frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — Eftersom bedömde att tvång var nödvändigt för att genomföra utvisningen överlämnades ärendet till polisen för verkställighet med stöd av 12 kap. 14 § utlänningslagen. Av överlämnandebeslutet framgick bl.a. att V.K.M. uppgav att han saknade hemlandspass och inte tänkte medverka till att återvända själv- mant. av till fängelse för grov kvinnofridskränkning. I samband med detta beslutade domstolen att V.K.M. skulle utvisas ur och förbjudas att återvända hit . Avgörandet vann laga kraft . tog gränspolisen honom i förvar med stöd av 10 kap. 1 § utlänningslagen för att förbereda och genomföra verkställigheten av hans beslut om utvisning. Polis- myndigheten planerade att verkställa V.K.M:s utvisningsbeslut genom en flygresa till . Med anledning av att transportören, , krävde ett acceptbrev från för att ta med V.K.M. som passagerare på planet fördes han till ambassaden . I en anmälan till JO förde V.K.M. fram klagomål mot . Han var kritisk till att polisen transporterade honom till i och han ifrågasatte om det fanns laglig grund för ett sådant förfarande. U T L Ä N N I N G S Ä R E N D E N 2016/17:JO1 vidare kritisk till att polisen använde våld mot honom när han inte frivilligt ville gå in på ambassaden. bifogade foton och en journalanteckning till sin anmälan. Av hand- lingarna framgick att V.K.M. uppvisade skador på bl.a. handlederna och ena överarmen när han kom tillbaka från ambassadbesöket. Handlingar hämtades in från myndigheten. Därefter yttrade sig Polismyndig- heten (chefen för enheten för rättslig styrning och stöd ) över anmälan. Av utredningen framgick huvudsakligen följande. Ärendet handlades av gränspolisen i (polisregion ). I avvaktan på verkställigheten var V.K.M. placerad på anstalten Storboda. begärde polisregion att funktionen för ambassadsamordning (FAS) vid Nationella operativa avdelningen skulle bistå med att ordna ett s.k. accept- brev för V.K.M. Handlingen var nödvändig för att flygbolaget skulle acceptera att V.K.M. följde med som passagerare på flygplanet till . skulle skrivas på av en företrädare för . , dagen före den planerade avresan, besökte personal från FAS den iranska ambassaden. Vid besöket uppgav ambassaden att man öns- kade ett personligt möte med V.K.M. för att därefter eventuellt utfärda accept- brevet. På grund av detta beslutade polisen att V.K.M. skulle köras till . informerades om att polisen skulle hämta honom och om anledningen till ambassadbesöket. När polisen anlände till anstalten meddelade V.K.M. att han inte tänkte med- verka till besöket på , och han var inte heller villig att medverka till att lämna landet. belades med handfängsel inför transporten. Under transporten drog V.K.M. i handfängslet och sa återigen att han inte tänkte kliva ur fordonet när de anlände till ambassaden. Han uppgav vidare att han inte tänkte säga något under besöket. angett att anledningen till att han inte ville medverka till besöket var att ambassaden kanske skulle få veta att han sökt asyl i och att han var rädd för att han skulle riskera fängelsestraff och tortyr i . Väl framme vid vägrade V.K.M., trots övertalningsförsök från medföljande polismän, att kliva ur fordonet. Han höll sig fast genom att lägga sina fängselförsedda händer runt ryggstödet på framsätet i bilen. Han tog också spjärn med fötter och ben mot fordonets golv och baksäte. I samband med detta uppstod rodnad runt handlederna efter handfängslen. Poliserna som utförde transporten var därför tvungna att lyfta ut V.K.M. När de kommit ut ur bilen vägrade V.K.M. att sätta ned fötterna på marken och gå. Han bars därför till ambassadens port, där han återigen vägrade att sätta ned fötterna. Det var troligtvis i samband med detta som rodnaden under vänster överarm uppstod. När de kom in på ambassaden satte sig V.K.M. på en stol i väntan på att ambassadpersonal skulle ta emot hans besök. 