frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — Kriminalvården förtjänar kritik för att ha dröjt oacceptabelt länge med denna återkoppling. Vidare borde enligt min mening i ha vidtagit åtgärder när det stod klart att transporttjänsten inte kunde bistå vid transporten av T.J. Trots att polismyndigheten fick denna in- formation dröjde det ända till innan T.J. transpor- terades de knappa tio milen till . Även polismyndigheten förtjänar kritik för att ha bidragit till att T.J:s vistelse i arrestlokalen drog ut . I det tidigare omnämnda betänkandet har det framhållits att trots att Kriminal- vårdens transporttjänst inte har något formellt ansvar för andra myndigheters transporter förutsätts myndigheten ta ett sådant ansvar. En högre efterfrå- gan av transporttjänster än vad Kriminalvårdens resurser medger leder enligt betänkandet till att myndigheten måste prioritera i vilken ordning transporterna utförs.45 I betänkandet framhålls vidare följande: Att verksamhetsansvaret i praktiken är oklart leder till betydande effektivi- tetsförluster, särskilt då flera myndigheter kan komma i fråga för att utföra transporter. Hur Kriminalvårdens transporttjänst prioriterar transporter på- verkar exempelvis direkt belastningen på polismyndigheterna, som däre- mot saknar möjlighet att påverka Kriminalvårdens prioriteringar. Oklarhe- terna innebär svårigheter för myndigheterna att planera och dimensionera beredskap för transportverksamhet. Felaktiga förväntningar av vilken ka- pacitet som behövs kan leda till att det avsätts för stora resurser och en överkapacitet uppstår eller – troligare – att behovet underskattas. Vilken myndighet som sedan i det enskilda fallet kommer att utföra en transport kan vara en tillfällighet. [– – –] Oklar ansvarsfördelning innebär dessutom svårigheter för berörd personal att överblicka vad som gäller. Det kan leda till att enskilda transportuppdrag – såsom i det ovan refererade JO-ärendet [JO 2009/10 s.237, JO:s anm.] – ”faller mellan stolarna”, vilket av rättssä- kerhetsskäl är särskilt olyckligt, eftersom det handlar om frihetsberövade personer.46 I syfte att komma till rätta med dessa oklarheter föreslogs i betänkandet att det skulle föras in en ny paragraf (29 a) i polislagen (1984:387) som bl.a. reglerar att en polismyndighet får överlämna verkställigheten av en transport av någon som är berövad friheten till den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt betänkandet är det Kriminalvården som bör komma i fråga för förordnande en- ligt bestämmelsen.47 Utredningens förslag har ännu inte blivit verklighet. Behandlingen av T.J. understryker enligt min uppfattning det behov som lyfts fram i SOU 2011:7 av att tydligt reglera att Kriminalvården har ett ansvar för att utföra transport åt andra myndigheter. Det har förekommit flera fall hos 45Se SOU 2011:7 s. 209 f. 46Se SOU 2011:7 s. 211. 47Se SOU 2011:7 s. 466. K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 JO där den oklara ansvarsfördelningen för transporten av frihetsberövade per- soner har resulterat i att personer blivit sittande i polisarrester under relativt lång tid.48 Det är enligt min mening nödvändigt att ansvaret för den här typen av transporter tydliggörs i lagstiftningen och jag finner skäl att med stöd av 4 § första stycket lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän göra såväl som regeringen uppmärksammade på detta behov. I den del av ärendet som berör har jag samrått med justi- tieombudsmannen . Långsam handläggning i en anstalt av ett ärende om omhändertagna tillhörigheter (Dnr 5899-2014) Beslutet i korthet: I anstalten studielokal Lärcentrum påträffade anstaltens kontrollgrupp flera pärmar med dokument som rörde flera olika intagna. Pärmarna togs om hand för att anstalten skulle kunna utreda vem de tillhörde. Anmälaren hävdade att pärmarna tillhörde honom. Trots det dröjde det två och en halv vecka innan anstalten – vid ett möte med anmä- laren – kunde klarlägga att pärmarna verkligen tillhörde honom. JO uttalar