mot · H4022102 · 2016-10-05 00:00:00 — Den nya anställningsformen som vi föreslår – lärlingsanställning – måste dock betraktas som en slags hybrid mellan det offentliga och det privata, så avseende just denna anställningsform bör politiken sätta upp vissa regler: 1) arbetsgivaren är helt befriad från att betala arbetsgivaravgifter, 2) lärlingsanställningen jämställs med en provanställning, det vill säga att arbetsgivaren kommer inte att dras till Arbetsdomstolen vid tvister, 3) en minimilön lagfästs, och är tillika ”fredad”, det vill säga den ersätter inte andra inkomster eller försörjningsstöd. En person som saknar gymnasieexamen och uppbär försörjningsstöd har således mycket starka incitament att färdigställa sin examen för lärlingsutbildning hos ett företag. Reformen finansieras helt och hållet genom att slopa nystartsjobben, vilka dels inte i tillräckligt hög utsträckning lett till riktiga jobb, dels påvisats ha mycket stora undanträngningseffekter och dessutom rena dödviktseffekter. Att som regeringen nu föreslår nystartsjobben ska gälla olika beroende på var i världen man är född är för del fullständigt uteslutet och ytterligare ett skäl för att avskaffa reformen. 3.4 En modern arbetsmarknadspolitik Regeringen deklarerade tidigt ett slags övergripande mål för sin politik: att skulle ha EU:s lägsta arbetslöshet. Målet är förvisso ambitiöst och hyfsat kvantifierbart (vi ska dock minnas tidigare S-ledda regeringar som förvisso lyckades minska arbetslösheten, men på bekostnad av ett ökat antal förtidspensioneringar). Det är dock tämligen märkligt formulerat eftersom det är så pass avhängigt av utvecklingen i övriga . Det vore mer logiskt att sätta ett mål i absoluta snarare än relativa tal – en målsättning för jämviktsarbetslösheten – och sedan presentera en reformplan för att uppnå detta. Sedan valet har dock två saker uppenbarat sig: 1) har upplevt en exceptionellt hög invandring av i huvudsak låg- eller okvalificerad arbetskraft samt 2) regeringen har drivit igenom skattehöjningar på just arbete, vilket får effekten att arbetslösheten ökar snarare än minskar. Vad gäller det förstnämnda så återspeglas inte volymerna i arbetsmarknadsstatistiken eftersom de asylsökande inte formellt tillhör arbetskraften. Det bör poängteras att detta givetvis inte är asylanternas egna fel, många är säkerligen både kapabla och arbetsvilliga, men så fungerar statistiken. Lagom till 2020, dock, kommer denna kraftiga befolkningsökning att även formellt tillhöra arbetskraften och givet asylinvandrares dystra sysselsättningsgrad därför också öka arbetslösheten. Från borgerligt håll har propagerats för lägre ingångslöner i en förhoppning om att fler jobbtillfällen skapas, vilket med visst fog har kritiserats från regeringen och dess bundsförvant LO. Men istället för att göra det billigare att anställa har regeringen gjort precis tvärtom: man har kraftigt höjt skatterna på just arbete samt föreslagit att företagarna i högre utsträckning än ska finansiera sina anställdas sjuklönekostnader (vilket man dessbättre tvingades dra tillbaka). Det är två åtgärder som bidrar till ökad arbetslöshet, oavsett om man gör en så kallad statisk eller dynamisk beräkning av effekterna. Idén om hur man ska komma till rätta med såväl den inhemska som den importerade arbetslösheten av främst okvalificerad arbetskraft lyser alltjämt med sin frånvaro. Det innebär inte att Alliansen med sina krav på lägre löner är rätt ute, det innebär att invandringspolitiken är och har varit felaktigt utformad. De oberoende expertinstanserna, däribland , dömer således ut regeringens jobbmål som omöjligt. Faktum är att , i sina egna prognoser, gör samma bedömning, även om detta av naturliga skäl inte lyfts fram. bedömning är att jobbmålet är ologiskt formulerat och mindre genomtänkt. Vi vill i stället införa ett mål i absoluta termer: jämviktsarbetslösheten bör till 2020 ligga . Om man sedan ligger etta eller femma i någon intern EU-liga är i sammanhanget mindre viktigt. Det viktiga är att