2016/17:JO1 U T L Ä N N I N G S Ä R E N D E N och poliserna in i ett besöksrum på ambassa- den där V.K.M. samtalade med ambassadpersonalen under . Un- der samtalet satt V.K.M. på golvet eftersom han vägrade att sitta på en stol. Ambassadpersonalen bad V.K.M. att underteckna en handling, vilket han väg- rade att göra. Efter besöket gick V.K.M. själv ut från ambassaden till bilen. Ambassaden utfärdade inte något acceptbrev och verkställighetsresan ställdes in. När det gäller möjligheten att transportera V.K.M. till mot hans vilja redovisade följande bedömning. Ett utvisningsbeslut hade, i enlighet med 8 a kap. 1 § utlänningslagen, ut- färdats avseende V.K.M. med anledning av att han dömts till fängelse för grov kvinnofridskränkning. hade också tagits i förvar med anled- ning av den förestående verkställigheten av utvisningsbeslutet, vilket regle- ras i 10 kap. 1 § andra stycket 3 utlänningslagen. Han hade också uttryckt att han inte avsåg medverka till verkställighet av utvisningsbeslutet. Enligt 12 kap. 14 § fjärde stycket utlänningslagen ska ett utvisnings- ärende överlämnas till för det fall att tvång kan bli nöd- vändigt att använda mot den enskilde. I förarbetena till denna bestämmelse framförs att ett ärende om utvisning som innebär att våld eller tvång kan komma att behöva användas mot den enskilde utanför förvaringslokalen ska överlämnas till , då detta är den myndighet som har givits våldsbefogenhet och möjlighet att använda tvångsmedel mot enskilda (prop. 1997/98:173 sid. 43 och 45). Vidare framgår av 7 kap. 20 § utlänningsförordningen att Polismyndig- heten som verkställande myndighet ska medverka till att de resehandlingar som krävs för att verkställighet av avvisning- eller utvisningsbeslut ska kunna genomföras, utfärdas. Ärendet om verkställighet av det föreliggande utvisningsbeslutet var överlämnat till då man från sida ansåg att det vid verkställighet kunde bli aktuellt med tvång. Verkställighet av utvisningsbeslutet skulle genomföras . För att flygbolaget skulle acceptera V.K.M. som passagerare ombord på flygplanet krävdes ett s.k. acceptbrev, vilket utfärdas av det lands ambassad eller kon- sulat som personen är medborgare i, i nu aktuellt fall . Framtagandet av diverse resehandlingar, d.v.s. ett s.k. acceptbrev, får anses vara en del av handläggning av utvisningsärendet. fördes till mot sin vilja, d.v.s. tvång användes mot honom, får där- med anses ha stöd i bestämmelsen i 12 kap. 14 § fjärde stycket utlännings- lagen. I fråga om användande av fängsel redovisade följande be- dömning. belades inför transporten till med handfängsel. Fängsel får, enligt 10 a § 2 polislagen, användas då en persons rörelsefrihet på något sätt inskränkts (t.ex. genom förvarstagning enligt utlänningslagen) och personen ska förflyttas utanför förvaringslokalen om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Med säkerhetsskäl avses bl.a. flyktfara. Fängsel kan an- vändas redan då det finns en risk för att personen kommer att fly. Bedöm- ningen av om det föreligger flyktfara eller risk för säkerheten bör grundas på omständigheterna i det enskilda fallet (prop. 1975/76:90 sid. 62 f., Norée, , Laga befogenhet – Polisens rätt att använda våld, 2000, U T L Ä N N I N G S Ä R E N D E N 2016/17:JO1 sid. 179 och , m.fl., Polislagen – en kommentar, tionde upp- lagan, sid. 93). hade givit uttryck för en ovilja att följa med till ambassaden lik- som att medverka till verkställighet av utvisningsbeslutet. I beslut om för- var, liksom domar från Migrationsdomstol och Migrationsöverdomstol, framgår också att det fanns en påtaglig risk att han skulle komma att un- danhålla sig verkställighet om han ej var förvarstagen. Mot bakgrund av denna information bedömdes det finnas en risk för flyktfara varför V.K.M. av polispersonal belades med handfängsel, med stöd av 10 a § 2 polislagen. Beträffande möjligheten till våldsanvändning redovisade huvudsakligen följande bedömning. En polisman får, för att genomföra en tjänsteåtgärd, använda