande icke-diskrimineringsprincipen i artikel 20 i tjänstedirektivet (direktiv /123/EG). Principen har dock inte fått genomslag i praktiken. Förslaget har förhandlats i rådets arbetsgrupp för konkurrenskraft och tillväxt (COMPCRO) . Under förhandlingarna har ett antal kompromissförslag lagts fram. Vid möte i Coreper förhandlades en kompromisslösning fram som bedömts ha tillräckligt stöd. Ordförandeskapets avsikt är att en allmän inriktning ska nås vid . Rättslig grund och beslutsförfarande Förslagets rättsliga grund är artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Beslut fattas enligt det ordinarie lagstiftningsförfarandet enligt artikel 294 i fördraget, vilket innebär att rådet beslutar med kvalificerad majoritet och att är medbeslutande. Regeringen välkomnar kommissionens förslag om åtgärder mot omotiverad geoblockering för att stimulera gränsöverskridande e-handel och ge EU:s konsumenter och företag bättre tillgång till varor och tjänster inom unionen. Regeringen anser att de rättigheter och skyldigheter som följer av förordningen har förtydligats samt att förslaget är väl balanserat mellan företagens avtalsfrihet och skyddet för konsumenterna. Enligt regeringens mening bör mot denna bakgrund kunna stödja ordförandeskapets kompromissförslag. För de fall grundlagsskyddade medier faller under förordningens tillämpningsområde har regeringen föreslagit en skrivning om att ingenting i förordningen ska förhindra medlemsstaterna från att tillämpa sina grundläggande bestämmelser om yttrandefrihet och pressfrihet, vilken har accepterats i texten. Denna skrivning är föranledd av informationsplikten i artikel 3, vilken annars skulle riskera att strida mot den svenska bestämmelsen om mediernas redaktionella oberoende i Yttrandefrihetsgrundlagen. Artikel 3 riskerar också annars att inskränka pressfriheten om ett företag tvingas hålla sin webbsida öppen trots vetskapen om att innehållet kan vara lagstridigt i en annan medlemsstat. Regeringen ska bevaka att denna skrivning om att förordningen inte ska begränsa medlemsstaternas möjligheter att tillämpa sina grundläggande regler och principer om yttrandefrihet och pressfrihet kvarstår. Regeringen anser att artikel 1.5 om lagval bidrar till en ökad rättssäkerhet för näringsidkare gällande definitionen av att rikta sin verksamhet som den inte inkräktar på konsumentskyddet som följer av I-förordningen. Regeringen anser att det är fullt rimligt att näringsidkare som enbart verkar på sin lokala marknad utan att rikta sin verksamhet mot andra länder i enlighet med I-förordningen, även i fortsättningen inte ska anses rikta sin verksamhet enbart baserat på det faktum att denne följer förordningen (t.ex. öppnar upp sin webbsida eller accepterar ett kort utfärdat i en annan medlemsstat). bör därför inte ge stöd till en lösning som innebär att I-förordningen frångås och att en ny lagvalsregel skapas. Olika lagvalsregler riskerar att skapa rättsosäkerhet för näringsidkarna som det kan ifrågasättas om tvingande konsumentskyddslagstiftning ska kunna avtalas bort. Avseende artikel 5 om likabehandling för vissa betalningsmedel ska regeringen bevaka att förtydligandet om att näringsidkare endast behöver tillämpa likabehandlingsprincipen vid betalningar med betalningsmedel som de redan accepterar kvarstår. Likaså är det viktigt att skrivningen i skäl (24) om att näringsidkare inte behöver ingå avtal eller ändra befintliga avtal med banker och andra betaltjänstleverantörer till följd av artikel 5 finns kvar i förordningen. Regeringen anser att bestämmelsen om territoriella restriktioner vid passiv försäljning är önskvärd för näringsidkarnas rättssäkerhet. Den syftar till att undvika situationer där näringsidkare är bundna av regler som står i konflikt med varandra. Regeringen föredrar att bestämmelsen fullt ut sätter stopp för territoriella restriktioner vid passiv försäljning eftersom dessa utgör särskilt allvarliga begränsningar och är som huvudregel förbjudna enligt konkurrensrätten. bör dock kunna acceptera en kompromiss om att de extremt få möjligheter till undantag som konkurrensrätten medger (t.ex. villkor som är objektivt nödvändiga för att en produkt ska kunna testas på en specifik marknad, vilket är vanligt inom lyxindustrin) fortfarande ska kunna tillämpas och således ha företräde framför förordningen. I sista hand bör kunna acceptera en strykning av bestämmelsen om det kommer till ett läge där ett beslut kring helheten av förslaget äventyras. Mot bakgrund av att förslaget bygger på artikel 20.2 i tjänstedirektivet har den förslagna förordningen samma tillämpningsområde som tjänstedirektivet, vilket innebär att t.ex. finansiella tjänster och audiovisuella tjänster är undantagna. Förordningen ska tillämpas i både relationer näringsidkare-konsumenter (B2C) och relationen näringsidkare-näringsidkare (B2B-situationer), men det är viktigt att understryka att det endast handlar om situationer då kunden handlar på företagets allmänna villkor. Individuellt förhandlade avtal oavsett om det rör B2C eller B2B omfattas inte av förordningen. Detsamma gäller för artikel 20 i tjänstedirektivet. Åtkomst till varor och tjänster (art. 4) Kärnan i förordningen är en tolkning av artikel 20.2 i tjänstedirektivet. Den innebär att näringsidkare har en skyldighet att inte