mot · H40248 · 2016-09-21 00:00:00 — förutsätter att kommer att verka för ett mer transparent FN i allmänhet och säkerhetsråd i synnerhet genom sin plats i säkerhetsrådet. Regeringen bör alltid verka för en ökad transparens inom FN och genomgående redovisa ställningstaganden offentligt. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 5.5 Valet av ny generalsekreterare FN:s generalsekreterare har ett oerhört svårt och viktigt uppdrag. Därför behöver valet av ny generalsekreterare bli mer demokratiskt och transparent än tidigare val. FN saknar vedertagna och offentliga regler eller formella kriterier för hur den högste chefen ska utses eller vilka meriter som krävs för tjänsten. Vem som får det viktiga uppdraget som generalsekreterare för FN avgörs i praktiken av medlemmarna i , där de fem permanenta medlemmarna var och en har möjlighet att blockera kandidater genom vetorätten. När generalförsamlingen ska fatta det formella beslutet har man vanligtvis fått en enda kandidat att ta ställning till. Inför valet av ersättare har processen varit betydligt mer öppen . Kandidaterna har presenterats inför generalförsamlingen och utsatts för öppna och inspelade utfrågningar. Förändringen mot en mer öppen process har framför allt drivits fram av många av FN:s medlemsländer och civilsamhället. För att göra valet av generalsekreterare till ett verkligt val bör säkerhetsrådet presentera minst två kandidater för generalförsamlingen. De bör också tydligt motivera sina val. Dessutom bör hela processen med att utse en ny generalsekreterare tydliggöras med en klar tidplan. bör verka för att valet av ny generalsekreterare sker på ett öppet och tydligt sätt och att det blir ett verkligt val för generalförsamlingen. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Efter att åtta män haft generalsekreterarposten under är det för en kvinna att få möjlighet att leda världsorganisationen. FN har i säkerhetsrådsresolution slagit fast att kvinnor ska delta på ledande positioner i alla sammanhang som gäller fred och säkerhet. Det borde självfallet även gälla FN på chefsnivå. bör inför framtida val bestämma sig för en kandidat och tydligt redovisa grunderna till sitt ställningstagande. bör vidare arbeta för att nästa generalsekreterare blir en kvinna. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. FN är den viktigaste internationella organisationen för frågor som rör konflikter, säkerhet och nedrustning. Genom folkrätten har FN en särställning som det organ som kan ge mandat till internationella militära insatser med folkrättslig grund. Under en rad år har vi sett hur FN:s roll och folkrätten undergrävts genom att länder valt att genomföra militära interventioner, ockupationer och annekteringar utan stöd i FN-mandat. FN:s roll som fredsfrämjande aktör har också undergrävts när allt fler internationella insatser genomförts av organisationer som Nato och EU. Ska arbetet för fred, säkerhet, nedrustning och avspänning vara framgångsrikt måste respekten för folkrätten och FN öka. Låsningar i säkerhetsrådet har förhindrat organisationen från att ingripa och hantera en lång rad konflikter. Detta har i grunden undergrävt FN:s trovärdighet. Krigen i , och är kanske de mest framträdande exemplen på hur FN har varit otillräckligt. Rapporter om övergrepp utförda av FN-personal och det alltför långsamma arbetet med att göra verklighet av 1325-agendan utgör ytterligare hinder för FN:s konfliktförebyggande arbete. vill se ett FN som har kapacitet att genomföra alla internationella insatser på egen hand. Så är inte fallet och har FN delegerat genomförandet av ett stort antal internationella insatser till andra organisationer. Detta är en olycklig utveckling. Förtroendet för världsorganisationen som den självklara aktören när det gäller att förebygga och hantera konflikter måste återupprättas, genom en höjd ambitionsnivå och kraftfulla insatser. anser att bara ska delta i internationella insatser som har ett FN-mandat och att bidrag till FN:s insatser ska öka. På så sätt kan vårt land bidra till att förstärka FN-systemets trovärdighet. 