mot · H4022497 · 2016-10-05 00:00:00 — Skulle det röra sig om insatser med kort varsel, veckor till någon eller några månader, är dock risken uppenbar att förbanden inte kommer vara tillräckligt samövade ifall de skulle behöva genomföra strid. Samma problem gäller vid nationella insatser, det vill säga vid försvar av svenskt territorium. Förbanden kommer inte att vara samövade vid ett snabbt uppväxande hot, än mindre vid ett överraskande angrepp. Förmågan till samverkan med utländska förband är en direkt funktion av samövningar i fred. Ska ambitionen i solidaritetsförklaringen nås krävs det avsevärt fler sådana samövningar, nationellt som internationellt, och med större förband, än vad som genomförs . I detta led krävs ett antal åtgärder där beredskapskontroller och beredskapsövningar spelar en viktig del. Att det genomförs beredskapskontroller för att se i vilken mån den existerande organisationen har förmåga att med kort varsel inta en högre beredskap. Åtgärden är mycket angelägen då Försvarsmakten består av nyorganiserade förband vilka dessutom skall understödjas av en helt ny logistikorganisation. Systemet måste prövas och svagheter identifieras och åtgärdas. Det skulle dessutom bidra till att fokusera personalens uppmärksamhet mot Försvarsmaktens huvuduppgift – värna vår territoriella integritet. ser försvarsöverenskommelsen som ett viktigt första steg för ett starkare försvar som ändamålsenligt kan försvara gränser. Vi ser att försvarsöverenskommelsen gör gott i att staka ut en ny väg för att Försvarsmakten ska ha tillgängliga resurser och möjligheter att göra det den gör bäst – försvara vår fred och frihet. Vad vi dock , , ser är att verkligheten har kommit ikapp den så nödvändiga propositionen. Situationen i har eskalerat bara och det är nu dags att återigen sammankalla Försvarsberedningen för att skyndsamt påbörja ett nytt arbete med att staka ut vägen till ett starkare försvar där det uttalade målet bör vara att försvarsutgifterna uppgår till av BNI. Men det är inte enkom mer medel som kommer att kunna lösa Försvarsmaktens tämligen försvagade situation. Lösningar behöver komma till på personalförsörjningssidan, materielsidan och den rent organisatoriska sidan. För att stärka försvarets personalförsörjningssituation på kort sikt föreslår vi att värnpliktslagstiftningen återaktiveras i reducerad skala. Den presenterade utgör där ett viktigt ingångsvärde. Speciellt kravet på att systemet aktiveras så fort som det överhuvudtaget är praktiskt möjligt. För att en återmilitarisering av och ett allmänt stärkt försvar ska ha någon större möjlighet att faktiskt värna svenskt territorium krävs också komplettering av ett antal system. Stridskrafterna på måste utformas så att de avskräcker från ett angrepp, eller åtminstone framtvingar en så omfattande resursinsats, och därmed röjande förberedelser, så att det skapar tid till andra svenska motåtgärder eller ingripande från Nato. Detta är omöjligt utan att det finns en förmåga att bekämpa mål i luften, på havet och att markstridsförbanden har en god anfallsförmåga. Därför föreslår vi att regeringen skyndsamt utreder möjligheten att utplacera kustrobot på , att skyndsamt utreda hur kan förses med ett fullvärdigt artillerisystem och luftvärn, utbildad personal samt nödvändiga stödsystem. Försvarsmakten har kompetenser och resurser som skulle kunna spela en stor roll vid olika typer av påfrestningar på samhället, t.ex. naturkatastrofer, terrorhandlingar och allvarliga olyckor. har det funnits en uttalad tveksamhet såväl på politisk nivå som bland andra myndigheter att utnyttja Försvarsmaktens olika förmågor vid händelser där olika civila myndigheter har huvudansvaret. Nedmonteringen av de militära (och civila) staber som hade att samverka i krig, har lett till att kunskapen om Försvarsmaktens olika möjligheter att stödja det civila samhället till mycket stor del försvunnit. Detta innebär att dessa befintliga statliga resurser riskerar att bli outnyttjade i situationer där de skulle