frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — När man tar ställning till om det är befogat att använda våld ska man således beakta bl.a. vad som står att vinna med åtgärden och den nytta som tvångsåtgärden kan ha för den enskilde (prop. 2004/05:123 s. 56 f.). Om det är nödvändigt att bruka våld för att hindra en rymning eller för att upprätthålla ordningen får personalen inte använda mer våld än vad som med hänsyn till omständigheterna är försvar- ligt. När det gäller det våld som får brukas sägs bl.a. följande i kommentaren till (m.fl., II, 24:2 s. 12): Av behovs- och proportionalitetsgrundsatserna följer att onödig kraftut- veckling ska undvikas. Våld får användas endast när det behövs, dvs. när andra medel är otillräckliga för att utföra den uppgift det är fråga om och S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 våldsanvändning kan väntas leda till det avsedda resultatet. Där det är till- räckligt att föra eller fösa undan den som vägrar polisen tillträde vid en husrannsakan, är det t.ex. otillåtet att använda smärtsamt grepp eller utdela slag. Vidare får våld över huvud taget inte tillgripas, om den aktuella tjäns- teuppgiften inte har en sådan betydelse att det framstår som befogat att den genomförs med fysiskt tvång. I det fall åter då så är förhållandet, måste under hela händelseförloppet beaktas att aldrig mera våld används än som är rimligt i förhållande till vad som kan uppnås därigenom. Slag mot ömtå- liga delar av kroppen får som regel anses otillåtna, liksom sparkar, struptag, grepp i håret och liknande. Av SiS:s yttrande framgår att personer som har ett dokumenterat utagerande beteende normalt inte tillhör Rällsögårdens ”målgrupp”. När sådana personer nu har placerats på Rällsögården leder det givetvis till att personalen måste hantera problem som är delvis nya för dem. Det förefaller också vara så att det finns personal vid hemmet som inte har den fysiska kapacitet som krävs för att ingripa mot våldsamma intagna. Enligt remissvaret har personalen vid därför valt att släppa ut klienter som varit desperata och okontaktbara. När någon tvångsvårdas vid ett LVM-hem är utgångspunkten den att han eller hon ska hindras från att olovligen lämna hemmet. Som framgår av det ovan anförda har personalen befogenhet att använda våld för att hålla kvar en intagen som försöker lämna hemmet eller uppträder våldsamt. Syftet med LVM-vården är dock att motivera den enskilde till att ta emot vård och stödin- satser på frivillig grund. Detta syfte med tvångsvården måste vägas in i bedöm- ningen av vilket våld som det är försvarligt att använda för att hindra att någon olovligen lämnar LVM-hemmet. Med hänsyn till vårdens syfte framstår det dock inte som rimligt att personalen vid ett LVM-hem använder ett lika kraft- fullt våld som det våld som t.ex. personalen vid en kriminalvårdsanstalt får bruka för att hindra någon från att rymma. Som SiS har anfört i sitt remissvar går det inte att bortse från att personalen kan hamna i svåra situationer med hotfulla intagna där det till och med, på grund av den intagnes beteende, kan finnas en risk för personalens eller andra intagnas säkerhet. Jag vill för egen del inte utesluta att personalen vid hemmet i undantagsfall kan låta den intagne lämna hemmet i stället för att bruka ett våld som inte skulle framstå som försvarligt med hänsyn till bl.a. syftet med vården. SiS har i sitt remissvar inte närmare beskrivit de situationer där personalen har låtit intagna lämna hemmet. Det är därför svårt att på grundval av remiss- yttrandet dra någon slutsats om huruvida personalens handlande var försvar- bart. Jag har dock anledning att anta att personalen vid och ledningen för LVM- hemmet är väl medvetna om att en intagen inte får lämna hemmet enbart därför att denne är hotfull. Jag utgår därför från att förhållandena i de aktuella fallen har varit så allvarliga att det inte varit möjligt för personalen att hålla kvar de intagna genom en rimlig våldsinsats. Jag anser mig därför inte ha underlag för