frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — Ett ärende som är intressant ur flera aspekter rör en patient som hade öppen rättspsykiatrisk vård (dnr 5705-2014). Ärendet sönderfaller i två huvudfrågor. Den första är vilken betydelse ett drogtest i form av ett snabbtest genom s.k. screening ska ges. Den andra, och kanske mest intressanta frågan ur ett rättig- hetsperspektiv, är vilka krav som bör ställas för att ett samtycke till vård ska anses föreligga. Patienten skulle som villkor för den öppna rättspsykiatriska vården bl.a. avhålla sig från droger och underkasta sig drogtester. Vid ett besök på kliniken lämnades ett urinprov som vid screening visade ett positivt resultat. Patienten ställdes då inför valet att antingen stanna kvar frivilligt på kliniken till dess att urinprovet hade verifierats, eller att ansvarig läkare annars skulle ta ställning till att konvertera den öppna vården till sluten rättspsykiatrisk vård. Patienten släpptes först då provsvaret visade sig vara felaktigt och nekades även utevistelse . Patienten klagade i en anmälan till JO på berörda chefsöverläkare och uppgav att han hade varit frihetsberövad eftersom han inte stannade kvar på kliniken av fri vilja. I beslutet uppehåller jag mig inledningsvis vid vilken betydelse som bör till- mätas ett enstaka screeningtest. Min slutsats är, och det är också i linje med vad T I L L R I K S D A G E N gett uttryck för, att ett snabbtest genom screening inte är så till- förlitligt att ett ingripande beslut mot en enskild enbart bör grundas på ett så- När det sedan gäller frågan om huruvida patientens vistelse på kliniken var frivillig eller inte uttalar jag bl.a. att det för att ett samtycke ska kunna ligga till grund för en intagning krävs att frivilligheten är reell. En vårdåtgärd på frivil- lighetens grund får inte genomföras efter hot om sanktioner eller andra former Patienten bör också ha fått information om de alternativ som finns innan ett informerat samtycke kan lämnas. I en situation, som den nu ak- tuella, där patienten befinner sig i ett uppenbart beroendeförhållande till lä- karna måste det enligt min mening ställas särskilt höga krav när det gäller att försäkra sig om att frivillighet föreligger. Den information patienten fick i ären- det uppfyllde inte de krav på tydlighet, saklighet och fullständighet som krävs för att han skulle kunna fatta ett välgrundat beslut. intryck av att patienten inte kan ha uppfattat att han hade något annat val än att stanna på kliniken. Patienten framförde också tydligt sitt missnöje och det måste även ha stått klart för sjukvårdspersonalen att det inte fanns något reellt samtycke till frivillig vård enligt hälso- och sjukvårdslagen. hållanden, där patienten med fog uppfattat sig vara tvungen att gå med på lä- karnas krav, finns det enligt min mening inget verkligt samtycke. vårdens hantering fråntogs patienten sin rätt att få saken prövad av domstol. Jag riktade därför i denna del allvarlig kritik mot de berörda chefsöverläkarna. I beslutet riktades också kritik mot en chefsöverläkare för att han inte efterkom en begäran om att fråga laboratoriet om analysen kunde tas med förtur. Det andra ärendet som jag vill lyfta fram rör en person som var föremål för psykiatrisk tvångsvård med stöd av lagen om psykiatrisk tvångsvård, LPT (dnr Problemet i ärendet var att sjukhuset dröjde med att vidarebe- fordra handlingar som förvaltningsrätten faxat till en patient som vårdades på Mål enligt LPT ska handläggas skyndsamt av domstolarna, och tids- fristerna är korta. Patienter som vårdas med stöd av LPT befinner sig i en utsatt situation och det är angeläget att de har möjlighet att ta till vara sina rättigheter på ett godtagbart sätt . En förutsättning för detta är att kallelser och ansökningshandlingar från domstol lämnas över utan dröjsmål till patien- ten för att han eller hon ska få möjlighet att förbereda sig inför en kommande förhandling i domstolen. Det är även viktigt att patienten snabbt får domen när den har kommit