kunna göra stor nytta, att olika myndigheter anskaffar system där likartade system redan finns i Försvarsmakten, att det byggs upp parallella kompetenser inom statsförvaltningen, samt att underhållskostnaderna för olika system blir höga genom att materielanskaffning och underhåll inte samordnas mellan civila myndigheter och Försvarsmakten. Effekten av eventuella insatser blir också lägre genom att berörda civila myndigheter inte övat ihop med olika komponenter ur Försvarsmakten och därmed inte heller vet hur resurserna skulle kunna utnyttjas på bästa sätt. I Försvarsmakten finns bland annat nedanstående resurser och kompetenser vilka borde kunna utgöra en del av samhällets beredskap vid allvarliga hot, olyckshändelser och katastrofer. Försvarsmakten disponerar ett femtiotal helikoptrar. Vissa är optimerade för eftersökning och räddning av personer såväl över land som över vatten. De nyanskaffade helikoptrarna av typen ”Blackhawk” kommer att utgöra en betydande transportresurs för att snabbt flytta t.ex. personal och materiel till ett område där lokala myndigheters resurser måste förstärkas. Vissa av helikoptrarna är utrustade för medicinska uppdrag och skulle kunna bidra vid större olyckor när den civila organisationen för ambulanshelikoptrar är otillräcklig. Den stora transportkapacitet som finns i form av Försvarsmaktens transportflygplan är också en resurs som i avsevärt större utsträckning skulle kunna planeras in i samhällets beredskapsåtgärder när det gäller olika typer av ickemilitära hot. Ingenjörsförbanden har fordon som är optimerade för att kunna arbeta under extremt ogynnsamma förhållanden, exempelvis röja vägar eller rasmassor. De har också personal vilken är specialutbildad på att hantera och desarmera olika typer av bomber och sprängladdningar. Vid många garnisoner finns speciella, terränggående, skyddade bärgningsfordon med en kapacitet överstigande de flesta civila bärgningsbilars, som skulle kunna var ett bidrag i situationer där sådana egenskaper vore värdefulla. Försvarsmaktens olika typer av bepansrade personaltransportfordon skulle kunna utgöra en värdefull resurs för polisen vid insatser där det föreligger stor risk för att personalen skulle kunna bli beskjuten, t.ex. vid ingripande mot terrorister. Försvarsmaktens rörliga stabsförband som har förmågan att snabbt samordna olika verksamheter i stor skala skulle kunna var ett stöd för olika civila chefer, t.ex. en kommuns räddningsledare, i händelse av katastrof. Försvarsmaktens personal är generellt sett en i många stycken outnyttjad resurs, med undantag av Hemvärnet som ger ett viktigt bidrag till det civila samhällets säkerhet. Vissa av specialförbanden skulle kunna utgöra en förstärkningsresurs till polisens nationella insatsstyrka. I stort sett alla förband skulle kunna utgöra en resurs om det uppstod ett behov av att förstärka bevakningen av känsliga objekt, t.ex. större flygplatser vid ett allvarligt terroristhot. Det stora problemet är i grunden inte bristande lagstiftning eller författningsstöd – myndigheter har rätt att begära stöd från varandra – utan snarare är problemet olika myndigheters tendens att vilja skaffa egna resurser för alla tänkbara eventualiteter. Detta leder till en misshushållning med statens medel. En annan faktor som bidrar till att Försvarsmaktens resurser riskerar att bli outnyttjade i situationer där de skulle kunna göra stor nytta, är att det inte genomförs några mer omfattande samövningar. Alltså praktiska övningar där olika myndigheter på ett handfast sätt får tillfälle att lära sig om Försvarsmaktens olika förmågor. De fyra regionala staber som upprättas för att utöva territoriell ledning och förbättra samverkan mellan civila och militära myndigheter, bör därför också ges uppgiften att initiera en ökad övningsverksamhet där kvalificerade militära resurser (inte bara Hemvärnet) ställs till andra myndigheters förfogande för att bidra vid naturkatastrofer, stora olyckor eller andra händelser som kan påverka människors