i beslutet att ett formlöst omhändertagande av material för att utreda vilka uppgifter det innehåller och vem det tillhör bör bli mycket kortvarigt. An- stalten borde enligt JO skyndsamt ha tagit reda på vem/vilka materialet till- hörde och om han eller de hade tillstånd att inneha det för att därefter kunna återlämna materialet eller omhänderta det med stöd av 5 kap. 2 § fängelse- lagen (2010:610). Anstalten kritiseras för dröjsmålet. När anstalten konstaterat att materialet tillhörde anmälaren ansökte han om att få inneha delar av materialet. Det dröjde därefter över anmälaren fick materialet. Anstalten kritiseras för den långa hand- läggningstiden. Vidare kritiseras en kriminalvårdsinspektör för innehållet i ett skriftligt svar han lämnat till anmälaren när anmälaren framförde sitt missnöje med att anstaltens innehavsprövning drog ut . I en anmälan som kom in till JO klagade . på hur anstalten hanterat ett ärende om omhändertagna tillhörigheter. Han anförde i huvudsak följande: omhändertog anstalten ett antal pärmar, dokument- hållare och lösa dokument som är hans personliga tillhörigheter. Det var till stor del studiematerial men också privata dokument. Omhändertagandet gjor- des i hans studierum i anstaltens skollokaler. medde- lade en kriminalvårdsinspektör att P.G. skulle få tillbaka studiematerialet och 48 Se exempelvis JO:s beslut (dnr 5182-2013), (dnr 5723- 2010), (dnr 2411-2008) och (dnr 1079-2002). 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D de privata pärmarna . kallades han till sko- lan tillsammans med en lärare och anstaltens kriminalvårdsinspektör med an- svar för säkerhet (säkerhetskvinsp.). upplyste om att han blivit lovad att få tillbaka dokumenten och fick till svar att materialet måste gås igenom. Han ifrågasatte vad som hänt under de som gått sedan omhändertagandet men fick inte någon reaktion. Kriminalvårdsinspektören lovade att materialet skulle gås igenom (den 22–) och att han själv och skolpersonalen skulle få närvara då. träffade han anstaltens vakthavande befäl och säkerhetskvinspen. Hans tillhörigheter delades in i tre kategorier beroende på var de skulle förvaras: i det personliga förrådsskåpet, i bostadsrummet respektive i hans studierum. Dokumenten hade inte granskats och granskades inte heller vid mötet. informerade han per- sonalen om att han behövde ha tillbaka sina dokument inför . Han fick veta att det inte skulle vara några problem. Den 8 ok- tober påpekade han för det vakthavande befälet att han väntar på sina dokument. för anmälan till JO, , hade han inte fått sina dokument. JO begärde att Kriminalvården skulle yttra sig över det som P.G. JO begärde även att Kriminalvården skulle redogöra för hur omhändertagandet av tillhörigheterna dokumenterats och hur P.G. underrättats om åtgärden. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region , genom dåvarande region- chefen , följande: Anstalten har genom kriminalvårdschef inkommit med uppgifter rörande de omständigheter som P.G. har anfört i sin anmälan. Av uppgifterna jämte journalanteckningar framgår bl.a. följande. Kontrollgruppen vid anstalten påträffade sju stycken pärmar i anstaltens Lärcentrum. Denna lokal har samtliga in- tagna som är placerade i Lärcentrum tillgång till. Pärmarna innehöll beslut, verkställighetsplaner etc. som rörde flera olika intagna, både placerade vid anstalten och vid andra anstalter. hävdade att pärmarna tillhörde honom. Anstalten ansåg dock inte att detta var klarlagt då pärmarna innehöll dokument om flera olika intagna inklusive P.G., att P.G. inte hade något registrerat innehavsbeslut för dessa dokument samt att dokumenten påträffades i ett utrymme som cirka 15 in- tagna hade tillgång till. Pärmarna togs om hand av utreda vem de tillhörde och varför de innehöll uppgifter om flera olika intagna. hade säkerhetskvinspen och vakthavande befäl ett möte med P.G. Under mötet blev det klarlagt att pärmarna tillhörde P.G. plockade bort tre pärmar som låstes in i hans skåp i förrådet och övriga pärmar