in till sjukhuset, så att han eller hon på bästa sätt kan ta till vara sina rättigheter att överklaga. Eftersom sjukhuset dröjde med att lämna över kallelser och domar från förvaltningsrätten till patienten fick det kritik för detta. Enligt min mening vore det lämpligt att i patientjournalen dokumentera när handlingar av aktuellt slag lämnas till en patient. I de fall där det inte är möjligt eller lämpligt att lämna över sådana handlingar till patienten utan dröjsmål bör också de överväganden som gjorts med anledning av detta dokumenteras i jour- Eftersom det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om skyldighet för vårdgivaren att dokumentera dessa uppgifter valde jag att inte kritisera sjukhu- set för avsaknad av dokumentation i detta avseende. spektiv kan det dock finnas anledning att överväga om det inte bör införas en T I L L R I K S D A G E N bestämmelse om dokumentationsskyldighet vad gäller uppgifter om när pati- enten har fått del av domstolshandlingar. Jag har därför skickat en kopia av beslutet till berört departement för kännedom. De sista besluten jag vill lyfta fram har fattats av JO (dnr 5720- 2014) och stf JO Ragnemalm (dnr 6667-2014). Enligt 24 § LVM har en verk- samhetschef för en sjukvårdsenhet där en missbrukare vårdas en skyldighet att om en missbrukare önskar lämna vårdinrättningen besluta att missbrukaren ska hindras från detta som krävs för att missbrukaren ska kunna föras över till ett LVM-hem. Hanteringen vid sjukhusen kritiseras för att sådana be- slut inte fattats och att patienterna kunnat lämna sjukvårdsinrättningarna trots att sjukhusens kvarhållandeskyldighet inträtt. Offentlighet och sekretess samt yttrande- och tryckfrihet Frågor om offentlighet och sekretess samt yttrandefrihet och tryckfrihet är van- liga på mina tillsynsområden. Anmälningar som rör myndigheters hantering när enskilda och journalister begärt att få ut allmänna handlingar är återkom- mande. Man skulle kanske tro att regeltillämpningen med hänsyn till lagstiftningens ålder och centrala betydelse borde vara enkel och att goda rutiner borde ha upparbetats och satt sig. Verk- ligheten är i stället tyvärr att tillämpningen av bestämmelserna om utlämnande av allmänna handlingar fortfarande vållar bekymmer på många håll. Många som klagar till JO anger att det går trögt att få ut handlingar, att de blir bollade runt inom myndigheten samt att det dröjer med svar och att det kan vara svårt att få ett överklagbart beslut. Kritikbeslut som rör den typen av anmälningar är beklagligtvis så vanligt förekommande att de inte kan ges motsvarande ut- rymme i ämbetsberättelsen. har 199 anmälningar om offentlighet och sekretess kommit in på mina tillsynsområden medan endast tre refererats. Detta innebär givetvis inte att JO ser mindre allvarligt på dessa brister utan besluten innehåller i förekommande fall en tydlig kritik och handlingsanvis- ning även om de inte tas in i ämbetsberättelsen. Min företrädare och stf JO har i de refererade besluten tagit upp några frågor som rör offentlighet och sekretess samt yttrande- och tryckfrihet och modern teknik. Det första beslutet behandlar möjligheter att skicka sekretessbelagda uppgifter per e-post (dnr 1376-2013). Det andra tar upp några frågor som ansluter till att gjorde videoinspelningar inom ramen för en beviljad insats. De frågor som be- handlas närmare i beslutet rör inspelningarnas rättsliga status och möjligheten att gallra materialet (dnr 7041-2013). Det tredje beslutet behandlar frågeställ- ningar med anledning av att handlingar som innehöll sekretesskänsliga uppgif- ter publicerades på en kommuns webbplats. Den maskning av uppgifter som hade gjorts var enligt JO inte gjord med tillräcklig omsorg (dnr 4768-2014). Besluten är intressanta i sig men det är också tänkvärt att principer som grund- lades fortfarande har relevans och bäring i vårt moderna informationssamhälle. T I L L R I K S D A G E N har det gjorts 1 048 anmälningar som rör bistånd och barnärenden medan 1 059 sådana ärenden