diskriminera genom att neka försäljning eller tillämpa olika köpvillkor inklusive pris baserat på kundernas nationalitet eller bosättningsort i tre specifika situationer. Den första situationen är när kunden hämtar upp varan hos försäljaren. Det kan t.ex. handla om att en kund köper en vara på internet och sen åker över gränsen för att hämta varan hos försäljaren. Även situationen då en näringsidkare redan säljer och levererar till en annan medlemsstat omfattas. Den andra situationen är när kunden köper en tjänst som tillhandahålls helt elektroniskt (t.ex. molntjänster). Kommissionen har undantagit tjänster som kan vara föremål för upphovsrättsligt skydd som t.ex. e-böcker och musik. Därtill är även audiovisuella tjänster som t.ex. Netflix undantagna. Den tredje och sista situationen är när kunden reser till försäljaren för att motta tjänsten. Här handlar det bl.a. om besök på nöjesparker, sportevent, festivaler och hotellvistelser. I vissa fall kan näringsidkare ha rätt att neka försäljning eller tillämpa olika villkor om det t.ex. finns ett säljförbud för en viss vara eller särskilda regler för prissättning som näringsidkaren måste respektera. Under förhandlingarna har texten förtydligats genom att klargöra att näringsidkare även i fortsättningen kommer kunna rikta sina erbjudanden med olika priser till olika marknader – det handlar därmed inte om prisharmonisering. Åtkomst till onlinegränssnittet (t.ex. webbsidor)(art. 3) Förslaget medför en skyldighet för näringsidkare att inte blockera eller begränsa kunders åtkomst till onlinegränssnitt (t.ex. en webbplats eller mobilapplikation) baserat på kundens nationalitet eller bosättningsort. Näringsidkare har rätt att omdirigera kunder mellan olika webbplatser eller versioner av samma webbplats om kunden har lämnat sitt medgivande. I vissa fall kan näringsidkare ha rätt att blockera eller begränsa åtkomst om t.ex. innehållet på webbsidan är förbjudet i en viss medlemsstat. Om näringsidkaren har rätt att blockera en webbsida ska denne informera kunden om anledningen till att webbsidan blockeras, t.ex. på grund av upphovsrättsliga skäl. Rätt till likabehandling för vissa betalningsmedel (art.5) Förslaget innehåller en likabehandlingsprincip för vissa betalningsmedel. Den innebär att näringsidkare inte får diskriminera kunder genom att t.ex. neka en betalning för att kortet är utfärdat i en viss medlemsstat. Likabehandlingsprincipen för betalningar är tillämplig om det handlar om elektroniska transaktioner genom girering, autogirering eller kortbaserade betalningar inom samma kortkategori och kortmärke. Det finns två villkor som måste vara uppfyllda för att likabehandlingsprincipen för betalningar ska kunna tillämpas: Försäljaren måste ha s.k. stark kundautentisering på plats så att köparens identitet kan verifieras eller betalningsinstrumentet valideras. Denna funktion bygger på det nya betalningsdirektivet (direktiv (EU) 2015/2366) och syftar till att skydda näringsidkaren från bedrägeri. Betalningen sker i en valuta som försäljaren accepterar. Bestämmelsen har förtydligats genom en skrivning om att näringsidkare inte behöver acceptera betalningsmedel som de inte redan accepterar . har bidragit med skrivningar för att förtydliga att näringsidkare inte ska tvingas ingå nya avtal eller omförhandla avtal med t.ex. banker eller andra betaltjänsteleverantörer till följd av förordningen. Detta innebär att om en näringsidkare endast accepterar direktbetalningar från kunder som har en specifik bank så behöver denne inte acceptera direktbetalningar från kunder som har andra banker. Likaså behöver näringsidkare som har avtal om fakturabetalningar inom inte ändra sitt avtal för att även erbjuda fakturalösningar till andra länder. Territoriella restriktioner vid passiv försäljning (art. 6) Nuvarande skrivning i artikel 6 innebär att territoriella restriktioner vid passiv försäljning som kan rättfärdigas i enlighet med konkurrensrätten (t.ex. villkor som är objektivt nödvändiga för att en produkt ska kunna testas på en specifik marknad, vilket är vanligt inom lyxindustrin) ska ha företräde framför artikel 4 i förordningen. Detta innebär att förordningen har företräde i de fall en näringsidkare är bunden av villkor om territoriella restriktioner vid passiv försäljning som inte kan rättfärdigas enligt konkurrensrätten. Syftet är att undvika situationer där näringsidkare är bundna av regler som står i konflikt med varandra, dvs. förordningen och avtal med territoriella restriktioner vid passiv försäljning. Lagvalsregler (I och I-förordningarna) (art. 1.5) Om en näringsidkare anses rikta sin verksamhet till den medlemsstat där konsumenten är bosatt kan näringsidkaren bli skyldig att tillämpa det landets konsumentskyddslagstiftning. Artikel 1.5 i ordförandeskapets kompromissförslag säkerställer att näringsidkare som inte anses rikta sin verksamhet i enlighet med I och I-förordningarna, även i fortsättningen inte ska anses rikta sin verksamhet enbart baserat på det faktum att de följer förordningen (t.ex. öppnar upp sin webbsida eller accepterar ett kort utfärdat i ett annat land). Bestämmelsen frångår inte I och I-förordningarna utan syftar endast till att förtydliga innebörden av att rikta en aktivitet. Gällande svenska regler och förslagets effekter på dessa