omhändertogs av anstal- ten. fick vidare plocka ut de handlingar som han ville inneha i sitt bostadsrum och handlingar som han behövde för sina studier. Anstalten prövade därefter vilka dokument han kunde få inneha i sitt bostadsrum. K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 det handlade om en stor mängd dokument och varje handling skulle prövas var och en för sig var det ett omfattande arbete att pröva innehavsfrågan. [den 10–, JO:s anm.] överlämnades de doku- ment från pärmarna, vilket var den största delen av dokumenten, som an- stalten ansåg att P.G. kunde få inneha i sitt bostadsrum eller i studielokalen. De känsliga dokument om P.G. och om andra intagna som anstalten av sä- kerhetsskäl ansåg att P.G. inte kunde få inneha placerades i personalkon- toret i direkt anslutning till hans bostadsavdelning. Dessa handlingar kunde P.G. ta del av under dygnsvilan i bostadsrummet och på per- sonalkontoret eller något annat rum där andra intagna inte närvarade. An- stalten uppger vidare att innehavsfrågan prövades hade P.G. Syftet från anstaltens sida har aldrig varit att hindra P.G. från att ta del av handlingarna eller att använda dem, utan att förhindra en eventuell spridning av handlingarna som en följd av t.ex. andra intagnas påtryckningar. När det var klarlagt vid mötet med P.G. att pär- marna tillhörde P.G. dokumenterades omhändertagandet i hans journal . Att anstalten omhändertog pärmarna underrättades han om i samband med samma möte. 7 § förvaltningslagen (1986:223), FL 5 kap. 1 och 2 §§ fängelselag (2010:610), FäL 14 § fängelseförordning (2010:2010), FäF Kriminalvården, Region bedömning Ett ärende där någon enskild är part ska handläggas enligt förvaltningslagen så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. I fö- revarande fall fanns till en början oklarheter rörande vem de sju pärmarna tillhörde. När detta hade säkerställts handlade det om en stor mängd doku- ment som anstalten skulle ta ställning till huruvida P.G. utifrån sä- kerhetsskäl kunde inneha dessa i sitt bostadsrum. Från det datum som det var klarlagt att pärmarna tillhörde P.G. tog det knappt 1,5 månad innan P.G. fick de dokument anstalten ansåg att P.G. kunde inneha i sitt bostadsrum eller i studielokalen. Han har kunnat ta del av samtliga dokument i en lokal där inte andra intagna har varit närvarande. Enligt FäF ska den intagne underrättas om omhändertagande och om- händertagandet ska dokumenteras. Pärmarna omhändertogs enligt lagens mening först vid mötet då det var klarlagt att pärmarna tillhörde P.G. Detta underrättades han om vid mötet och dokumenterades i hans journal . Han anförde i huvudsak följande: Sakförhållandena i regionens yttrande är delvis felaktiga. med att han blev avvisiterad en pärm och en dokumenthållare när han var på väg ut från skollokalerna. Dessa påträffades alltså inte i hans studierum. Pär- men innehöll till största delen handlingar som gällde hans egna ärenden hos JO och Justitiekanslern (). Dokumenthållaren var märkt med ”Informationer och underlag till magisterarbete”. Kontrollgruppen ifrågasatte hans innehav av andra intagnas dokument, men han visade att han har fullmakter från dessa in- tagna. Han bedriver studier på heltid i ett litet rum som han delar med en annan intagen. Pärmarna beslagtogs från en hylla ovanför hans datorplats, och hyllan var märkt ”Böcker och pärmar på hyllan är personliga, tillhör [anmälarens 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D namn]”. såg han att det saknades ett antal pärmar, kollegie- block och lösa papper vid hans studieplats. Flera av pärmarna hade han innehaft i sitt bostadsrum i anstalten Kumla. Pärmarna kontrollerades av anstalten Kal- mars personal innan han tilläts ta upp dem till avdelningen. Från hade han ingen aning om var hans till- hörigheter fanns eller vem som hade ansvar för dem. den 9–gjorde anstalten inga aktiva insatser för att ta reda på om materialet tillhörde honom såsom t.ex. att fråga skolans personal. Från förvarades tillhörigheterna