har avgjorts. Inom bedrivs ett i många avseenden bra och viktigt arbete. I många utredningar går det också glädjande nog att konstatera att arbetet bedrivits på ett invändningsfritt sätt ut- ifrån formella aspekter. är det uppenbart att i många kommuner är mycket hårt trängd och det går inte att bortse från att detta påver- kar kvaliteten i utredningar och beslut. Att hitta en enskild faktor som förklarar detta är inte enkelt. Förmodligen spelar resurser, kompetens och arbetsbörda in som många ärenden förefaller vara av mer komplicerad karaktär . En rad klagomål på rör hanteringen i samband med vårdnads- utredningar. allmänna skyldighet att agera opartiskt och att inte ta ovidkommande hänsyn, kompletteras av en skyldighet för myndigheten att se till barnets bästa. Detta gör att en vårdnadshavare som inte delar socialtjäns- tens bedömning i en vårdnadsutredning ofta framför kritik mot bristande ob- jektivitet i utredningen. Klagomål av det slaget är ofta svåra att utreda då en vårdnadsutredning ofta grundas på rena bedömningsfrågor och på grund av att ärendena ofta är mycket infekterade. En annan frågeställning som återkommer rör förutsättningarna för social- tjänsten att samtala med barn i sina utredningar. I ämbetsberättelsen redovisas fyra beslut som rör förutsättningarna för sådana samtal. Ett av dessa ärenden rör lämpligheten av att nämndens handläggare samtalar med barn i skolan un- der en barnavårdsutredning (dnr 4225-2014). Ett annat ärende rör huruvida so- cialnämndens handläggare inom ramen för en sådan utredning har haft rätt att besöka barnets förskola för att observera barnet utan vårdnadshavarnas sam- tycke (dnr 6547-2014). Anslutande frågeställningar har rört om socialnämnden har rätt att samtala med barn utan vårdnadshavarnas samtycke under en s.k. förhandsbedömning (dnr 3891-2014) och om en handläggare inom ramen för en vårdnadsutredning där barnet skulle höras kunde neka barnet att göra en ljudinspelning av samtalet (dnr 2595-2015). Besluten kan förhoppningsvis ge vägledning för arbete framöver. I ärendet där socialnämnden besökt barnets förskola utan vårdnadshavarens samtycke kom jag till slutsatsen att åtgärden inte rymdes inom de regler i soci- altjänstlagen som ger nämnden rätt att hämta in uppgifter eller höra barn utan vårdnadshavarens samtycke (dnr 6547-2014). Åtgärden framstår därför som känslig och min uppfattning är att det kan finnas en risk för att allmänhetens förtroende för nämnden kan skadas om nämnden uppfattas ”spionera” på en- skilda personer. Ett annat ärende rör som sagt förutsättningarna för socialtjäns- ten att inom ramen för en barnavårdsutredning samtala med barn i skolan (dnr 4225-2014). Ofta talar praktiska skäl för att samtalen hålls i skolan. Jag ser dock med viss oro på att det kan ha utvecklats en praxis där barnsamtal slent- rianmässigt och enbart av praktiska skäl genomförs i skolan. Som jag ser det bör alltid i det enskilda fallet göra en bedömning av om och i så fall var ett samtal ska hållas. I den bedömningen bör hänsyn även tas till risken att barnet skadas av den uppmärksamhet som besök i skolan kan T I L L R I K S D A G E N För en vuxen person skulle det utan tvekan ofta ses som starkt integri- tetskränkande med oannonserade myndighetsbesök på en arbetsplats. Även om situationen med samtal i skolan inte rakt av är jämförbar kan det enligt min mening finnas behov av att lagstiftaren överväger olika frågor som rör social- nämndernas utredningsverksamhet när det gäller barn. Jag har därför uppmärk- sammat på frågan. En faktor med stark påverkan på verksamhet är den kraftigt ökade flyktingströmmen . En av de frågor som fått särskilt mycket uppmärksamhet i samband med detta är situationen för ensamkom- mande gifta barn. kom 25 ensamkommande barn i åldern 15–till kommun. Barnen uppgav att de var gifta med en vuxen person. Efter en skyddsbedömning placerades ett av barnen i ett hem för vård eller boende. Resterande barn följde med sina makar. Att barnen samplacerades med sina makar