säkerhet. Det är inte heller osannolikt att en ökad samverkan med civila myndigheter skulle kunna vara en motivationshöjande faktor för de soldater som ska tjänstgöra i Försvarsmakten och kanske därför skulle finna övningar av annan karaktär, än rent militära, som stimulerande. Det är dock inte enbart Försvarsmaktens personalförsörjning som måste lösas skyndsamt. Det faktum att anställda från ena dagen till den andra kan gå från en anställning inom statsförvaltningen till att få en anställning inom försvarsindustrin kan också det vara ett problem i vissa hänseenden. Försvarsområdet är unikt till sin karaktär. Relationen mellan staten och industrin är ofta mycket tät och sekretessbehovet stort. I regeringens proposition Försvarspolitisk inriktning – försvar 2016–2020 gör regeringen bedömningen att behovet av, och möjligheterna till, att införa ett karenssystem för personal som lämnar statsförvaltningen till förmån för försvars- och säkerhetsindustrin. Blotta misstanken om att någon på ett otillbörligt sätt skulle kunna gynnas av dessa övergångar på skattebetalarnas bekostnad måste undvikas. Ett viktigt steg i den riktningen skulle kunna vara införandet av ett karenssystem för personal som lämnar statsförvaltningen till förmån för försvars- och säkerhetsindustrin. Därför är det positivt att regeringen nu gjort ett tilläggsdirektiv till utredningen om vissa villkor för statsråd och statssekreterare (2015:10) som fått i uppgift att även se över möjligheten att införa ett karenssystem för statsråd och statssekreterare. I och med att det nationella försvaret åter blivit en huvuduppgift för Försvarsmakten bör principen med ett modulbaserat system där förbanden sätts ihop efter behov överges. Istället bör förbanden organiseras så att de är användbara, där alla nödvändiga system ingår i förbandet från början och därmed också regelmässigt övar tillsammans. Skulle det vid internationella uppgifter vara så att alla funktioner inte är nödvändiga så lämnas de därhän. Denna princip bör definitivt gälla på bataljonsnivå. Den utveckling som pågår i detta avseende är därför glädjande, men bör genomföras fullt ut för att brigaderna snabbt ska kunna agera som allsidigt användbara förband. Här bör funktionsförbandens volym och tillhörighet (i krigsorganisationen) övervägas. I detta sammanhang bör det upprättas en tredje brigadstab. Därmed skulle förbanden i , och på Revingehed enklare kunna övas i brigads ram och ledningen av förbandsproduktion och försvarsförberedelser förenklas. skulle ansvarsförhållandena förtydligas. Att brigaderna inte skulle vara fulltaliga spelar i sammanhanget mindre roll – kvaliteten i verksamheten skulle förbättras och sannolikt också vissa funktioner kunna rationaliseras. Frågan om allsidigt sammansatta förband hänger även ihop med den i grunden allvarligaste bristen av alla, officerskårens kraftigt urholkade förmåga att föra förband i fält. Den bristande förmågan återfinns redan på kompaninivå och är akut på bataljons- och brigadnivåerna. Förutom att än tydligare prioritera förbandsverksamheten och övningar med förband krävs här sannolikt strukturella förändringar som ökar tillgängligheten av fulltaliga förband. Här finns flera vägar att gå: öka andelen kontinuerligt tjänstgörande soldater på bekostnad av de tjänstgörande kalla in de tjänstgörande oftare på bekostnad av deras möjligheter att delta i internationella operationer skapa speciella ”övningsförband” kopplade till Försvarsmaktens skolor. Här kan ett utökat nordiskt samarbete också spela en betydelsefull roll. Sannolikt kommer det behövas en kombination av alla dessa åtgärder. De i försvarsbeslut planerade markstridsförbandens anfallsförmåga behöver framöver ytterligare stärkas. Här bör också det efterhand ökande teknikgapet gentemot en motståndare noteras. Till exemel är förmågan att bekämpa beväpnade drönare ytterst begränsad. En vanlig företeelse på stridsfältet. Speciellt akut framstår bristen på indirekt understöd och förmågan att möta olika typer av