skapa delaktighet på arbetsmarknaden och sammanhållning i landet och givetvis att bygga en grund för stabila statsfinanser. föreslår därför i denna budgetmotion en ordentlig omläggning, reformering och modernisering av den svenska arbetsmarknadspolitiken, i syfte att göra detta mål möjligt. I de följande avsnitten redogör vi för hur vi avser uppnå detta, med en sammanfattande tabell om våra reformers effekter på sysselsättningen och arbetslösheten. Målet är viktigt eftersom det är grundläggande för välfärden: med en hög sysselsättning kan vi vidareutveckla den svenska välfärden, med nuvarande eller till och med lägre sysselsättningsnivåer nivåer tvingas vi i stället att steg för steg demontera den. presenterar således metoder för att uppnå ett mål, vilket i sin tur garanterar en trygg och stabil välfärdsstat även för kommande generationer. Det ska också framhållas att det – givet nuvarande höga arbetslöshet – inte finns några ”heliga kor” och att man som ansvarstagande parti nödgas vända och vrida på varenda sten. 3.4.1 Renodla och öppna upp Arbetsförmedlingen Den nuvarande Arbetsförmedlingen har förvisso genomgått flera förändringar sedan den tillkom, men i grunden har principerna inte ändrats. Det är i huvudsak staten som är huvudman och genomförare av arbetsmarknadspolitiken och arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Systemet fungerade av allt att döma tämligen väl för den tidsperiod som det byggdes för, det vill säga 50-talet. Men medan arbetsmarknaden har utvecklats till att bli betydligt mer dynamisk och mångfacetterad har politikerna inte hängt med i svängarna utan följer i stort samma gamla inbyggda mönster. Många mindre företag har skapats , där anställda förvisso har en specifik titel med tillhörande befattningsbeskrivning, men där man i praktiken förväntas kunna lite av allt och ofta får ”täcka upp” för en kollega med annan befattning som plötsligt blir sjukskriven. Det är också vanligare att man hanterar kundkontakter, vilket ställer krav på social kompetens och inte enbart yrkeskompetens. Graden av individualisering och specialisering har ökat. Arbetsmarknaden har utvecklats, politikerna (och därmed Arbetsförmedlingen) har inte hängt med. Resultatet är att Arbetsförmedlingen fungerar genuint dåligt. Egentligen katastrofalt dåligt: uppgav av de inskrivna på Arbetsförmedlingen att förmedlaren hade bidragit till att man fått ett jobb. Bland de arbetssökande är det som uttalar förtroende för myndigheten. Det finns ingen anledning att försöka skönmåla utfallet. Det är uruselt. Den budgeterade utgiften för statens utgiftsområde 14 (Arbetsmarknad och arbetsliv) uppgår till , det vill säga ungefär lika mycket som Försvarsmakten och rättsväsendet sammantaget. Man borde kunna förvänta sig ett bättre utfall. Likväl finns inga som helst belägg för att påstå att det är arbetsförmedlarna som det skulle vara fel på. De brinner helt säkert för sina jobb precis lika lite eller lika mycket som andra löntagare. Det är politiken det är fel på. Den offentliga arbetsförmedlingens metoder är inkapabla att mäta behoven av individualisering och att komma till rätta med matchningsproblematiken på arbetsmarknaden. , och är exempel på länder som helt eller delvis valt att öppna upp sina förmedlings- och utbildningstjänster. Det har – på det stora hela – visat sig vara ett framgångskoncept. Rent allmänt kan sägas att konkurrens, mångfald och valfrihet i sammanhanget är bra. Finns det bara en aktör, det vill säga ett monopol, så finns det inga egentliga incitament att förbättra sin service eller kvalitet: om kunden (i förekommande fall en arbetssökande) är missnöjd, har ju han eller hon ändå ingen annan att vända sig till. Innovationer, nytänkande och specialiseringar hämmas. Man kan göra en resultatuppföljning, men i nuvarande situation kan man inte ställa resultatet i direkt relation till något annat. Om en arbetsförmedlare förmedlar ett jobb , så går det alltså inte egentligen att säga att det är för lågt resultat, eftersom