på klienthandläggarens kontor som ligger en våning ovanför P.G:s bostadsavdelning. Han betvivlar att det och finns någon som har befogenhet att hämta dokument därifrån. De uppgifter som anstalten benämner som känsliga är t.ex. brottsrubrice- ring, strafftid, personnummer och liknande. lämnade han in en anhållan och meddelade att han börjat bli irriterad, frustrerad och förbannad på att ärendet tar tid. fick han besked från säkerhetskvinspen att granskningen avbryts och att han bryter allt han utlovat i ärendet. Alla tillhörigheterna hade skickats ned till förrådet, och P.G. hänvisades till att anhålla om varje enskilt dokument han ville ha till- baka. Till sitt yttrande bifogade P.G. en kopia av den anhållan han lämnade till anstalten – inklusive svaret från – och ett beslut om telefontillstånd (JO:s handling nr 10). Därefter begärde JO ett förnyat yttrande från Kriminalvården. I sitt förnyade remissvar anförde Kriminalvården, Region , genom dåva- rande regionchefen , följande: Det samlade material som togs om hand av anstalten omfattar sju pärmar med olika typer av handlingar. Det har i efterhand inte kunnat klarläggas huruvida P.G. bar på en pärm och en dokumenthållare när han skulle lämna anstaltens Lärcentrum den aktuella dagen. har anfört att det inte funnits någon oklarhet beträffande vem som ägde detta material. Som redovisats i tidigare yttrande bedömde anstalten dock att det initialt inte kunde anses vara klarlagt att det samlade materialet tillhörde P.G. eftersom det bestod av dokument om flera olika intagna inklusive P.G., att P.G. inte hade något beslut om att få inneha dokumenten och att dokumenten påträffades i ett utrymme som flera andra intagna hade tillgång till. från att anstalten påträffade materialet fram till dess att kri- minalvårdsinspektören hade ett möte med P.G. gick anstal- ten igenom dokumenten för att bilda sig en uppfattning om vad de bestod av och vem eller vilka de kunde antas tillhöra. har själv i sitt yttrande redovisat att det var fråga om tusentals dokument. Under mötet med P.G. blev det klarlagt att pärmarna tillhörde honom, var- med omhändertagandet dokumenterades i journalen. fick ange vilka handlingar som han önskade inneha i bostadsrummet och vilka handlingar som han önskade använda i studiesyfte, varmed prövning av frågan om in- nehav av ett omfattande material tog vid. K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 Till följd av att P.G. inkommit med skriftliga syn- punkter på anstaltens hantering (JO:s aktbilaga 10) meddelade kriminal- vårdsinspektören att handlingarna nu flyttades till P.G:s för- rådsutrymme. meddelade därvid att innehavsprövningen av- slutades och erinrade P.G. om möjligheten att hemställa om innehav av de handlingar som han önskade förvara i anstalten. Det material som P.G. bedömdes kunna få inneha i bostadsrummet och i Lärcentrum överlämnades . Övriga dokument place- rades i ett personalkontor. har kunnat ta del av materialet i detta ut- rymme i personals närvaro och han har också gjort så . Anstaltens vakthavande befäl har tillträde till detta utrymme dygnet runt. Anstalten har inte nekat P.G. tillgång till skrivmaterial och hans rätt att uttrycka sig i skrift har inte på något sätt begränsats. 4, 7 och 20 §§ förvaltningslagen (1986:223), FL 5 kap. 1 och 2 §§ fängelselagen (2010:610), FäL 14 § fängelseförordningen (2010:610), FäF Kriminalvårdens, Region , bedömning Det samlade material som påträffades i allmänna utrymmen i anstalten har av anstalten bedömts vara av sådan art att det inte kunde anses vara klarlagt att det tillhörde P.G. Oaktat om allt material har påträffats på öppen yta i Lärcentrum eller om P.G. har burit på visst material i ett allmänt utrymme, finns det enligt Region inte skäl att ifrågasätta anstaltens bedömning att det initialt var nödvändigt att samla in aktuellt material i syfte att klargöra vilka uppgifter det innehöll och vem det rätte- ligen tillhörde. har genom skrivelse anfört missnöje med an- staltens hantering av frågan om