mot · H402474 · 2016-09-30 00:00:00 — Långsiktig kostnadsfördelning av framtida hivbehandling i de minst utvecklade länderna ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen ska verka för en långsiktig plan för finansiering och ansvarsfördelning mellan givar- och mottagarländer samt av kostnader för framtida hivbehandling i de minst utvecklade länderna och tillkännager detta för regeringen. 1 Bakgrund och problembeskrivning Hiv-virusets påverkan i de minst utvecklade länderna håller, på grund av tillgången till billiga och effektiva bromsmediciner, på att skifta karaktär. Från ett renodlat hälsoproblem till mer av ett kostnadsproblem. Hiv-infektion är inte längre en dödsdom i de minst utvecklade länderna. Miljontals människor lever i stort sett normala liv tack vare antiviralbehandling som kostar . Ökat antal smittade i behandling innebär också mindre spridningsrisk eftersom viruskoncentrationen hos patienter i behandling ofta sjunker under den nivå som krävs för att föra smittan vidare. Antalet nya sjukdomsfall och dödsfall faller på de flesta platser i världen. Antalet nya sjukdomsfall är dock fler än dödsfallen i många utvecklingsländer, vilket innebär att antalet patienter ökar. Med ett ökat antal patienter i behandling och ökad livslängd hos patienterna uppstår stora kostnader för behandling på . Forskning visar att länder som och på grund av stora antal patienter, låg BNP och hög statsskuld kommer att ha ohållbara kostnader för behandling . Till och med , som arbetat framgångsrikt mot hiv (4,av ugandierna är smittade), kommer att ha kostnader för behandling som är lika stora som den utlandsägda statsskulden. 2 Behov av en långsiktig överenskommelse om kostnadsfördelning bidrar till hiv-behandling genom Globala fonden mot hiv, tuberkulos och malaria (GFATM) och FN:s samlade program mot hiv och aids (). När givarländer stöder hiv-behandling tar givarländerna över en del av det moraliska ansvaret för patienternas hälsa. Därför anser att i sitt biståndsarbete måste arbeta för att skapa en långsiktig budgetering för att fullfölja de behandlingar som påbörjas med biståndsmedel. Erfarenhet visar att givarländer tenderar att dra ner finansiering av hiv-behandling när mottagarländerna ökar sin egen. På grund av hiv-medicineringens långsiktighet måste givar- och mottagarländer redan nu komma överens om en fördelning av hur framtida kostnader ska bäras. Detta för att förhindra att patienter som påbörjat behandling ”faller mellan stolarna” och att givar- och mottagarländer hamnar i ett finansiellt ”chicken-race” över kostnaderna. Ett lämpligt sätt vore att det internationella samfundet och mottagarländerna kommer överens om ekonomiska nyckeltal som bestämmer när utländsk finansiering kan dras tillbaka och när den bör öka. 3 Det ekonomiska värdet av preventivt arbete ökar framhåller att den utvecklade världens ansvar för att finansiera hiv-prevention och behandling har sin grund i allmän moral mer än ekonomi. visar forskning att behandling innebär en stor samhällsekonomisk vinst, både i produktivitet för individen och undvikande av vårdkostnader för hiv-infektionens följdsjukdomar. Eftersom mottagarländerna av samma anledning spenderar stora summor på hiv-behandlingar innebär det sagda att det preventiva arbetet ökar mycket i värde rent ekonomiskt. Därför bör öka satsningarna på preventiva åtgärder. Åtgärder för att uppmuntra tonårsflickor att fullfölja sin grund- och gymnasieskolutbildning har visat sig effektiva (Santelli and others, 2015) och riktade åtgärder mot högriskpersoner som sexarbetare och lastbilschaufförer bör också prioriteras.