att rikta någon kritik mot Rällsögården. SiS har som huvudman för LVM-hemmen ett övergripande ansvar för att vården vid hemmen kan bedrivas på ett tillfredsställande sätt. Om det finns risk för att personalen vid ett hem inte kan upprätthålla ordningen måste SiS över- 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T väga att tillföra de extra resurser som behövs för att personalen ska kunna in- gripa i våldsamma situationer och för att förhindra att intagna olovligen lämnar hemmet (jämför JO:s ämbetsberättelse 1989/90 s. 253, dnr 2640-1987 och 491- 1988). Sådana överväganden aktualiseras givetvis särskilt när det på grund av en ökad intagning vid LVM-hemmen blir nödvändigt att placera våldsbenägna personer vid hem som inte är anpassade till vård av sådana personer. SiS måste därför aktivt följa behovet av extra personalinsatser vid LVM-hemmen och se till att ett hem får den förstärkning som erfordras för att ordningen ska kunna upprätthållas. bereder ett förslag till en ny lag om tvångsvård av barn och unga. De frågor som jag har behandlat i detta beslut kan i viss utsträckning aktualiseras även när det gäller de särskilda ungdoms- hem som SiS är huvudman för. Jag sänder därför en kopia av detta beslut till för kännedom. Jag finner även skäl att för kännedom skicka en kopia av beslutet till In- spektionen för vård och omsorg (), som är ordinarie tillsynsmyndighet vad gäller LVM-hemmen. S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 I ett ärende om omhändertagande med stöd av LVM har nämnden inte gjort en tillräckligt kritisk prövning av om ett samtycke till vård var realistiskt (Dnr 4157-2013) Beslutet i korthet: Ett samtycke till vård utesluter inte automatiskt tvångs- vård enligt LVM. Även när den enskilde har accepterat den nödvändiga vår- den måste socialnämnden göra en bedömning av om samtycket framstår som realistiskt. Vid den bedömningen bör faktorer som missbrukarens häl- sotillstånd, sjukdomsinsikt och motivation till behandling beaktas, liksom resultatet av tidigare vårdinsatser. I det granskade ärendet hade en man under loppet av drygt omhändertagits med stöd av 13 § LVM . Om- händertagandena upphörde varje gång , när mannen sa att han samtyckte till frivillig vård. På grund av de uppgifter om mannen som kom fram vid nämndens sam- manträde efter det tredje omhändertagandet måste det enligt JO ha varit up- penbart att det samtycke som mannen lämnade den gången inte var realist- iskt. Handläggningen vid sammanträdet tyder på att nämnden antingen sak- nade kunskap om vad som bör krävas för att ett samtycke ska kunna ligga till grund för vård eller att nämnden inte gjorde en tillräckligt kritisk pröv- ning av om samtycket var realistiskt. Nämnden kritiseras för hanteringen av ärendet. I en anmälan till JO framförde jur.kand. , som hade varit offentligt biträde åt K.H. i ett LVM-mål, klagomål mot i kommun. Han anförde bl.a. följande: Nämnden har under loppet av mindre än vid fyra tillfällen beslutat om omhänderta- gande av K.H. med stöd av 13 § LVM. Besluten om omhändertagande fattades i samband med att K.H. avbröt frivilliga vistelser vid behandlingshem. frivilligt återupptog behandlingarna tog nämnden tillbaka ansökningarna om vård enligt LVM, och det omedelbara omhändertagandet upphörde. Nämn- den har använt LVM som ett påtryckningsmedel för att tvinga fram vård på frivillig grund. JO begärde in vissa handlingar från i kom- mun. I samband med att förvaltningen skickade in handlingarna till JO lämnade förvaltningen på eget initiativ in en skrivelse i vilken förvaltningen redogjorde för delar av handläggningen av ärendet. Av de handlingar som lämnades in framgick bl.a. följande: emot frivillig vård för alkoholmissbruk. avbröt han behandlingen. Dagen efter, , omhändertogs han 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T med stöd av 13 § LVM och placerades på ett annat behandlings- hem. för en socialsekreterare att han samtyckte till vård och ville återvända till det första behandlingshemmet. upp- hävde nämnden