innehav, varvid kriminalvårdsinspektören meddelat honom att handlingarna skulle komma att flyttas för förvaring bland P.G:s övriga personliga tillhörigheter i förrådet. Kriminalvårdsin- spektören har vidare upplyst P.G. om möjligheten att hemställa om innehav av enskilda dokument. Det har såvitt känt inte framkommit annat än att P.G. alltjämt önskade få en prövning avseende innehav av de dokument som han pekat ut vid mötet med anstaltsledningen . Härvid konstateras också att ett överlämnande av de dokument som bedömdes till- låtna att inneha skedde , varför innehavsprövningen – oaktat den korrespondens som fördes i samband med P.G:s skrivelse – har fort- skridit. Det material som kom att förvaras i ett personalkontor har P.G. haft tillgång till på begäran och han har också bevistat kontoret vid flera till- fällen med anledning därav. Vid ärendehandläggning motiverar anstalten beslut i enlighet med 20 § förvaltningslagen (1986:223). Anstalten redovisar alltså inte regelmässigt exempelvis vissa uppgifter om en intagens brottslighet och personliga för- hållanden i beslut, utan endast för det fall sådana uppgifter har betydelse för bedömningen i sak. Frågan om innehav av en handling prövas i varje enskilt fall enligt bestämmelserna i och det kan därför inte, med led- ning av den beslutskopia som P.G. bilagt, antas att det typiskt sett inte skulle finnas säkerhetsskäl mot att inneha handlingar med sådana uppgifter. kommenterade remissvaret och anförde i huvudsak följande: Kriminalvår- dens uppgifter är inte till fullo utredda och korrekta. Det finns flera i anstalts- personalen som kunde ha tillfrågats om ärendets hantering men som kriminal- vårdschefen inte har pratat med. Själv har P.G. 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D med , som var närvarande när P.G. läm- nade Lärcentrum. minns att P.G. bar på en pärm och en doku- menthållare. Han upplever att han blivit begränsad att uttrycka sig i skrift. I ett beslut uttalade chefsJO Fura följande: Kriminalvården har i sitt första yttrande berört det skyndsamhetskrav som en- ligt 7 § förvaltningslagen (1986:223) gäller vid handläggning av ärenden. Jag finner för egen del skäl att redogöra för några av bestämmelserna om intagnas personliga tillhörigheter. Enligt 5 kap. 1 § fängelselagen (2010:610) får en in- tagen ta emot och inneha böcker, tidskrifter och tidningar. Det gäller dock inte sådana som kan äventyra ordningen eller säkerheten, eller antas motverka den behandling som han eller hon genomgår. I övrigt får en intagen – enligt samma bestämmelse – ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som är motive- rade med hänsyn till att verkställigheten ska kunna genomföras på ett ända- målsenligt sätt. Tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha får – enligt 5 kap. 2 § fängelselagen – omhändertas och förvaras för den intagnes räkning. Tillhö- righeter som omhändertagits ska lämnas ut till den intagne senast i samband med att han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. Enligt 14 § fängelseförordningen (2010:2010) ska Kriminalvården under- rätta den intagne när tillhörigheter som han eller hon inte får ta emot och inneha omhändertas enligt 5 kap. 2 § fängelselagen. Kriminalvården ska dokumentera vad som har omhändertagits. Kritik för dröjsmål med att utreda vem som ägde tillhörigheterna är av uppfattningen att det inte fanns någon oklarhet om vem som ägde det material som anstalten tog hand om . Anstalten menar dock att det till en början inte var klarlagt att materialet tillhörde P.G. Som skäl för oklarheten har anstalten anfört det fanns dokument som gällde flera olika intagna inklusive P.G., att P.G. inte hade något beslut om att få inneha doku- menten och att dokumenten påträffades i ett utrymme som flera andra intagna hade tillgång till. Jag finner inte skäl att ifrågasätta anstaltens bedömning att materialet behövde tas om hand så att det kunde utredas vilka uppgifter det innehöll och vem det tillhörde. Det måste dock ha stått klart för