våld om denne möts med våld eller hot om våld, enligt 10 § första stycket 1 polislagen. Med uttrycket tjänsteåtgärd avses en arbetsuppgift som åligger polisen att fullgöra. Med begreppet våld avses s.k. misshandelsvåld, men också annan fysisk kraftutveckling såsom motstånd genom att rycka, slita eller spjärna emot. Begreppet motstånd får anses ha en tämligen vidsträckt innebörd. För att en polisman ska ha befogenhet att använda våld, då denna möts av mot- stånd, krävs således inte att motståndet riktar sig mot honom eller henne personligen utan det räcker med att någon håller sig fast i t.ex. en lyktstolpe, eller som i nu aktuellt fall – genom att hålla sig fast i polisfordonets fram- säte (prop. 1983/84:111 sid. 94 och 97 samt Norée, , Laga befogen- het – Polisens rätt att använda våld, 2000 s. 145 och Boucht, , Polisiär våldsanvändning, 2011, sid. 165-166). Detta är att se som ett aktivt mot- stånd. Också passivt motstånd torde omfattas av polisens möjlighet att använda våld enligt 10 § första stycket 1 polislagen. Det passiva motståndet bör i det enskilda fallet manifesteras på något sätt. Med passivt motstånd anses t.ex. att med sin kroppstyngd försvåra eller omöjliggöra polismannens verkstäl- lighet av uppdraget (Boucht, , Polisiär våldsanvändning, 2011, sid. 166). vägrade gå efter att han lyfts ut ur polisfordonet bör vara att anse som ett passivt motstånd. Det kan således konstateras att V.K.M. i samband med ankomsten till gjort både aktivt och passivt motstånd, genom att han klängde sig fast i framsätet på fordonet, tog spjärn med fötterna mot bak- sätet och därefter vägrade att gå till ambassadens port. Utgångspunkten för regleringen i polislagen är, som ovan nämnts, att polisen får använda våld i den mån det ingår som ett nödvändigt led i en tjänsteuppgift som det ålig- ger polisen att fullgöra. Dock måste vid våldsanvändning behovs- och pro- portionalitetsprinciperna, vilka stadgas i 8 § polislagen, beaktas. Vid en bedömning enligt behovs- och proportionalitetsprinciperna av hän- delsen och det våld som använts konstaterar att den ak- tuella våldsanvändningen inte kan anses ha gått utöver vad som är att anse som behövligt och nödvändigt. Våldet användes för att genomföra en ålagd arbetsuppgift, d.v.s. i sin helhet verkställa ett utvisningsbeslut enligt 12 kap. 14 § utlänningslagen jämfört med 7 kap. 20 § utlänningsförordningen vilket också innefattar att införskaffa diverse resehandlingar, vilken möttes med motstånd. Våld användes endast under , anpassat efter syfte och uppnått resultat. Det milda våld som användes får också anses propor- tionerligt i förhållande till tjänsteåtgärden. Sammanfattningsvis gjorde bedömningen att det fanns lagstöd för polisens handlande. I ett beslut anförde JO Renfors följande. 2016/17:JO1 U T L Ä N N I N G S Ä R E N D E N Ett beslut om avvisning eller utvisning som meddelas av , en migrationsdomstol eller Migrationsöverdomstolen ska verkställas genom att utlänningen sänds till det land eller, om flera länder angetts, något av de länder som anges i beslutet (se 12 kap. 4 § utlänningslagen). har huvudansvaret för verkställighet av beslut om avvis- ning och utvisning. Om den som ska avvisas eller utvisas håller sig undan och inte kan anträffas utan medverkan eller om det kan antas att tvång kommer att behövas för att verkställa beslutet får lämna över avvisnings- eller utvisningsärendet till för verkställig- het. Ett av syftena med regleringen är att ska få ansvar för de ärenden där det kan befaras bli nödvändigt att tillgripa tvång av det slag som polis har förmåga och behörighet att använda. är också an- svarig för att verkställa beslut om utvisning på grund av brott. (Se 12 kap. 14 § utlänningslagen och prop. 1997/98:173 s. Som allmänna principer för polisingripanden gäller behovs- och proportion- alitetsprinciperna (se 8 § polislagen). Enligt bestämmelsens första stycke ska en polisman som verkställer en tjänsteuppgift ingripa på ett sätt som är försvar- ligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste användas får detta endast ske i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. Av bestämmelsens andra stycke framgår att ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som anges i 2 kap. regeringsformen (RF) inte får grundas enbart på bestämmel- serna i första stycket. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om verkställig- het av beslut om avvisning och utvisning (RPSFS 2014:8, FAP 638-1). Enligt 1 kap. 6 § i föreskrifterna ska verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning genomföras på ett humant och värdigt sätt. Utlänningens grund- läggande rättigheter ska tillgodoses och särskild hänsyn ska tas till utlänningens ålder, kön och såväl fysiska som psykiska hälsotillstånd samt till andra omstän- digheter som kan påverka utlänningen. Av 2 kap. 6 och 8 §§ RF framgår att var och en gentemot det allmänna är skyd- dad mot bl.a. påtvingade kroppsliga ingrepp och frihetsberövanden. Med det förstnämnda uttrycket avses främst våld mot människokroppen. Begränsningar av dessa grundläggande fri- och rättigheter får enligt 2 kap. 20 och 25 §§ RF göras genom lag. I 10 kap. utlänningslagen finns bestämmelser om förvar av den som ska av- visas eller utvisas. De närmare förutsättningarna för ett sådant frihetsberövande finns bl.a. i 10 kap. 1 §. Av den bestämmelsen framgår att en utlänning som fyllt får tas i förvar för att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning (s.k. verkställighetsförvar). U T L Ä N N I N G S Ä R E N D E N 2016/17:JO1 verkställighetsförvar får meddelas endast om det annars finns en risk att utlän- ningen bedriver brottslig verksamhet i , avviker, håller sig undan eller på annat sätt hindrar verkställigheten. En utlänning får inte hållas i verkställighetsförvar än , om det inte finns synnerliga skäl för det. För att få hålla någon i förvar krävs dessutom att det är sannolikt att verkställigheten kommer att ta på grund av bristande samarbete från utlänningen eller för att det tar tid att införskaffa nödvändiga handlingar. Tidsgränserna gäller inte den som har utvisats på grund av brott. (Se 10 kap. 4 § andra stycket utlän- ningslagen.) Utlänningslagen innehåller inte några bestämmelser om våldsanvändning vid verkställighet av avvisnings- eller utvisningsbeslut. I de fall då polisen ansvarar för verkställigheten får i stället de regler som gäller för polisens verksamhet i allmänhet tillämpas. I 10 § polislagen regleras polisens befogenhet att använda våld. Enligt denna bestämmelse får en polisman, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genom- föra en tjänsteåtgärd, om 1.han möts med våld eller hot om våld, 2.någon som ska häktas, anhållas eller annars med laga stöd berövas friheten försöker undkomma eller polismannen annars möts av motstånd när han ska verkställa ett sådant frihetsberövande, 3.det är fråga om att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön, 4.polismannen med laga stöd ska avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat om- händertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan som avses i rätte- gångsbalken, 5.polismannen med laga stöd ska stoppa ett fordon eller annat transportmedel eller ska kontrollera ett fordon eller ett fordons last, 6.polismannen annars med laga stöd har att bereda sig tillträde till, avspärra, tillstänga eller utrymma byggnad, rum eller område, biträda någon i myn- dighetsutövning med en sådan eller någon liknande åtgärd eller vid exeku- tiv förrättning enligt vad som är föreskrivet därom, eller 7.