det inte finns något att jämföra med. På en öppen och konkurrensutsatt marknad händer precis tvärtom: håller du inte en hög grad av service och kvalitet, uppvisar du sämre resultat än andra i branschen, så kommer kunden (den arbetssökande) att välja bort just dig till förmån för någon annan som uppvisar en bättre historik och som har goda referenser och omdömen. Som ytterligare exempel på Arbetsförmedlingens dystra resultat kan nämnas att var det av alla nyanställda som hade använt sig av Arbetsförmedlingen, vilket också inkluderade nyanställda i olika typer av subventionerade jobb. Majoriteten av arbetsgivarna anser att Arbetsförmedlingen saknar kunskap om branschen och är dålig på att hitta rätt person. Trots rigida inställning väljer arbetsgivarna att kringgå Arbetsförmedlingen och väljer i stället de privata rekryteringsföretagen. Det gäller för all del även arbetstagarna själva – endast en mycket liten minoritet anger att de fått information om det arbete de fått via Arbetsförmedlingen. IFAU:s studier visar heller inte på något samband mellan Arbetsförmedlingens kostsamma åtgärder å ena sidan och på sysselsättningen å andra sidan. I finns i princip ingen offentlig arbetsförmedling, utan samtliga tjänster upphandlas i konkurrens. Det bör betonas (och detta är viktigt) att de som konkurrerar med varandra inte bara är privata och vinstdrivande företag, utan även andra icke-vinstdrivande organisationer eller företag av olika slag. Motsvarande , kyrkan, fackförbund eller till och med andra myndigheter agerar på exakt samma premisser, exakt samma villkor. Kombinationen leder bland annat till en betydligt högre grad av specialisering. Det påstås lite allmänt att unga och utrikes födda har svårt att få jobb i . Det stämmer givetvis (statistiken talar sitt tydliga språk), men det gäller ju inte för alla ungdomar eller alla utrikes födda. Även ungdomar och invandrare är ju så att säga heterogena grupper som i grunden består av individer med olika sorters färdigheter och brister. Att avskaffa det offentliga monopolet som Arbetsförmedlingen utgör, till förmån för privata aktörer, ideella aktörer, kyrkan, fackförbunden och andra myndigheter har i det australienska fallet visat sig öka graden av effektivisering, individualisering samt specialisering. 3.4.1.2 En svensk modell? Att kopiera ett annat lands modell på ett visst område är sannolikt inte ett uppenbart recept för framgång. Istället bör analyseras vad som gick bra med den ena eller andra modellen samt vad som skulle kunna ställa till problem i det egna fallet. I en utvärdering av det australienska fallet uppges dock att effektiviteten ökat, att kostnaderna för skattebetalarna minskat, att servicen till de arbetssökande blivit bättre samt att arbetsgivarna blivit mer nöjda. Dessutom anges att reformen varit särskilt effektiv för marginaliserade grupper samt grupper med svårigheter att finna arbete. Särskilt det sistnämnda vill ta fasta på: för att öka delaktigheten på arbetsmarknaden för de som har en svag förankring, inte minst utomeuropeiskt födda, fordras tämligen långtgående reformer. har ett av allra högsta sysselsättningsgap, det vill säga diskrepansen i sysselsättning mellan inrikes visavi utrikes födda. Det är ett allvarligt problem som vi måste komma till rätta med om vi ska kunna ha ett sammanhållet . vill vi inte ha särlösningar, i synnerhet inte på etnisk basis. Sådana är ingen bra grund för att bygga ett sammanhållet land. Arbetsförmedlingens åtgärder och program ersätts och öppnas upp för övriga samhällsaktörer: privata företag, sociala och icke-vinstdrivande företag, semi-privata eller andra aktörer. Utbildning och matchningsarbete upphandlas i stället av de bästa aktörerna i samhället. Ett tydligt kontroll- samt tillsynssystem inrättas. Det inrättas ett konkret och framförallt transparent ”ratingsystem” där såväl kund (den arbetslöse) som upphandlare (det offentliga) medverkar. En leverantör med låg rating tillåts inte medverka i kommande ”upphandlingar”. Den