det omedelbara omhändertagandet. vistades därefter på behandlingshemmet fram till när han på nytt avbröt behand- lingen. Efter att han återigen sam- tyckt till vård på frivillig väg upphävde nämnden beslutet om om- händertagande. vistades på ett behandlingshem men skrev ut sig själv varefter ett nytt beslut om omhändertagande fattades . Förvaltningen föreslog att nämnden skulle ansöka om vård, och arbetsutskottet sammankallades. skulle arbetsutskottet fatta be- slut i frågan om att ansöka om vård enligt LVM för K.H. hade en socialsekreterare kontakt med en sjuksköterska och annan personal vid det be- handlingshem där K.H. för tillfället vistades. Enligt dem saknade K.H. moti- vation till att ta emot vård. Socialsekreteraren talade också med K.H. Vid det samtalet uppgav K.H. bl.a. att han inte ville åka till något behandlingshem. So- cialsekreteraren meddelade honom att nämnden i så fall måste överväga att an- söka om vård enligt LVM. , strax före arbetsutskottets sam- manträde, ringde K.H. och uppgav att han nu samtyckte till vård. Socialsekre- teraren uppgav att han skulle framföra det till utskottet för att detta skulle kunna ta ställning till om samtycket var att betrakta som tillförlitligt. Mot bakgrund av uppgifterna om att K.H. nu samtyckte till vård beslutade arbetsutskottet att det inte fanns skäl att ansöka om vård enligt LVM. senare, , avbröt K.H. återigen den frivilliga vården, och dagen därpå beslutade nämnden på nytt att han skulle omhändertas. Efter detta omhändertagande be- dömde förvaltningen att det inte längre var möjligt att ge K.H. vård på frivillig väg. Förvaltningen lade därför fram ett förslag till ansökan om vård enligt LVM. hann fatta beslut om sådan vård blev K.H. allvarligt sjuk, och behovet av LVM-vård upphörde. JO begärde att i kommun skulle yttra sig om vilka närmare överväganden nämnden gjorde i frågan om huruvida K.H:s samtycke om vård på frivillig väg var ”allvarligt me- nat”. I sitt yttrande framförde nämnden huvudsakligen följande: skriver i sin anmälan att vård- och omsorgsnämnden inom loppet av vid fyra tillfällen beslutat om omhän- dertagande av [K.H.] med stöd av LVM och att nämnden missbrukat tvångslagstiftningen för missbrukare. [– – –] önskar med detta yttrande bemöta anmälan på de väsentliga punkterna samt besvara JO:s fråga kring vilka överväganden nämnden gjort. Avseende synpunkt att omhändertagande fattas i samband med att [K.H.] avbrutit den frivilliga planering och att det starkt får ifrågasättas det frivilliga i planeringen, samt att nämnden använ- der omedelbara omhändertaganden som påtryckningsmedel: Omedelbara omhändertaganden har gjorts på grund av att [K.H.] till följd av sitt missbruk utsatt sin hälsa för allvarlig fara. Redan efter en kort tids missbruk påverkas [K.H:s] hälsa dramatiskt. [K.H.] har återfallit i miss- bruk då han lämnat HVB , där han vistats på frivillig väg, och han har därefter omhändertagits. S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 [K.H.] har när omhändertagandena gjorts ej varit i stånd att diskutera och planera framtida insatser. Nämnden har bedömt att rekvisiten för ett ome- delbart omhändertagande varit uppfyllda. När [K.H.] väl tillnyktrat och återhämtat sig har ett resonemang kunnat föras med honom. Tre av dessa omedelbara omhändertaganden resulterade i att han samtyckt till före- slagna åtgärder. Bedömningen har gjorts att detta är den mest framkomliga vägen. Detta innebär inte att nämnden har ändrat sin be- dömning avseende samtycke, utan snarare att det ej varit möjligt att disku- tera denna fråga med [K.H.] i samband med det omedelbara ingripandet. Efter omhändertagandena och lämnade [K.H.] samtycke till en frivillig planering som upprättats tillsammans med honom. Målet var att hitta en långsiktig lösning på ett för [K.H.] Att minimera hans alkoholkonsumtion och erbjuda honom en värdig till- varo. Risk för återfall har inte uteslutits. [K.H.] har dock mellan återfallen upplevts motiverad till föreslagna planeringar. [K.H.] har vid det första till- fället följt planeringen och vid det andra tillfället i drygt en månad. Avseende utskottets övervägande den 15/7 2013 i fråga om [K.H:s] sam- tycke till vård på frivillig väg var allvarligt menat: I portalparagrafen i socialtjänstlagen står att läsa att "skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala si- tuation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna re- surser. Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestäm- manderätt och integritet." [K.H.] har ett långvarigt alkoholmissbruk bakom sig och nämnden har på många olika sätt försökt hjälpa [K.H.] från sitt missbruk genom öppenvård och slutenvård i olika former. Detta inkluderar även tvångsvård med stöd av LVM som avslutades . Inget av detta har varit framgångsrikt vad gäller målet att uppnå nykterhet för [K.H.]. Direkt efter avslutad vård med stöd av LVM återupptog [K.H.] Vård enligt LVM har funnits med i bakgrunden som ett alternativ om situationen skulle kräva det. Tvångsvård har dock inte visat sig vara framgångsrikt för [K.H.]. Alternativet har istället varit att hitta en långsiktig lösning och bedömningen har gjorts att detta kräver en frivil- lighet från [K.H:s] sida. Att detta inte skulle ske under tvång utan i stället med respekt för individens självbestämmande och integritet, där målet har varit att hitta en optimal långsiktig lösning i linje med [K.H:s] egen vilja där [K.H.] erbjuds en värdig tillvaro som hans alkoholkonsum- tion minimeras, även om en sådan lösning innebär risker för återfall. De omedelbara omhändertaganden som har gjorts har gjorts utifrån att [K.H:s] hälsa allvarligt kan komma att skadas av missbruket utifrån hans medicinska status. Att underlåta att ingripa då [K.H.] återfallit i missbruk skulle sannolikt innebära livsfara för [K.H.] Att i dialog med [K.H.] då han återhämtat sig, och att då lita på hans samtycke, är att med respekt för individens självbestämmande och integritet verka för en långsiktig lösning på ett mycket komplext problem. Vård- och omsorgsnämndens arbetsutskott har gjort bedömningen att det utifrån detta resonemang varit rimligt att, även efter det tredje omedelbara omhänder- tagandet, trots [K.H:s] ambivalens i frågan, ändå lita på hans samtycke. [K.H.] valde att avbryta den överenskomna planeringen endast efter att utskottet beslutat att inte ansöka om vård enligt LVM. Detta var givetvis inte något som utskottet förutsett då beslutet fattades. Kort efter detta hade [K.H.] återfallit i missbruk och ytterligare ett om- händertagande blev nödvändigt. I detta läge var arbetsutskottet ej be- redda att acceptera ett samtycke till vård, och något sådant förslag pre- senterades ej heller. Istället skulle utskottet föreslås att ansöka om vård en- ligt LVM. Detta blev dock ej aktuellt då [K.H.] under sin vistelse på SiS-hem 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T drabbades av en stroke varefter han har ett omvårdnadsbehov och miss- bruksvård ej längre är aktuellt. yttrade sig över nämndens yttrande. Han anförde bl.a. följande: Det framstår som motsägelsefullt att nämnden påstår att den försökt hitta en frivillig lösning för K.H. som den har tvångsomhändertagit honom vid fyra tillfällen . Nämnden har skrivit att tre av omhändertagandena resulterade i att K.H. samtyckte till de föreslagna åtgär- derna och att tillvägagångssättet därför bedömts som det mest framkomliga. Det är just det tillvägagångssättet som han vänder sig emot. Om det är en fram- komlig väg eller inte för K.H:s del är irrelevant eftersom nyttjandet av tvångs- vård för att få ett samtycke saknar stöd i LVM. Eftersom det saknas stöd i LVM har tillvägagångssättet kränkt K.H:s grundläggande skydd mot frihetsberö- vande enligt 2 kap. 8 § regeringsformen och artikel 5 i europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. I ett beslut anförde JO följande. Av 2 § LVM framgår att vård inom ska ges en missbrukare i samförstånd med honom eller henne enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen. En missbrukare ska dock ges