åtgärden i annat fall är oundgängligen nödvändig för den allmänna ordning- ens eller säkerhetens upprätthållande och det är uppenbart att den inte kan genomföras utan våld. I fall som avses i punkterna 4 och 6 får våld mot person brukas endast om polismannen eller den som han biträder möts av motstånd (10 § andra stycket polislagen). En polisman som omhändertar eller på annat sätt inskränker någons rörelse- frihet får belägga honom eller henne med fängsel bl.a. vid förflyttning inom en 2016/17:JO1 U T L Ä N N I N G S Ä R E N D E N förvaringslokal och vid transport eller annan vistelse utanför en sådan lokal, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl (se 10 a § polislagen). Förutom reglerna i polislagen finns det bestämmelser om allmänna grunder för ansvarsfrihet i 24 kap. som ger bl.a. poliser rätt att i vissa fall bruka våld. Av 24 kap. 2 § första stycket framgår att om den som är berö- vad friheten rymmer eller sätter sig till motvärn med våld eller hot om våld eller på annat sätt gör motstånd mot någon under vars uppsikt han står då denne ska hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn till om- ständigheterna är försvarligt för att rymningen ska hindras eller ordningen upp- rätthållas. Genom utredningen har det kommit fram att överlämnade V.K.M:s verkställighetsärende till gränspolisen eftersom V.K.M. uppgav att han inte tänkte medverka till att återvända självmant. Därefter utvisades V.K.M. på grund av brott. Efter att V.K.M. blivit villkorligt frigiven togs han i förvar för att polisen skulle förbereda och genomföra verkställigheten av hans utvisningsbeslut. Det har vidare kommit fram att V.K.M. saknade resehand- lingar och att han – han var i förvar – transporterades till mot sin vilja. Syftet med besöket var att ambassaden skulle utfärda ett acceptbrev som var nödvändigt för att den planerade flygresan till skulle kunna genomföras. Genom utredningen har det också klarlagts att V.K.M. gjorde motstånd när polisen skulle föra honom till ambassaden och att polisen använde visst våld mot honom i samband med detta och belade honom med handfängsel. Något acceptbrev utfärdades inte av ambassaden och verk- ställighetsresan ställdes in. Jag har i ett annat beslut som meddelats uttalat mig om vilken möjlighet har att föra en förvarstagen person mot hans eller hennes vilja till hemlandsambassaden för att ordna resehandlingar (se dnr 2488-2014). I beslutet konstaterade jag att har möjlighet att enligt 12 kap. 14 § utlänningslagen överlämna ett ärende till bl.a. om det kan antas att tvång kommer att behövas för att verkställa beslutet om avvisning eller utvisning, men att jag inte kan se att bestämmelsen i sig ger någon rätt för polisen att använda tvång eller våld vid verkställigheten. Jag uttalade vidare att det i och för sig kan framstå som en rimlig tolkning att polisen inom ramen för den tvångsåtgärd som ett beslut om förvar innebär har rätt att genomföra ett besök på en ambassad om detta är en nödvändig för- utsättning för att avvisnings- eller utvisningsbeslutet ska kunna verkställas. En- ligt min mening är det dock otillfredsställande att varken lagtext eller förarbe- ten ger besked om vilka befogenheter polisen har i detta avseende. U T L Ä N N I N G S Ä R E N D E N 2016/17:JO1 till oklarheterna i lagstiftningen fann jag inte anledning att uttala någon kritik i det ärendet för att ambassadbesöket genomfördes. Min utgångspunkt är alltså att jag ifrågasätter om det över huvud taget finns något rättsligt stöd för polisens åtgärd att föra V.K.M. Det för- hållandet att V.K.M., till skillnad från den utvisade i det angivna ärendet, även var utvisad på grund av brott ger inte anledning till någon annan bedöm- ning. Mot bakgrund av vad som har kommit fram om polisens åtgärd vill jag dessutom framhålla följande. var, liksom den utvisade i det angivna ärendet, tagen i förvar för att polisen skulle förbereda och genomföra verkställigheten av hans utvisningsbe- slut. Omständigheterna skiljer sig dock åt på det sättet att det är klarlagt att V.K.M. inför ambassadbesöket uttryckligen förklarade att han inte tänkte med- verka och att han gjorde fysiskt motstånd när transporten skulle genomföras. När den utvisade tydligt gett uttryck för att han eller hon inte på något