nya lufthot, men också de bristande möjligheterna att snabbt kunna samla tillräckliga styrkor för att framgångsrikt kunna anfalla en angripare i de skeden när han är som sårbarast – d.v.s. tidigt i en operation. För att öka arméns anfallsförmåga och för att tidigt kunna möta en angripare i fler riktningar bör den tyngre materiel som är förrådsställd som en materielreserv – för i storleksordningen fyra mekaniserade bataljoner – förbandsorganiseras. Det bör ske i form av uppsättandet av kaderförband, som innebär att förbandet bemannas med en liten andel aktivt befäl i fredstid och där övrig personal bara kallas in för uppgifter som hänger samman med övningar och nationellt försvar. Dessa förband inordnas i de ovan föreslagna tre brigadstrukturerna. En mekaniserad, avsevärt förstärkt, bataljonsstridsgrupp organiseras och utgångsgrupperas på . Möjligheten att stationera del av Archersystemet på ses över och en speciell stridsgrupp av brigadstorlek bör organiseras för skyddet av . Frånvaron av ett kvalificerat luftvärnsrobotsystem på våra stridsfartyg begränsar kraftigt deras förmåga att lösa flera uppgifter, bl.a. saknar fartygen möjligheten att eskortera transporter till sjöss i en situation där det föreligger ett lufthot. Det lilla antalet fartyg besitter skapar ett operativt problem genom att vi skulle tvingas välja mellan att basera i praktiken hela flottan på antingen – för att skydda importsjöfart mot bl.a. ett eventuellt ubåtshot, eller i – för att bidra till att skydda fastlandet och . Antalet stridsfartyg bör därför utökas till en nivå där det är möjligt för flottan att verka på väst- och ostkusten . Förmågan att hantera ett ubåtshot är speciellt viktig då det kan vara aktuellt även i situationer då det inte föreligger en öppen konflikt. Ubåtsinsatser kan genomföras anonymt i en krissituation för att t.ex. utöva påtryckningar. För att kunna utnyttja fartygsförbandens rörlighet är det viktigt att de har möjligheter att snabbt ombasera från en kuststräcka till en annan. Den nu planerade basorganisationen innebär där vissa begränsningar. Den bör förändras. Flottans fartyg (och flygförbanden) ska vara bemannade med kontinuerligt tjänstgörande personal för att kunna upprätthålla en hög beredskap, vilket är logiskt av både ekonomiska och operativa skäl. Det är ett måttligt personalkrävande system men kan utveckla hög effekt, speciellt i ett inledande skede av en eventuell konflikt. Det har en ”hög profil” – synlighet – med vilken vi, i en krissituation, kan markera att vi både kan och vill hävda vår suveränitet. Den nuvarande ordningen med att en stor del av förbandens personal har ”dubbelbefattningar” på andra platser i Försvarsmakten påverkar såväl förbandens beredskap som möjligheterna att öva på ett negativt sätt. Här bör det vidtas åtgärder så att fartygsförbanden ges en bättre bemanningssituation. Marinen bör förstärkas så skydd av importsjöfart och mottagande av utländsk hjälp i anslutning till kan säkerställas som sjöstrid på ostkusten måste kunna genomföras parallellt. Kännetecknet för flygstridskrafterna är förmågan att intermittent kunna utveckla hög effekt mot främst luft- och sjömål, samt stridskraftens mycket stora rörlighet. För att uppnå detta krävs fungerande flygbaser. Baser är dock sårbara och hotas av flera typer av stridsmedel, flyganfall, robotanfall och sabotage. För att skapa ett rimligt skydd mot dessa hot krävs kvalificerade långräckviddiga luftvärnssystem, möjligheten att sprida flygplanen på många baser och ett väl fungerande skydd på marken. Finns inte samtliga dessa komponenter är risken stor att flygplanen aldrig kommer till verkan – de blir utslagna på marken. Långräckviddiga luftvärnssystem i tillräckligt antal för att skydda större områden (det kan vara flygbaser, flottans basområden, befolkningscentra och vital infrastruktur) saknas i den planerade strukturen. Dessa långräckviddiga system bör ingå som en del i flygstridskrafterna då deras insats skulle vara mycket nära knuten till flygförbandens