6.1 Återupprätta respekten för folkrätten Folkrätten och den internationella humanitära rätten är den internationella rättsordning som reglerar staters relationer med varandra. Folkrätten innebär tydliga regler för när och hur stater och andra aktörer får använda sig av militärt våld. Folkrätten innebär t.ex. tydliga förbud mot anfallskrig, kolonialisering av ockuperade områden och våld mot civila mål. De mänskliga rättigheterna är en central del av folkrätten eftersom de reglerar förhållandet mellan staten och den enskilda människan. När respekten för folkrätten upprätthållits har det inneburit att mindre staters suveränitet kunnat värnas mot stormakters ambitioner och minskat riskerna för väpnande konflikter och övergrepp mot civila. ser vi tydligt hur folkrätten undergrävs. De USA-ledda anfallskrigen mot och , annektering av och bosättarpolitik är alla tydliga exempel på brott mot folkrätten. När stormakter tar sig rätten att ställa sig över den internationella rätten undergräver det folkrättens legitimitet och öppnar upp för att fler stater ska ta sig rätten att sätta sina egna intressen före den internationella rätten. inmarsch i , beskjutning av kurdiska mål i och den Saudi-ledda koalitionens bombningar av är alla exempel på hur folkrätten satts ur spel. är som litet och militärt alliansfritt land starkt beroende av folkrätten. En värld där det är makt och resurser som styr länders agerande på bekostnad av den internationella rätten kommer att vara en betydligt mer osäker värld för vårt land. bör aktivt arbeta för att återupprätta respekten för folkrätten. Folkrättsbrott måste alltid få konsekvenser, oavsett var, av vem eller med vilka motiv folkrätten undergrävs. De institutioner som upprätthåller folkrätten måste stärkas. Utöver FN och den (), som är ett av FN:s sex huvudorgan, handlar det bl.a. om den Permanenta skiljedomstolen (PCA), som med fredliga medel löser internationella tvister mellan stater, och () som är den permanenta med ansvar för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. bör arbeta aktivt för att återupprätta respekten för folkrätten och stärka de institutioner som är satta att försvara den. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.2 Skyldighet att skydda Principen skyldighet att skydda lanserades 2001 av en kommission tillsatt av det kanadensiska och antogs av vid reformtoppmötet . Begreppet ger varje stat en skyldighet att skydda sin befolkning från folkmord, krigsbrott, brott mot mänskligheten och etnisk rensning samt att förebygga dessa brott. Det internationella samfundet har en skyldighet att uppmuntra och assistera stater att leva upp till denna skyldighet. Det internationella samfundet har också en skyldighet att med diplomatiska, humanitära och andra fredliga medel skydda befolkningar som hotas eller utsätts för dessa brott. Om en stat inte kan eller vill skydda sin befolkning och fredliga medel inte räcker till kan det internationella samfundet i sista hand agera genom militära insatser i enlighet med kapitel VII. Sådana situationer ska bedömas från fall till fall och i samarbete med relevanta regionala organisationer. 2011 blev ett historiskt år då refererade till skyldigheten att skydda i en resolution med kapitel VII-mandat. Det handlade om att genom sanktioner, vapenembargo, diplomati och en flygförbudszon stoppa den libyska regimens våld mot civila i landet. därefter antogs en kapitel VII-resolution även för situationen i . måste vi konstatera att insatsen i blev ett tydligt bakslag för principen eftersom den NATO-ledda insatsen tydligt överträdde mandatet i resolutionen. Skyldigheten att skydda utnyttjades till att avsätta en diktator, vilket inte var vad som avsetts från början. Denna överträdelse har skapat en utbredd misstro mot principen om skyldighet att skydda, i synnerhet i G77-gruppen. Principen skyldighet att skydda har gällt men har haft svårigheter att få fäste som internationell norm och praxis. Framför allt behöver den förebyggande komponenten utvecklas. Regeringen bör verka för att den förebyggande komponenten i skyldighet att skydda utvecklas och stärks. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Även efter en konflikt är fredsbyggande insatser inom principen skyldighet att skydda en viktig del. Tyvärr hamnar den ibland i skymundan. bör ta en mer aktiv roll för att verka för att fredsbyggande åtgärder innan, under och efter en konflikt lyfts fram tydligare inom principen skyldighet att skydda. Det ger möjlighet att lyfta fram betydelsen av övergångsrättvisa som kan förhindra att länder faller tillbaka i konflikter där folkrättsbrott begås. bör också verka för att stärka rapporteringsarbetet och ge ytterligare uppmärksamhet åt den årliga tematiska dialog om skyldighet att skydda som hålls i . Regeringen bör verka för att återuppbyggnadskomponenten i skyldighet att skydda stärks. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.3 Tidig varning och respons Att förebygga väpnade konflikter hör till FN:s och världssamfundets allra viktigaste uppgifter. En del av detta arbete gäller tidig varning och tidig respons, dvs. att hitta indikatorer för att på ett tidigt stadium upptäcka att en konflikt är på väg att blossa upp och att bemöta den och förhoppningsvis även dess orsaker. Det kan ibland ske genom skyldigheten att skydda, men ibland också på ett tidigare stadium. arbetar främst organisationer i det civila samhället med tidig varning och riktar uppmärksamhet mot farliga situationer. Det stora problemet är inte avsaknad av information utan bristande respons. Kompetensen på området behöver utvecklas och FN är den naturliga aktören för denna uppgift. Hur tidiga varningar ska hanteras och bedömas samt vilka olika åtgärder som kan sättas in i ett tidigt skede beroende på situationens art bör tydliggöras. För det krävs stabil, långsiktig och flexibel finansiering liksom politiskt stöd från medlemsstaterna. bör driva på för att FN utvecklar sitt arbete för tidig varning och respons vid väpnande konflikter. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.4 Agendan för kvinnor, fred och säkerhet antogs 1325 om kvinnor, fred och säkerhet av ett enhälligt säkerhetsråd. Sju uppföljande resolutioner har därefter antagits och tillsammans utgör de åtta resolutionerna den internationella agendan för kvinnor, fred och säkerhet. Resolutionerna slår fast att kvinnors ökade deltagande i att förebygga, hantera och lösa konflikter, samt i fredsbyggande och återuppbyggande efter konflikt är en förutsättning för att uppnå hållbar internationell fred och säkerhet. Trots att det är resolution antogs har det visat sig svårt att göra verklighet av agendan. Den har på flera sätt hamnat i ett eget stuprör, utan att fullt ut genomsyra de resolutioner som säkerhetsrådet antar. Det visar inte minst en genomgång av de resolutioner som antogs 2015. Endast 8 av 16 av de fredsbevarande insatsernas mandat säger att uppdraget också handlar om att göra verklighet av resolution om kvinnor, fred och säkerhet. För de politiska och civila fredsstödjande insatserna är motsvarande siffra 4 av 11. Trots att det är i dessa uppdrag som säkerhetsrådet borde göra verklighet av sina löften. bör som medlem av säkerhetsrådet verka för att resolution om kvinnor, fred och säkerhet får genomslag i samtliga resolutioner som säkerhetsrådet behandlar. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. De tio länder som bidrar med mest personal till FN:s fredsbevarande insatser står för omkring hälften av insatsernas samlade personalstyrka. Av dessa tio stater har endast två antagit nationella handlingsplaner för resolution . Att dessa stater har handlingsplaner är extra viktigt för efterlevnaden av agendan för kvinnor, fred och säkerhet. bör verka för att de stater som bidrar med personal till FN:s fredsbevarande insatser antar nationella handlingsplaner för resolution och ge stöd till detta arbete. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 6.5 Stoppa övergrepp av FN-personal När avslöjade sexuella övergrepp begångna av FN-personal belyste han ett problem som tyvärr inte är nytt i FN:s historia. FN:s egna rapporter liksom rapporter av oberoende organisationer och individer har beskrivit grova sexuella övergrepp och utnyttjande i FN:s internationella insatser. rapporterades runt 100 fall av sexuella övergrepp inom ramen för fredsbevarande insatser. Att de som representerar FN och är satta att försvara några av de mest utsatta människorna i världen begår denna typ av övergrepp är fullkomligt oacceptabelt. En del har också gjorts för att bekämpa problemet, bl.a. genom FN:s agenda för kvinnor, fred och säkerhet. Generalsekreteraren svarade 2003 på kritiken om sexuella övergrepp genom sin Zero Tolerance Bulletin. antog säkerhetsrådet också resolution för att bekämpa sexuella övergrepp i fredsbevarande operationer, den första resolutionen med detta explicita syfte. Trots dessa insatser sker övergrepp fortfarande och behoven av ytterligare insatser är uppenbara. Bland annat bör generalsekreterarens Zero Tolerance Bulletin inkluderas i (Memorandum of Understanding) och Terms of Reference inför fredsbevarande operationer. FN:s Ten Rules and We Are United Nations Peacekeepers, som ses som riktlinjer, bör göras till rättsligt bindande dokument. Ordentliga klagomålsmekanismer, där offren garanteras stöd, uppföljning av fall och kompensation för skador bör etableras. Förståelse av jämlikhet och jämställdhet borde inkluderas i urvalsprocesser till fredsbevarande styrkor. Obligatorisk och rigorös utbildning i att förebygga förekomster av sexuella övergrepp bör genomgås av alla som ska delta i en insats. Immuniteten för dem som deltar i en fredsbevarande insats bör hävas. bör verka för att reformera de fredsbevarande insatserna enligt förslagen ovan. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. FN har en central roll i den globala utvecklingspolitiken och fattigdomsbekämpningen. gjordes flera framsteg inom FN:s utvecklingsarbete genom antagandet av Agenda 2030, klimatmötet i , Action Agenda om utvecklingsfinansiering och . är en stor givare till FN:s olika utvecklingsfonder och program, i flera fall den största givaren per capita. Bland de FN-organ som får mest svenskt bistånd finns UNDP (för global utveckling), () och UNHCR (). Det finns en lång historia av starka relationer mellan och FN, och en hög tilltro till FN:s förmåga att bedriva utvecklingsarbete. finns brister inom organisationen. FN:s storlek är en tillgång, men ibland utgör den också ett hinder för möjligheterna att bedriva ett effektivt arbete. 2006 tillsatte FN:s dåvarande generalsekreterare en högnivåpanel som fick uppdraget att föreslå hur FN-systemet skulle kunna moderniseras och reformeras för att bli mer samstämmigt och effektivt när det gäller humanitärt bistånd, utveckling och miljö. har gått sedan högnivåpanelen presenterade sin rapport. Den ledde bl.a. till att FN:s arbete i fält reformerades och att Delivering as One/One UN, startade i åtta pilotländer. har stöttat projektet och varit drivande för att det skulle utvecklas positivt och leda till bättre samordning och effektivisering av FN:s utvecklingsarbete. Den första fasen av Delivering as One är avslutad och projektet går in i en ny fas. Den första fokuserade på själva processen – en ledare, en budget, ett program, ett kontor, en administration, en röst. krävs fokus på hur FN:s insatser för utveckling kan samordnas. Ett 40-tal länder arbetar i enlighet med konceptet och det sker på frivillig basis. Varje FN-organ i respektive land har en egen budget. Men det finns också en gemensam budget för samordnade insatser. bör öka sitt stöd till den gemensamma budgeten för samordning av FN-organ i berörda länder. I programländerna har de s.k. Resident coordinators en nyckelroll i arbetet med One UN som samordnare mellan de FN-organ som finns på plats. är de finansierade genom frivilliga medel från medlemsstaterna, vilket gör de redan belastade tjänsterna mycket osäkra. bör verka för att finansieringen ska bli tryggare och mer långsiktig. Regeringen bör arbeta för att understödja och förstärka arbetet med One UN. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. De mänskliga rättigheterna är universella, odelbara och ömsesidigt beroende. De omfattar medborgerliga och politiska rättigheter såväl som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna som antogs av 1948 är grunden för hur de mänskliga rättigheterna förstås inom FN-systemet. Flera protokoll och konventioner har följt efter den allmänna förklaringen, som också utgör grunden för de regionala konventionerna om de mänskliga rättigheterna. De har också en speciell ställning som globalt rättesnöre och utgör ett särskilt viktigt verktyg för att belysa missförhållanden och övergrepp. Med tanke på efterlevnaden av respekten för de mänskliga rättigheterna runt om i världen och hur stödet till de s.k. MR-organen inom FN (dvs. de organ inom FN som arbetar med efterlevnaden av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna samt efterföljande protokoll och konventioner) ser ut är det svårt att tänka sig att FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna skulle ha kunnat skrivas . De landvinningar som har gjorts behöver försvaras och MR-systemet inom FN behöver förstärkas. Det handlar både om utökade resurser och om en stärkt institutionell roll för MR-organen. 8.1 Ökat stöd till MR-arbetet FN spelar en central roll för att stärka det globala arbetet för mänskliga rättigheter. MR-arbete tjänar också som grund för rättighetssystemen i regionala organisationer som , afrikanska kommissionen och det interamerikanska MR-samarbetet. För att mänskliga rättigheter ska gälla alla överallt krävs att skriftliga överenskommelser omsätts i praktik och att utrymme och resurser ges att övervaka och kritisera regeringar som inte följer de grundläggande principer om mänskliga rättigheter som de har förbundit sig vid. En ökad möjlighet till ansvarsutkrävande för dem som bryter mot mänskliga rättigheter är också centralt för att efterlevnaden av dessa ska respekteras. FN:s arbete med mänskliga rättigheter är normgivande, granskande och stödjande. Politisk diskussion förs och beslut tas i och i generalförsamlingens tredje kommitté och följs upp genom granskning av experter i MR-kommittéerna och av specialrapportörer och undersökningskommissioner. MR-högkommissarien med säte i och en rad regionala MR-kontor stödjer och övervakar verksamheten i fält. Endast 2–av FN:s reguljära budget går till MR-verksamheten. Det innebär att FN:s arbete med mänskliga rättigheter i hög grad är beroende av frivilliga bidrag från medlemsstaterna. Det medför dels att bidragen kan skifta mycket , dels att stater kan välja att öronmärka bidrag. Resultatet har blivit att resurser till de olika MR-organen fördelas ojämnt. tilldelas t.ex. en långt större budget än de granskande experterna i övervakningskommittéerna. bör verka för en fördubbling av FN:s resurser till den samlade människorättsverksamheten som koordineras av högkommissariens kontor. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 2006 ersattes den starkt kritiserade av för mänskliga rättigheter, . För regeringar som ville stärka MR-arbetet var målsättningen att öka trovärdigheten för FN:s MR-arbete, motarbeta diktaturregimer och inleda insatser för att stoppa massiva MR-kränkningar. Vissa förändringar i form av färre rådsmedlemmar, fler möten, en ny metod för att diskutera MR-situationen i samtliga länder och rapportering direkt till generalförsamlingen har varit positiva. Framför allt har rådet snabbt hanterat brådskande fall av MR-kränkningar. genomfördes en rad initiativ rörande konflikterna i , och . fanns en vilja att diskutera hbtq-frågor och yttrandefrihet på internet. Den universella granskningsmekanismen (, UPR) gör det möjligt att föra en dialog