ersättning från det offentliga som erbjuds är uteslutande provisionsbaserad, det vill säga om någon aktör lyckas förmedla ett arbete till någon arbetslös, så utgår en del av provisionen. Om den tidigare arbetssökande individen behåller jobbet , så utgår ytterligare en del av provisionen. Om så slutligen den tidigare arbetssökande behåller jobbet ytterligare en period, så utgår resten av provisionen. Detta ger incitament för samtliga parter att göra ett bra och i synnerhet långsiktigt jobb. Den arbetssökande bör givetvis kategoriseras utifrån anställningsbarhet. Den som har varit arbetssökande i har rimligen inte samma behov som den som har varit arbetssökande . Det rimliga är att detta kvantifieras utifrån termer av exempelvis ålder samt arbetslöshetens duration. Provisionen för en aktör som tar sig an en långtidsarbetslös blir betydligt högre än för en aktör som tar sig an en person som sannolikt skulle kunna ha hittat ett nytt jobb på egna meriter, utan inblandning av andra. Detta för att undvika så kallad cherry-picking. Arbetsförmedlingen fungerade sannolikt någorlunda väl på 50- eller 60-talet. Det är mening att detta är fallet. Arbetslöshetsförsäkringen bör därtill administreras centralt av och bli helt skattefinansierad, i likhet med övriga socialförsäkringar. Det innebär att Arbetsförmedlingen som myndighet kan renodla sitt uppdrag och bli ”smalare men vassare”. I samband med denna reform är det av stor vikt att lyfta fram betydelsen av icke vinstdrivande aktörer och andra aktörer såsom exempelvis och kyrkan. Inte minst bör de sociala företagen kunna nyttjas bättre. De mångmiljardbelopp som frigörs genom att Arbetsförmedlingen i nuvarande form reformeras kommer att användas i ett betydligt mer effektivt förmedlingsarbete, inom ramen för såväl privata vinstdrivande företag som ovan nämnda exempel. Betydelsen av att engagera de icke vinstdrivande organisationerna och företagen samt civilsamhället i största allmänhet syftar i första hand till att skapa en så stor mångfald som möjligt så att ingen grupp eller individ lämnas utanför och i andra hand till att ytterligare bekämpa tidigare nämnd ”cherry-picking”. Reformen föreslås i enlighet med den konservativa försiktighetsprincipen genomföras stegvis för att med start vara fullt genomförd, med en kontinuerlig utvärdering. 3.4.2 Trygghet och rörlighet på arbetsmarknaden I talas ofta om den svenska modellen på arbetsmarknaden som en slags nyckel till framgång. Med den svenska modellen avses vanligen att det är arbetsmarknadens parter själva, och inte de lagstiftande politikerna, som kan och bör lösa olika sorters tvister sinsemellan. Grunden uppstod med det närmast ikoniska . delar till fullo den positiva andemeningen bakom den svenska modellen. Empirin talar också sitt tydliga språk: det visar sig att har betydligt färre ”strejktimmar” (vilka givetvis inte gagnar vare sig arbetstagare eller arbetsgivare) än andra EU-länder. Politikers inblandning i arbetsrättsliga frågor bör således mötas med viss skepsis, givet att det finns sunda krafter bland arbetsmarknadens parter. Som politiker och lagstiftare kan man givetvis frestas att föreslå både det ena och det andra, till gagn för arbetsgivaren eller arbetstagaren, i en opportunistisk frenesi. står dock bakom intentionen i den svenska modellen. De svenska turordningsreglerna, reglerade i LAS, kom till då arbetsmarknadens rörlighet var betydligt mindre än . Arbetsmarknadens funktionssätt har förändrats och i takt med det måste även turordningsreglerna förändras. För att säkerställa trygghet för arbetstagare är det viktigt att LAS finns kvar, men undantagen i turordningsreglerna behöver utökas. Dagens undantag är helt enkelt för små och leder till att framför allt ungdomar diskrimineras genom sist-in-först-ut-systemet. Arbetsgivare kan enkelt reglera storleken på sin personalstyrka men det är svårt att reglera sammansättningen på personalstyrkan. Dagens turordningsregler medger två undantag. menar att undantagen bör utökas till