anstalten att materialet inte tillhörde anstal- ten utan någon eller några av de intagna. Genom att materialet togs om hand av anstalten hade ägaren/ägarna inte längre tillgång till det. utred- ningen om ägarförhållandena pågick hade materialet – såvitt jag förstår – helt formlöst tagits om hand av anstalten. Ett sådant formlöst omhändertagande bör, enligt min mening, bli mycket kortvarigt. Anstalten borde skyndsamt ha tagit reda på vem eller vilka materialet tillhörde och om personen eller personerna hade tillstånd att inneha det, för att därefter kunna återlämna materialet eller omhänderta det med stöd av 5 kap. 2 § fängelselagen. K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 Det kan naturligtvis vara svårare att utreda vem som äger en tillhörighet när den påträffas i ett utrymme som flera har tillgång till än när den påträffas i någon intagens bostadsrum. Det måste dock ha legat nära till hands att anta att åtminstone merparten av dokumenten tillhörde P.G. Det framgår inte av Kri- minalvårdens yttranden vilka åtgärder som vidtogs för att ta reda på vem materialet tillhörde. Den avgörande åtgärden verkar dock ha varit mötet med P.G. Det är anmärkningsvärt att detta möte inte kom till stånd tidigare. Sammanfattningsvis blir min slutsats att det är oacceptabelt att det dröjde två och en halv vecka innan det kunde fastställas vem materialet tillhörde. Anstalten förtjänar kritik för dröjsmålet. Kritik för långsam handläggning av innehavsfrågan Av utredningen framgår att det stod klart att materialet till- hörde P.G. och att han pekade ut vilket material han önskade inneha i sitt bostadsrum respektive vad han behövde för sina studier. Det framgår även att anstalten , dvs. den 10–, över- lämnade de dokument som P.G. fick inneha i sitt bostadsrum respektive i stu- dielokalen. Det dröjde alltså över från att det stod klart vilka doku- ment P.G. ville inneha till dess att han fick dem. Även med hänsyn tagen till att det rörde sig om en stor mängd dokument var handläggningstiden oaccep- tabelt lång, och anstalten förtjänar kritik. Kritik mot svar till P.G. Av utredningen framgår att P.G. skriftligen framförde sitt missnöje med att anstaltens innehavsprövning drog ut . Kriminalvårds- inspektören svarade P.G. skriftligt och meddelade att han avslu- tade innehavsprövningen och att handlingarna skulle lämnas bland P.G:s övriga personliga tillhörigheter i förrådet. Kriminalvårdsinspektören meddelade vi- dare att anstalten skulle pröva frågan om innehav för varje enskilt dokument efter P.G:s skriftliga begäran om det. Såvitt framgår av utredningen har inte P.G. i tiden efter gett uttryck för någon annan uppfattning än att han önskade att anstalten prö- vade om han fick inneha de omhändertagna dokumenten i sitt bostadsrum re- spektive i studielokalen. besked att innehavsprövningen skulle avslutas är därför mycket svårt att förstå. Hans svar kan inte uppfattas på annat sätt än som en bestraffning för att P.G. klagade över handläggningstiden. Att en person i chefsställning agerar så gentemot en intagen i beroendeställning är naturligtvis helt oacceptabelt. Kriminalvården har i och för sig anfört att inne- havsprövningen fortsatte trots det besked som gav. Det påverkar dock inte min syn på agerande, och han förtjänar kritik för det. Det som i övrigt har kommit fram genom utredningen ger mig inte anledning att rikta någon kritik mot anstalten eller att göra några andra uttalanden. 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D Kritik mot Kriminalvården för att ha använt myndighetens säkerhetsenheter till anstaltsplacering av intagna som inte omfattas av 2 kap. 4 § fängelselagen (Dnr 6384-2014) Beslutet i korthet: Enligt 2 kap. 1 § fängelselagen får en intagen inte pla- ceras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kon- troll än vad som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Kriminalvårdens säkerhetsenhet i anstalten Saltvik har delvis använts för placering av intagna som av olika skäl är i behov av skydd.