verksamhet. Fyra kvalificerade eldenheter bör ge möjlighet att skydda övre , , och . Det nuvarande antalet basförband tillåter bara att ett begränsat antal flygbaser kan betjänas. Det försvårar bl.a. utnyttjandet av civila flygplatser som reservbaser. Speciellt problematisk vore situationen om flygstridskrafterna skulle behöva kraftsamlas till östra eller . bör framöver förstärkas. Det begränsade antalet radarspanings/stridsledningsflygplan, två stycken, gör det omöjligt att bedriva en kontinuerlig kvalificerad övervakning av . Den förmågan bör utökas. Här kan olika tekniska lösningar vara tänkbara: Bristen på en bred palett av vapen för att bekämpa markmål gör att flygstridskrafterna bara i begränsad utsträckning kommer att ha förmåga att bekämpa markmål. Detta måste ses som speciellt allvarligt med hänsyn till den lilla volymen egna markstridsförband, de kan inte vara överallt. Flygstridskrafterna bör därför bl.a. tillföras långräckviddiga vapen för markmålsbekämpning. En avgörande svaghet under var svårigheten att tidigt kunna möta oväntade händelseutvecklingar på marken. stora yta har alltid inneburit att det funnits luckor, med svagt försvarade områden, som en angripare kan utnyttja. Ett mycket effektivt medel för att möta sådana händelseutvecklingar, tidigt påföra en angripare förluster, fördröja hans framträngande och skapa tid för att kraftsamla markstridsförband till det hotade området är stridshelikoptrar. Dessa kan mycket snabbt förflytta sig till i stort sett vilken del som helst av och utveckla mycket hög effekt . Systemet skulle dessutom passa mycket väl in i en tämligen personalsvag men högteknologisk organisation i ett land med geografiska utsträckning. Det skulle också kunna utgöra en mycket mångsidig och användbar komponent vid olika typer av fredsoperationer. Införande av stridshelikoptrar i organisationen bör övervägas. Transportflygsresurserna utgör en viktig del såväl vid kraftsamling och försörjning av stridskrafterna, i det nationella försvaret, som i internationella insatser. Ju färre förband vi disponerar, desto viktigare blir det att kunna genomföra strategiska och operativa omgrupperingar snabbt. Transportflygresurserna bör långsiktigt vidmakthållas. Flygstridskrafterna bör förstärkas och ges förmåga att kraftsamla till alla delar av landet genom att basorganisationen förstärks. Som sjö- och flygräddningen är strukturerad ligger detta ansvar primärt hos . har ett antal uppmärksammade uppgifter kommit ut i media. Dessa har gjort gällande att myndigheten mot gällande regler gjort en upphandling och att allt inte gått rätt till. Men, uppgifterna som framkommit belyser inte bara ett specifikt fel som begåtts. De belyser också det faktum att dagens struktur ter sig tämligen ineffektiv där tämligen kapitalintensiva resurser – helikoptrar – inte utnyttjas effektivt. Det krävs ett antal års arbete för en myndighet att bygga upp både erfarenhet och kompetens inom sjö- och flygräddning. För att utnyttja statens resurser effektivt krävs att myndigheter samverkar både över ansvarsområden och över kompetensområden. Detta skulle kunna göras i större utsträckning än vad som görs . Ansvaret för sjöövervakning och räddningstjänst till sjöss ligger hos . Myndigheten har både en lång erfarenhet på området och tekniskt avancerade flygplan för uppgiften. ligger ansvaret för (search and rescue), alltså efterforskning och räddning, hos . Det kan vara både till sjöss och på fjället. Detta är en uppdelning som inte är resurseffektiv eller ger några stora synergieffekter. Regeringen beslutade om en utredning som skulle se över maritima resurser och den talar sitt tydliga språk, uppdelningen som finns är inte optimal. Utredningen presenterades 2012 och kom bland annat fram till: att regeringen överväger att förändra huvudmannaskap för sjö- och flygräddningen, inklusive organisation och ansvar för räddningshelikopterverksamheten, även kallad med engelsk förkortning. som ansvarar för verksamheten hanterar den väl men