fem. En del av förklaringen till de danska löntagarnas upplevda större trygghet än de svenska löntagarnas dito är sannolikt vetskapen om att – givet värstascenariot – det finns ett socialt skyddsnät som fångar upp en. Den första tanke som man slås av om man drabbas av arbetslöshet är således inte att man behöver sälja sin bil eller sitt hus eller hur man ska kunna försörja sin familj, utan i stället hur man ska hitta ett nytt jobb. För att det ska vara möjligt krävs en ordentlig reform och förstärkning av arbetslöshetsförsäkringen. menar att arbetslöshetsförsäkringen är så pass central för arbetsmarknaden att den bör betraktas som en del av de generella socialförsäkringssystemen. Det innebär ett flertal saker: Själva budgetanslaget bör flyttas från Arbetsförmedlingen till . Den bör vara obligatorisk och därför helt skattefinansierad. Den bör administreras centralt istället för att ligga på entreprenad hos fackförbund, i syfte att öka likvärdigheten. Det faktiska försäkringsskyddet bör öka. Vad avser det sistnämnda så är förslag att taket höjs kraftigt till hela per dag , för att därefter minska till per dag. Det medför en kombination av stärkt försäkringsskydd och incitament att hitta ett nytt jobb. efter att den borgerliga regeringen tillträdde hade antalet medlemmar i någon arbetslöshetskassa minskat med ganska exakt en halv miljon. Detta kan tveklöst sägas vara en mycket riskfylld utveckling: dels på individnivå, dels på samhällsnivå – hade flera av dem som stod utan försäkring blivit av med sina arbeten så hade en viktig automatisk stabilisator inte kunnat parera en konjunkturell nedgång. Huvudorsaken till denna nedgång var att regeringen införde en arbetslöshetsavgift. Denna medförde att arbetslöshetskassor inom branscher där risken för arbetslöshet var högre också skulle betala en högre avgift. Många kassor, inte minst hotell- och restauranganställdas, fick då kraftigt förhöjda avgifter till följd att folk helt enkelt inte hade råd att försäkra sig. Detta ödesdigra misstag rättas dessbättre till av dåvarande regeringen i samband med budgetpropositionen där denna straffavgift avskaffades. Det är dock fortfarande oroväckande många som inte letat sig tillbaka till någon arbetslöshetskassa. En stor del av svenska folket har uppenbarligen förlorat förtroendet för arbetslöshetsförsäkringen. utgångspunkt är att arbetslöshetsförsäkringen är så pass central att den bör betraktas som en del av de grundläggande socialförsäkringssystemen. Detta innebär också att den bör vara uteslutande finansierad via skattsedeln. vill således att även den så kallade finansieringsavgiften samt övriga administrativa avgifter, utöver själva arbetslöshetsavgiften, avskaffas och tas över av staten, till följd av att medlemskap i en arbetslöshetskassa blir helt och hållet avgiftsfritt. Den finansieringsavgift som medlemmarna betalar ligger på . Samtliga anslutna skulle därmed med förslag få en ökad disponibel nettoinkomst motsvarande deras respektive medlemsavgift, men med helt oförändrade villkor. föreslår att den traditionella arbetsförmedlingen (med mer eller mindre monopol hos just myndigheten ) utvecklas till förmån för sociala och icke vinstdrivande företag, privata företag, ideella organisationer, kyrkan, bemanningsbranschen och kanske även andra aktörer. uppgav av dem som varit inskrivna på Arbetsförmedlingen att en arbetsförmedlare hade bidragit till att de fått jobb. Fler aktörer ökar kraftigt dynamiken på hela arbetsmarknaden och möjliggör tillsammans med ökade skyddsnät en uppluckring av delar av den svenska arbetsrättsliga lagstiftningen, vilken inte är förenlig med en modern arbetsmarknadspolitik. Reformen i sig är helt självfinansierad i den bemärkelsen att de nuvarande anslagen till arbetsmarknadspolitiska åtgärder finansierar ersättningen till de aktörer som kvalificerar sig som jobbförmedlare. är kritiska till de relativt höga skatter som tas ut på arbete. Fyra av fem nya jobb skapas i växande småföretag och föreslår därför en rad tydliga förbättringar för småföretagen som ett led i att stimulera sysselsättningen. För småföretagen vill ge skattelättnader specifikt på arbete. 