anmäldes till JO (dnr 394-2016, 476-2016 och 692-2016). En fråga som jag ställde mig var om i brustit i sitt ansvar att utreda de gifta barnens behov av skydd eller stöd. I beslutet konstaterade jag att socialnämnden har ett långtgående utrednings- ansvar när det gäller barn som kan vara i behov av skydd eller stöd. När ett ensamkommande barn anländer till och det kommer fram uppgifter om att barnet har ingått äktenskap med en vuxen person bör socialnämnden därför som regel inleda en utredning enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen. I utredningen behöver bl.a. barnets inställning och möjlighet att göra ett eget val så långt som möjligt klarläggas. För att säkerställa att barnets rättigheter inte kränks måste det därutöver ställas krav på att socialnämndens utredningar är omsorgsfulla. Jag begärde i ärendet in ett antal akter som rörde ensamkommande gifta barn och fann efter en genomgång av akterna inte skäl att rikta någon kritik mot av dessa ärenden. Enligt min mening är det dock angeläget att frågan om ensamkommande gifta barn följs upp av närmast ansvariga myndigheter. Jag har därför uppmärksammat på frågan. Jag kan också nämna att det efter det nu refererade beslutet kommit in an- mälningar som rör situationer där inte samplacerat makar. Detta får jag återkomma till i ett senare sammanhang. En återkommande fråga rör när ställer upp krav på drogtester i sin verksamhet. Enligt 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen, , är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga in- grepp. Till uttrycket kroppsligt ingrepp hänförs även mindre ingrepp som vac- cinering och blodprovstagning samt liknande företeelser som brukar betecknas som kroppsbesiktning, t.ex. utandningsprov eller liknande alkoholtest. Även tagande av urinprov är enligt uttalanden i flera JO-beslut ett sådant ingrepp som faller in under grundlagsbestämmelsen. Skyddet mot påtvingade kroppsliga ingrepp får under vissa förutsättningar begränsas genom lag (2 kap. 20 och 21 §§ RF). Stf JO Ragnemalm har i ett beslut kritiserat en socialnämnd som krävde att föräldrar skulle drogtestas in- nan de fick ha umgänge med sin son (dnr 38-2015). I beslutet uttalades att ett ingrepp är påtvingat om det allmänna disponerar över maktmedel för att ge- nomdriva åtgärden. Det kan också vara påtvingat om den enskildes motstånd T I L L R I K S D A G E N bryts genom hot om någon sanktion. Regeln bör tolkas så att den ställer upp ett skydd också mot att en befattningshavare uppträder på ett sätt som får till följd att den enskilde med fog uppfattar sig vara tvingad att underkasta sig ingreppet. Det kan vara fråga om underförstådda eller uttryckliga påtryckningar av olika slag (om frågan om samtycke, se även dnr 5705-2014, som berörs under rubri- ken Hälso- och sjukvård). I det nu aktuella ärendet hade socialnämndens ar- betsutskott som ett villkor i beslutet om umgängesbegränsning föreskrivit att föräldrarna skulle underkasta sig drogtest. Det finns varken i LVU eller annan lagstiftning någon bestämmelse som ger socialnämnden rätt att i ett sådant här fall kräva ett drogtest. I beslutet konstaterades alltså att socialnämndens beslut saknar laglig grund. Jag kan i anslutning till detta tillägga att jag själv i ett beslut kritiserat en socialnämnd vilken som krav för att lämna bistånd enligt socialtjänstlagen krävde drogtest (dnr 749-2014). Även här saknades lagstöd Ett beslut med motsatt utgång rörde en anmälan mot en socialnämnd som krävde regelbundna drogtester av boende på ett stödboende (dnr 6442-2014). det sistnämnda fallet fann jag att kravet på drogtest vilade på frivillig grund och därför inte kunde anses påtvingat. Grunden för detta var bl.a. att en enskild inte har rätt till en viss bestämd insats av socialnämnden och om han eller hon inte vill lämna urinprov kan bistånd beviljas i form av någon annan insats än i det Antalet tvångsomhändertaganden enligt LVU har ökat kraftigt vilket också påverkat antalet anmälningar till JO. I årets