utredaren anser att det finns långsiktiga synergieffekter och effektivitetsvinster i att får huvudmannaskap för sjö- och flygräddning och att Försvarsmakten återfår ansvar för att tillhandahålla i samband med att (NH90) införs i Försvarsmaktens helikopterflottilj. Således förespråkar utredningen en lösning där och Försvarsmakten delar på uppdraget sjö- och flygräddning, till skillnad från dagens situation där tre myndigheter delar på uppgiften. Försvarsmakten disponerar ett femtiotal helikoptrar och har lång erfarenhet av att bedriva helikopterverksamhet, olika typer av räddningsuppdrag. Dessutom är ett av Försvarsmaktens senaste helikoptersystem anpassat för ”räddningsaktioner i svårtillgängliga områden och till sjöss”. För att uppnå ett effektivt utnyttjande av de helikopterresurser som står till statens förfogande är det nödvändigt att i större grad samverka myndigheter emellan. Men också att se över huruvida huvudmannaskapet för Sjö- och flygräddning bör överföras till i enlighet med utredningen . Detta bör ges regeringen tillkänna. Vårt samhälle, liksom de flesta samhällen i världen, är och blir allt mer beroende av informationsteknik. Det kan gälla datorbaserad styrning och övervakning av viktiga samhällsfunktioner som t.ex. elförsörjning, vattendistribution, trafikreglering på vägar, järnvägar och i luften eller hantering av andra funktioner som betalningar, handel och information. Cyberangrepp kan leda till mycket omfattande följder för samhället, i vissa avseenden lika förödande som ett angrepp med konventionella vapen. Till skillnad från konventionella angrepp kan det vara utomordentligt svårt att identifiera vem som står bakom ett cyberangrepp. Frågan uppstår också, om man kan se cyberangrepp som en krigshandling, som kan besvaras med konventionell vapenmakt. Sannolikt inte då cyberattacker har en inbyggd osäkerhet som bl.a. gör att man aldrig med säkerhet kan veta vem som ytterst initierat angreppet. Hot om cyberangrepp kan dessutom utnyttjas i utpressningssyfte – inte bara mot företag och organisationer utan även mot regeringar. Samhället måste därför ha en god förmåga att såväl möta direkta angrepp som att avskräcka en eventuell angripare. Det kan bara ske på samma arena som hotet uppträder – cyberarenan. Systemet för informationssäkerhet, precis som det svenska krissystemet i övrigt, bygger på två grundprinciper: ansvars- och närhetsprincipen. Närhetsprincipen betyder att en kris först och främst ska hanteras där den inträffar av de närmast berörda och ansvariga. Ansvarsprincipen innebär att den som bedriver verksamheten i vanliga fall även är ansvarig i en krissituation. Om de lokala resurserna inte räcker till och om hanteringen av incidenten blir för omfattande kan statliga insatser bli aktuella. Genom att cyberhotet sällan kan avgränsas geografiskt eller till en enskild verksamhet innebär det att staten ofta kommer att spela en viktig, ibland avgörande, roll. Det finns sex myndigheter i som har ett av regeringen utsett ansvar för informationssäkerheten i samhället. Dessa myndigheter ingår i Samverkansgruppen för informationssäkerhet (Samfi). Att benämna SamfI som cyberförsvar vore inte korrekt. Den är först och främst inriktad mot informationssäkerhet och hantering av it-incidenter. De myndigheter som ingår i Samfi är: Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB), Försvarsmakten (FM), (), (), () (som representeras genom och Säkerhetspolisen) samt (). MSB har främsta ansvaret för informationssäkerheten i . De övriga myndigheternas aktivitetsområden är främst av stödjande och förebyggande karaktär. Ett problem med skyddet mot cyberhot är att mycket av infrastrukturen och handeln och andra funktioner är beroende av företag eller ägs av företag. Dessa är vinstdrivande och i vissa fall obenägna att satsa stora medel i förebyggande syfte då det är svårt att värdera nyttan i förväg. Detta kan jämföras med kostnader för försäkringar eller för våra gemensamma samhällsfunktioner som eller Försvarsmakten.