om MR-situationen i alla världens länder. Att delegater från de flesta av världens länder deltar i diskussioner om våld mot kvinnor, barns rättigheter, dödsstraff, minoriteters rättigheter, förbud mot summariska avrättningar och tortyr är ett framsteg. finns flera av de problem som fanns i den gamla kommissionen kvar i . Till dessa hör att rådets dagordning fortfarande påverkas av medlemsstaternas egna politiska motiv, att garantier saknas för att allvarliga MR-kränkningar kommer upp till behandling, att kompetensen hos frivilligorganisationer och oberoende experter inte tas tillvara på bästa sätt samt att det inte ställs särskilt höga krav på rådets medlemmar i fråga om nationellt MR-arbete. Att flera medlemmar i rådet rent av är att betrakta som diktaturer utgör ett allvarligt hot mot rådets förmåga att arbeta effektivt och mot dess trovärdighet. kan kalla till ett extrainsatt möte om en tredjedel av de 47 rådsmedlemmarna anser att en särskild MR-situation kräver rådets uppmärksamhet. Även andra MR-aktörer i FN-systemet, som MR-högkommissarien och generalförsamlingen, bör ges mandat att påkalla uppmärksamhet vid MR-kränkningar. bör verka för en sådan reformering av arbetsform. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. För att kvalitetssäkra arbete bör oberoende juridiska experter och företrädare för frivilligorganisationer spela en större roll i rådets verksamhet. Specialrapportörer som undersöker om staterna respekterar tematiska frågor som rätten till liv och skydd mot tortyr eller situationen i särskilda länder bör ges större inflytande. Den resolution som ligger till grund för rådets bildande uppmanar medlemmarna att aktivt verka för och skydda mänskliga rättigheter. Att som första medlemsland uteslöts ur rådet var ett steg i rätt riktning, men tröskeln för indragning av medlemskap och uteslutning bör ligga betydligt lägre. Den översyn av arbetssätt som genomfördes efter rådets bildande ledde till få förändringar och var en besvikelse. bör arbeta aktivt för att stater som begår grova och omfattande brott mot de mänskliga rättigheterna inte ska väljas in i . Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 8.3 Stärk högkommissariens roll FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter inrättandes 1993. har uttryckt sitt stöd för högkommissarien tack vare dess oberoende och möjligheter att integrera människorättsarbetet i all FN-verksamhet. Tillsammans med , och är en av de största bidragsgivarna till . har högkommissarien och fått en mer framskjuten plats inom FN. Högkommissariens kontor bedriver även verksamhet i fält med sina tolv regionala MR-kontor och tretton landkontor. Samarbetet mellan fältkontor och FN:s landsamordnare som finns i 130 länder bör stärkas. Fältkontoren och de olika landsamordnarna bör ges ett ännu tydligare uppdrag att integrera människorättsperspektivet i FN:s verksamhet. Ett sätt att göra det skulle kunna vara att avkräva landsamordnarna särskild rapporteringsskyldighet till FN:s MR-högkommissarie. bör verka för att en särskild rapporteringsskyldighet till FN:s MR-högkommissarie införs för landsamordnarna. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Tack vare sin oberoende ställning kan högkommissarien ställa krav på regeringar. Vissa regeringar arbetar dock för att funktionens huvudsakliga mandat ska begränsas endast till det administrativa samordningsansvaret och dessutom kontrolleras av . För att FN:s människorättsarbete ska fortsätta att utvecklas är det av avgörande betydelse att högkommissariens integritet behålls. bör verka för att även andra stater uttrycker sitt stöd för högkommissariens oberoende genom resolutioner i och i generalförsamlingens tredje utskott. Behovet av MR-övervakning aktualiseras bl.a. av hot mot press-, yttrande- och organisationsfrihet i en rad länder. Stater som har anslutit sig till FN:s s.k. kärnkonventioner om mänskliga rättigheter granskas regelbundet av övervakningskommittéer som lämnar rekommendationer.