ämbetsberättelse refe- reras sex beslut som rör vård enligt LVU. Den kritik jag möter handlar ofta om utredningarnas kvalitet. I detta ligger inte bara att anmälare är missnöjda med slutsatser, utan ofta att man anser att själva utredningsmetodiken har brister då man inte varit tillräck- ligt grundlig eller objektiv. Kritiken liknar i den delen i mångt och mycket vad jag redovisat i samband med mina iakttagelser under . Det är naturligt att vårdnadshavarna klagar men även relativt vanligt att andra vuxna i barnets nätverk klagar t.ex. på att barn flyttas runt i olika place- ringar och att nämnden inte ger information eller tillåter umgänge av mor- och farföräldrar. Det har också inkommit ett antal anmälningar från personer i bar- nets närhet som anser att orosanmälningar inte tagits om hand på rätt sätt. Även om man tycker sig se att fel kan ha begåtts innehåller utredningarna ofta ett så stort mått av rena bedömningar av det enskilda ärendet att det är svårt att an- lägga synpunkter utifrån ett JO-perspektiv. Sådana ärenden skrivs därför ofta av med motiveringen att det inte finns tillräckliga skäl att inleda en utredning. Detta behöver dock som sagt inte innebära att klagomålen saknar substans. Ett exempel på när en utredning inletts och avslutats med kritik är ett beslut av justitieombudsmannen (dnr 6223-2013). I be- slutet kritiserades i flera olika avseenden. Det gällde både att en vårdnadshavares umgänge med ett barn begränsades utan att ett formellt beslut om detta hade fattats och att nämnden dröjde med att inleda T I L L R I K S D A G E N en utredning efter en begäran om att LVU-vården skulle upphöra. Nämnden kritiserades även för underlåtenhet att fatta beslut om familjehemsplacering av barnet. JO:s beslut avslutades med ett uttalande om att nämndens remissvar tydde på att det inom nämnden fanns kunskapsbrister om regelverket på områ- det. Ett återkommande problem som tidigare uppmärksammats av justitieom- budsmannen är att det har varit kö till SiS-hemmen. Problemet är inte nytt men det är givetvis mycket allvarligt om unga i behov av vård och skydd inte kan erbjudas lämpligt boende. De problem som fanns har som jag förstår det spätts på av att antalet unga asylsökande ökat. Frågan kan behöva uppmärksammas ytterligare. Det nu anförda indikerar att det finns problem att hitta låsbara boenden till unga som är i behov av LVU-vård. I årets ärenden finns dock exempel på även det motsatta, dvs. att ungdomar hållits inlåsta eller avskilda på ett sätt som lag- stiftningen inte medger. För att illustrera detta kan nämnas att en tjänsteman inom kritiserats för att han verkställde en dom om vård enligt LVU trots att domen inte fick verkställas innan den hade vunnit laga kraft (dnr 3864-2013). Ett annat ärende där frågan om olovligt frihetsberövande aktualiserats rör en 17-årig pojke som placerades på en låsbar enhet vid ett särskilt ungdomshem (dnr 228-2013). Av beslutet om omhändertagande framgick inte tydligt om poj- ken var omhändertagen på grund av miljöskäl (2 § LVU) eller på grund av eget beteende (3 § LVU). Ungdomshemmet kritiserades av justitieombudsmannen bl.a. för att ha placerat pojken vid en låsbar enhet utan att ha klarlagt detta (dnr 228-2013). En sådan placering är bara tillåten vid en place- ring enligt 3 §. I beslutet konstaterade JO att det grundläggande felet i ärendet var att stadsdelsnämndens beslut om omhändertagande utformats på ett brist- fälligt sätt. Eftersom JO i sin tillsynsverksamhet noterat lik- nande brister i andra ärenden kan det finnas skäl att lyfta upp frågan även i detta sammanhang. JO har i ett fyrtiotal beslut behandlat frågeställningar med anknyt- ning till hanteringen av ärenden enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall, LVM. Jag vill i detta sammanhang flagga för ett beslut av stf JO Ragnemalm som rör frågan om ett LVM-hem hade varit för passivt när det gällde att förhindra intagna att olovligen lämna hemmet (dnr 7163-2014). Beslutet avslutades inte med kritik men förtjänar ändå