sätt kommer att medverka måste polisen noggrant överväga om ett ambassadbesök ändå ska genomföras eller om avvisnings- eller utvisningsbeslutet kan verk- ställas på något annat sätt. Polisen måste i ett sådant fall också överväga hur ett besök ska genomföras, om man bedömer att det ska ske. Utgångspunkten måste vara att besöket ska kunna genomföras på ett humant och värdigt sätt. Liksom vid andra polisingripanden måste också de allmänna behovs- och proportion- alitetsprinciperna i 8 § polislagen beaktas i dessa fall. Det medför enligt min mening att ett ambassadbesök endast kan vara aktuellt i de fall där syftet med besöket kan uppnås enbart genom den personliga inställelsen. Om det dessutom krävs att den utvisade medverkar för att syftet med besöket ska uppnås, t.ex. genom att skriva under en handling eller besvara frågor, kan det som regel inte vara aktuellt att genomföra besöket. Det har inte kommit fram annat än att polisen utgick från att resehandlingar skulle utfärdas om V.K.M. inställde sig personligen på ambassaden. Syftet med besöket uppnåddes dock inte eftersom ambassaden ställde upp ytterligare krav för att utfärda nödvändiga handlingar. Mot bakgrund av att V.K.M. så tydligt gett uttryck för att han inte på något sätt tänkte medverka ställer jag mig tvek- sam till att transporten och besöket genomfördes utan att några ytterligare över- väganden gjordes. När det särskilt gäller frågan om lagenligheten av det våld som Polismyndig- heten tillgrep med stöd av 10 § första stycket 1 polislagen för att genomföra ambassadbesöket gör jag följande överväganden. Enligt bestämmelsen i 10 § första stycket 1 polislagen får en polisman som ska genomföra en tjänsteåtgärd använda våld om denne möts med våld eller hot om våld. Begreppet våld innefattar även s.k. aktivt motstånd där någon rycker, sliter eller spjärnar emot. I doktrinen har det förts fram olika uppfatt- ningar om begreppet ”möts med våld” medför att handlingen måste vara ome- delbart riktad mot polismannen som person eller om också sådant motstånd som består i att någon klamrar sig fast i exempelvis en lyktstolpe faller inom tillämpningsområdet för bestämmelsen (se Boucht, Polisiär våldsanvändning, 2016/17:JO1 U T L Ä N N I N G S Ä R E N D E N s. 163 f., jämför Norée, Polisers rätt till våld, s. 58 f.). Däremot faller s.k. pas- sivt motstånd, som t.ex. vägran att flytta på sig, utanför bestämmelsens tillämp- ningsområde (se m.fl., , Zeteo, version , kommentaren till 24 kap. 2 §). Genom utredningen har det klarlagts att V.K.M. gjorde aktivt motstånd ge- nom att klamra sig fast vid föremål i bilen och passivt motstånd genom att vägra sätta ned fötterna och gå. Den våldsanvändning som riktades mot V.K.M. när han gjorde passivt motstånd faller i enlighet med vad som anförts ovan utanför tillämpningsområdet för bestämmelsen i 10 § första stycket 1 polislagen. När det gäller polisens våld i övrigt är det tveksamt om det ryms inom tillämpnings- området för nämnda bestämmelse. har inte gjort gällande att förutsättningarna skulle vara uppfyllda för att tillämpa någon annan punkt i be- stämmelsen. Jag kan inte heller se att så är fallet. Vid den bedömningen uppkommer frågan om det funnits något annat rätts- ligt stöd för polisens våldsanvändning mot V.K.M. Den som håller uppsikt över en frihetsberövad har under vissa förutsätt- ningar rätt att bruka visst våld mot den frihetsberövade för att upprätthålla ord- ningen med stöd av bestämmelsen i 24 kap. 2 § . Bestämmelsen är bl.a. tillämplig när den frihetsberövade sätter sig till motvärn eller på annat sätt gör motstånd. Med detta avses även s.k. passivt motstånd. Utrymmet för våldsanvändning begränsas genom att det i bestämmelsen ställs upp ett krav på försvarlighet. (Se m.fl., , Zeteo, version , kommentaren till 24 kap. 2 § och JO 2005/06 s. 130, dnr 3763-2003.) V.K.M:s uppgifter om den våldsanvändning som förekom har i stort bekräf- tats av utredningen i övrigt.