3.4.3.1 Slopad allmän löneavgift Den så kallade allmänna löneavgiften inom ramen för de sociala avgifterna på arbete har inget specifikt område i de offentliga trygghetssystem som den avser finansiera, utan är en extra skattekostnad på arbete, vilken i synnerhet träffar de små företagen. Den allmänna löneavgiften utgör cirka en tredjedel av de totala arbetsgivaravgifterna på . Allmänna löneavgiften har höjts successivt och ligger på . Denna löneskatt uppfattas som djupt orättvis av många företagare och hämmar deras incitament och möjligheter till att nyanställa. vill gå i motsatt riktning och helt avskaffa den allmänna löneavgiften för samtliga företag med upp till nio anställda. Det skulle motsvara en skattelättnad på för ett småföretag. Det innebär att totalt 300 000 småföretag helt undantas från allmän löneavgift. Företag med en högre total lönesumma betalar allmän löneavgift enbart på de delar som överstiger takbeloppet. På så vis skapar vi inte bara kraftiga incitament för att nyanställa utan undviker också de tröskeleffekter som annars kan uppstå när företag växer från mikro- till småföretag och vidare till medelstora företag. Tillsammans med det kraftigt lindrade sjuklöneansvaret för mindre företag kan detta antas medföra mycket positiva möjligheter för de minsta företagen att växa sig större och anställa fler. 3.4.3.2 Slopad sjuklönekostnad för småföretagare ambition är att göra det både billigare och enklare att anställa. Det är därmed vår avsikt att reformera sjuklöneansvaret på så vis att mikro- och småföretagens börda lindras avsevärt. För att undvika tröskeleffekter konstruerar vi reformen på så sätt att varje företag får göra avdrag för sina sjuklönekostnader . Ett mikroföretag slipper i princip således helt att betala sjuklönekostnader. Även större företag med personal som är mindre benägen än genomsnittet att sjukskriva sig kan undslippa sjuklönekostnader helt. Reformen minskar sjuklönekostnaderna för företagarna med totalt . Ett lindrat och i flera fall helt avskaffat sjuklöneansvar bedöms ha en mycket positiv inverkan på sysselsättningen. I en rapport från företagarna visar det sig att sjuklöneansvaret har haft en stor betydelse för en fjärdedel av företagarna när det gäller att inte anställa personer utanför familjen. 3.4.4 Låga skatter på låga inkomster Det pågår en tämligen intensiv debatt rörande de så kallade lägsta lönerna och huruvida dessa ligger på en rimlig nivå i . I korthet förespråkar allianspartierna – på lite olika sätt – att de lägsta lönerna bör sänkas. Argumentet lyder som så att flera personer, inte minst många nyanlända, som står långt ifrån arbetsmarknaden har en hypotetisk lön som ligger under lägstanivån och att om lönerna bara sänktes tillräckligt hade dessa individer hamnat i sysselsättning i stället för i utanförskap, om än till en lägre lön. Motargumentet från inte minst arbetstagarorganisationerna samt de rödgröna partierna gör i stället gällande att sänkta lägstalöner slår negativt mot samtliga löntagare och att personer riskerar att fastna i en så kallad låglönefälla. Båda argumenten får anses ha viss bärkraft. Forskningen – åtminstone för svenskt vidkommande – är minst sagt spretig. Å ena sidan finns studier som visar på risken att människor fastnar i låglönefällan samt att denna risk är betydligt mer påtaglig för kvinnor. Andra studier visar i stället att det huvudsakligen är ungdomar som kommer i fråga för låglönejobb. I takt med att de åldras och ackumulerar humankapital och arbetslivserfarenhet så avancerar de också på lönemarknaden och lämnar låglönejobben bakom sig och så att säga lämnar plats åt nästa ålderskohort. I ett sådant fall, där det förvisso finns en viss andel låglönejobb men där också lönerörligheten är hyfsat stor, är det svårt att finna argument mot förekomsten av låglönejobb såväl på kollektiv som på individuell basis.