att nämnas, då det visar de i vissa fall svåra över- väganden som kan behöva göras i samband med oroligheter på ett LVM-hem. På området vill jag slutligen lyfta upp ett ärende som rör om en socialnämnd vid ett omhändertagande med stöd av LVM har gjort en tillräckligt kritisk prövning av om ett samtycke till vård var realistiskt (dnr 4157-2013). I ärendet hade en man under loppet av vid inte mindre än tre till- fällen omhändertagits med stöd av 13 § LVM. JO fann att det måste ha varit uppenbart att det samtycke som mannen lämnade vid det T I L L R I K S D A G E N tredje tillfället inte var realistiskt. Handläggningen vid ärendet tydde enligt JO på att nämnden antingen saknade kunskap om vad som bör krävas för att ett samtycke ska kunna ligga till grund för vård eller att nämnden inte gjort en tillräckligt kritisk prövning av om samtycket var realistiskt. Under avsnittet om hälso- och sjukvården har jag berört tillsynen av den ordi- Även på utbildningsområdet kan jag konstatera att den ordinarie tillsynsmyndigheten, Skolinspektionen, är trängd. förutom på handläggningstiderna på att myndigheten skriver av ärenden på nya Jag har sålunda i flera fall sett att Skolinspektionen skrivit av ärenden utan utredning om eleven inte längre går kvar vid den skola där den anmälda händelsen inträffat och om en utredning därför inte skulle påverka elevens ak- Även om den nya avskrivningsgrunden används med urskilj- ning påverkar en hårdare klagomålspraxis hos ordinarie tillsynsmyndighet medborgarnas möjligheter att få svar på klagomål och även i viss mån JO:s En allmän reflexion som jag annars gör, efter en förhållandevis kortvarig kännedom om klagomål på utbildningsområdet, är att många anmälningar rör att skolan inte tagit tag i mobbning på ett tidigt och bra sätt och att föräldrar upplever en passivitet från skolans sida att tillgodose elevers behov av särskilt Detta är enligt flera anmälare orsaken till deras barns låga skolnärvaro. har det gjorts 269 anmälningar inom utbildningsområdet och 285 ärenden har avgjorts. Tre ärenden refereras i ämbetsberättelsen. handlar två ärenden spridning av politisk information i skolan. I det första beslutet (dnr 5001-2014) riktade JO kritik mot gymna- sieskolor för att ha agerat i strid med objektivitetsprincipen i 1 kap. 9 § reger- ingsformen, RF. Inför riksdagsvalet hade riksdagspartierna bjudits in till skolorna för att ordna så kallade bokbord medan ett ungdomsförbund helt ne- kats att lämna politisk information. JO fann att agerandet stod i strid med objektivitetsprincipen i regeringsformen och gjorde även vissa generella uttalanden om politiska partiers medverkan i skolans samhällsinformation uti- från objektivitetsprincipen i RF och hur den tolkats av HFD och i tidigare JO- Frågan om hur skolan ska förhålla sig när det gäller politisk information har därefter behandlats av en av regeringen tillsatt särskild utredare i betänkandet Politisk information i skolan – ett led i demokratiuppdraget (SOU 2016:4). betänkandet föreslås att det i skollagen införs en uttrycklig reglering om att en skola ska ha möjlighet att begränsa antalet partier som bjuds in efter vissa ob- Utredaren föreslår också, i linje med det nu refererade JO- beslutet, att om politiska partier har bjudits in, ska eleverna som ett led i utbild- ningen ges möjlighet att få del av information också från andra politiska partier som har anmält intresse av att medverka. Det andra refererade ärendet, som behandlar spridning av politisk informa- tion i skolan, rör en rektor som inte tillät en elev att dela ut flygblad på skolan och dessutom uttalade att han skulle förhandsgranska information som elever T I L L R I K S D A G E N ville dela ut (dnr 5069-2015). Jag fann att agerandet stod i strid mot förbudet mot spridningshinder i 1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen. I beslutet påpekas bl.a. att ledningen för en skola får hindra att tryckta skrifter sprids där men enbart om detta sker av ordningsskäl. 3.4 JO (ansvarsområde 4)