vård oberoende av eget samtycke under de förut- sättningar som anges i LVM. Av 4 § LVM framgår följande: Tvångsvård skall beslutas om, 1.någon till följd av ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyk- tiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk, 2.vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller på något annat sätt, och 3.han eller hon till följd av missbruket a.utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara, b.löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv, eller c.kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Om någon ges vård med stöd av lagen (1991:1128) om psy- kiatrisk tvångsvård, hindrar detta inte ett beslut om tvångsvård enligt denna lag. Tvångsvården ska syfta till att genom behövliga insatser motivera missbru- karen så att han eller hon kan antas vara i stånd att frivilligt medverka till fort- satt behandling och ta emot stöd för att komma ifrån sitt missbruk (3 § LVM). får besluta att en missbrukare ska omhändertas, om det är sannolikt att missbrukaren kan ges vård med stöd av denna lag, och rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att missbrukaren kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat om han eller hon inte får omedelbar vård, eller på grund av att det finns en överhängande risk för att missbrukaren till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon när- stående. Om socialnämndens beslut om omhändertagande inte kan avvaktas, S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 får beslut om omhändertagande fattas av nämndens ordförande eller någon an- nan ledamot som nämnden har förordnat (13 § LVM). Ett samtycke till vård utesluter inte automatiskt tvångsvård. Även när den en- skilde har accepterat den nödvändiga vården måste socialnämnden göra en be- dömning av om samtycket framstår som realistiskt. Det kan ibland finnas an- ledning att anta att samtycket inte är allvarligt menat, t.ex. därför att missbru- karen tidigare avbrutit frivillig vård. Men även utan att frivillig vård prövats och misslyckats kan omständigheterna vara sådana att det framstår som oreal- istiskt att ge vård under frivilliga former (se prop. 1981/82:8 s. 42 och s. 75 och prop. 1987/88:147 s. 52). Vid bedömningen av om ett samtycke till vård är realistiskt och allvarligt menat bör naturligtvis faktorer som missbrukarens hälsotillstånd, sjukdomsin- sikt och motivation till behandling beaktas, liksom resultatet av tidigare vård- insatser. Det framstår dock inte som möjligt att ange några mer detaljerade rikt- linjer för prövningen, utan socialnämnden måste göra en samlad bedömning av alla omständigheter i varje enskilt fall. Genom utredningen har det kommit fram att K.H. hade ett mycket långvarigt missbruk bakom sig och att han till följd av detta utsatte sin hälsa för allvarlig fara. Han hade varit föremål för både frivillig vård och tvångsvård. Jag har valt att granska vårdinsatser för K.H. Under den tiden omhändertogs K.H. med stöd av 13 § LVM vid fyra tillfällen. En efter det fjärde omhändertagandet blev han allvarligt sjuk, vilket medförde att det inte blev aktuellt att ansöka om vård enligt LVM. Perioderna för frivillig vård respektive tvångsvård framgår nedan. Det var känt att K.H. hade en långvarig missbruksproblematik som nämnden genom många olika åtgärder hade försökt hjälpa honom att komma till rätta med. Han hade erbjudits öppenvård men hade även vår- dats med stöd av LVM, senast . Nämnden har uppgett att tvångsvård inte var framgångsrikt bl.a. eftersom K.H. direkt efter avslutad vård återfallit i missbruk. Man hade därför försökt hitta en långsiktig lösning som byggde på frivillighet. 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T Mot bakgrund av det som nämnden uppgett och eftersom nödvändig vård så långt som möjligt ska bygga på frivillighet har jag inga synpunkter på att nämn- den upphävde detta omhändertagande när K.H. samtyckte till vård. Det andra omhändertagandet gjordes cirka , som K.H. valt att avbryta den frivilliga vården. Omhändertagandet hävdes när K.H. på nytt samtyckte till vård. För mig som utomstående granskare av händelseförloppet i efterhand kan det verka närmast självklart att K.H:s samtycke den gången knappast kunde betraktas som realistiskt. Jag kan ha förståelse för den bedömning som nämnden gjorde vid det tillfället, och jag anser mig inte ha underlag för att kritisera att även det omhändertagandet hävdes. återigen den frivilliga vården, och dagen efter omhän- dertogs han på nytt. skulle nämnden fatta beslut i frågan om nämn- den skulle ansöka om vård enligt LVM för K.H. alltså under loppet av drygt avbrutit frivillig vård. hade tidigare fått uppgifter från behandlingshem- met om att K.H. inte var motiverad till vård. hade också framfört till en socialsekreterare att han inte ville till något behandlingshem och i det samman- hanget blivit informerad om att nämnden i så fall måste överväga att ansöka om vård enligt LVM. före sammanträdet meddelade K.H. per telefon att han samtyckte till vård. Nämnden beslutade då att inte ansöka om vård. Enligt min mening måste det ha varit uppenbart för nämnden att det sam- tycke som K.H. lämnade den gången inte kunde ligga till grund för nödvändig vård. Jag kan därför inte se annat än att nämnden, med den kännedom man hade om K.H. , borde ha ansökt om att K.H. skulle ges vård med stöd av LVM. Handläggningen vid nämndens sammanträde tyder på att nämnden antingen har saknat kunskap om vad som bör krävas för att ett samtycke ska kunna ligga till grund för vård eller att nämnden inte gjort en tillräckligt kritisk prövning av om samtycket var realistiskt. Nämndens hante- ring av ärendet förtjänar kritik. Det som i övrigt har anfört ger inte anledning till något uttalande från min sida. 2 016/17:JO1 Stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) En kommun har inte ansetts behörig att genomföra en lex Sarah-utredning avseende ett assistansbolag eller att förelägga bolaget att inkomma med en handlingsplan (Dnr 1972-2014) Beslutet i korthet: En myndighetschef i en kommun inledde en lex Sarah- utredning efter att hon fått kännedom om misstankar om att en assistansbe- rättigad enskild utsatts för missförhållanden i den enskilt bedrivna verksam- het som svarat för genomförandet av insatserna för den enskilde. Efter ut- redning gjordes bedömningen att åtgärder behövde vidtas för att vissa ar- betsmetoder skulle upphöra. utfärdade därför ett före- läggande för assistansbolaget att inkomma med en handlingsplan om vilka åtgärder som bolaget planerade att vidta för att komma till rätta med miss- förhållandena. Fråga i ärendet är om förvaltningen haft behörighet att utföra en utred- ning enligt lex och om förvaltningen har kunnat förelägga assistans- bolaget att ta fram en handlingsplan. I beslutet konstateras att syftet med lex Sarah-bestämmelserna är att komma till rätta med brister i den egna verksamheten, att utveckla denna och att förhindra att liknande missförhållanden uppkommer igen. Det är den som bedriver verksamheten som har att utreda, avhjälpa eller undanröja eventuella missförhållanden i sin verksamhet. Ansvaret för att vidta lämp- liga åtgärder i dessa avseenden är i enskilda verksamheter således begränsat till den juridiska personens behöriga företrädare. Följaktligen har förvalt- ningen inte haft någon behörighet enligt lex Sarah-bestämmelserna att ge- nomföra en utredning avseende eventuella missförhållanden i assistansbo- lagets verksamhet eller att förelägga bolaget att inkomma med en handlings- plan. Sådan möjlighet åligger dock Inspektionen för vård och omsorg såsom tillsynsmyndighet. I en anmälan som kom in till JO framförde , som företrädare för personlig assistans AB (), klagomål mot social- förvaltningen i (förvaltningen) med anledning av att förvalt- ningen hade utfärdat ett föreläggande för att ge in en handlingsplan an- gående vissa eventuella brister i bolagets verksamhet. Hon anförde i huvudsak följande: bedriver personlig assistans med tillstånd av Inspektionen för vård och omsorg ().