frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — gjordes till förvaltningsrätten eller om omständigheterna var sådana att rättens beslut inte kunde avvaktas, dvs. att ett interimistiskt beslut skulle fattas av Genom sjukvårdens hantering av frågan betogs sin rätt att få saken prövad av domstol. Den tjänsteman som hade det formella ansvaret var Han hade dock inte någon personlig kontakt med , utan var beroende av den information som han fick från Båda chefsöverläkarna förtjänar allvarlig kritik för hanteringen i Jag vill också uppehålla mig vid följande: Kort tid efter inläggningen beslu- tades det att inte skulle få ha någon form av utevistelse i avvak- tan på verifieringen av testresultatet. Detta är givetvis oförenligt med stånd- punkten att det rörde sig om frivillig vård. intagen för sluten rättspsykiatrisk vård fanns det inget stöd för att hindra honom H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D från att lämna kliniken. Med utgångspunkt från dokumentationen var det Sver- ker som fattade beslutet om att inte tillåta utevistelse. Han förtjänar kritik för detta. Personer som vårdas med stöd av LRV befinner sig i en utsatt situation och de har inte alltid möjlighet att tillvarata sina egna intressen. För att patienternas rättssäkerhet och grundläggande fri- och rättigheter ska garanteras måste de som ansvarar för vården ha god kunskap om det regelverk som vården omfattas av. Det är viktigt att sjukvårdens beslut som rör patienterna är noggrant genom- tänkta även utifrån dessa aspekter. En särskilt viktig fråga i dessa sammanhang är gränsen mellan frivillighet och tvång. Om inte frågan om samtycke hanteras med respekt för patientens integritet och självbestämmanderätt riskerar man att kränka patientens grundlagsskyddade rättigheter. Det kan konstateras att de två chefsöverläkarnas hantering har brustit i flera avseenden och att hanteringen har inneburit ett ingrepp i rö- relsefrihet som inte har haft stöd i lag. Jag ser mycket allvarligt på detta. Beslut i två fall som rör att sjukhus har underlåtit att fatta beslut enligt 24 § LVM om att hindra en patient som tvångsvårdades enligt LVM från att lämna sjukhuset (Dnr 5720-2014) Beslutet i korthet: Tvångsvård enligt LVM anses påbörjad när missbruka- ren på grund av ett beslut om omhändertagande eller tvångsvård har inställt sig vid bl.a. ett sjukhus (20 § LVM). Det innebär att tvångsvården påbörjas direkt när missbrukaren kommer till sjukhuset, och det saknar be- tydelse om missbrukaren skrivs in eller inte. Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas har en skyldighet att besluta att en missbrukare som önskar lämna sjukhuset hindras från det som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras till ett LVM-hem (24 § LVM). tillät att en missbrukare som skulle vårdas med stöd av LVM lämnade sjukhuset. Missbrukaren var inskriven vid sjukhuset vid det andra tillfället, men inte vid det första. Sjukhuset får när det gäller båda tillfällena kritik för att ha underlåtit att fatta beslut om att hindra missbrukaren från att lämna sjukhuset. Vid kontakt med en biträdande institutionschef vid ett LVM-hem fick information som felaktigt gav intryck av att tvångsvården inte hade påbörjats i rätt tid eftersom missbrukaren inte hade skrivits in vid sjuk- huset och att LVM-hemmet därför inte kunde ta emot henne. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D institutionschefen kan inte undgå kritik för att ha lämnat den bristfälliga in- formationen. I en anmälan till JO, som senare kompletterades, klagade , enhetschef vid socialförvaltningen i kommun, på vuxenpsykiatrin vid , . klagade också på (SiS). uppgav bl.a. följande: Sjukhusets verksamhetschef har underlåtit att hindra M.S. från att lämna sjukhuset, trots att M.S. tvångsvårdades med stöd av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM. beslutade förvaltningsrätten att M.S. skulle få tvångsvård med stöd av 4 § LVM. begärde polishandräckning för att M.S. skulle föras till sjukhus för bedömning och därefter till det anvisade LVM- hemmet. av polis och fördes till . En läkare beslutade att M.S. inte skulle skrivas in och hon lämnade sjukhuset. beslutade socialnämndens ordförande med stöd av 13 § LVM att M.S. Genom polishandräckning fördes hon till . Avsikten var att hon, när den inledande vården vid sjukhuset hade avslutats, skulle föras till det LVM-hem som hade anvisats. beslut om omhändertagande faxades till sjukhuset. fick veta att sjuk- huset tänkte tillåta att M.S. lämnade sjukhuset eftersom hon vägrade att ta emot fortsatt abstinensvård. kontaktade då verksamhetschefen vid vuxenpsykiatrin för att meddela att verksamhetschefen enligt 24 § LVM ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras till ett LVM-hem. Verksamhetschefen uppgav att hon skulle vidarebefordra det till den aktuella avdelningen, men när meddelandet nådde den ansvarige läkaren hade M.S. re- dan tillåtits att lämna sjukhuset. När anmälan kompletterades, , hade ännu inte hittat M.S. Sjukhusets underlåtenhet att besluta om att hålla kvar M.S. ledde alltså till att M.S. inte fick den vård som domstol hade beslutat om. anförde i huvudsak följande: tog social- tjänsten kontakt med institutionschefen vid /Ekebylund för att fråga om LVM-vården för M.S. fortfarande kunde verkställas vid in- stitutionen. Från sida ansåg man att det beslut om tvångsvård som förvaltningsrätten hade fattat verkställdes när M.S. en månad senare fördes till . Institutionschefen uppgav dock att beslutet H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D inte hade verkställts eftersom M.S. inte hade skrivits in vid sjukhuset, och att detta medförde att institutionen inte kunde ta emot M.S. JO begärde att SiS och för skulle yttra sig över det som hade anfört. anförde bl.a. följande: Sammanfattande redogörelse för handläggningen [– – –] Av journalanteckningar avseende aktuell händelse framkommer föl- jande: Patienten inkom med polis till jourmottagningen, psy- kiatrin, . Förvaltningsrätten hade beslu- tat att patienten skulle beredas tvångsvård med stöd av lagen om vård av missbrukare. utfördes somatiskt och psykiskt status av underläkare. En bedömning gjordes av underläkare att patienten inte var i behov av akut psykiatrisk tvångsvård och därefter gjordes bedömningen att det inte fö- relåg någon rätt att hålla kvar patienten. Samråd genomfördes mellan pri- märjour och bakjour. Patienten skrevs aldrig in. i kon- taktades och informerades om ovanstående bedömning innan patienten släpptes ut. Det saknas dokumentation i journalen om att kontakt tagits med behand- lingshemmet eller att man försäkrat sig om att kontaktat be- handlingshemmet där patienten skulle placeras innan patienten släpptes ut. Av journalanteckningar avseende aktuell händelse framkommer följande. Patienten inkom med polistransport efter att För- valtningsrätten beslutat att patienten skulle beredas tvångsvård med stöd av lagen om vård av missbrukare. Patienten fördes med polis till hälsocentral och efter läkarundersökning till den psykiatriska mottagningen. Patienten bedömdes vid psykiatriska jourmottagningen, sjuk- hus av AT-läkare och skrevs in för farmakologisk behandling med planerad förnyad bedömning dagen efter av överläkare. utför- des en förnyad bedömning av överläkare där det bland annat dokumenterats att patienten är på akut LVM, inte får skrivas ut och att psykiatrin har skyl- dighet att hålla patienten kvar. flyttas patienten till psykiatrins tillnyktringsenhet eftersom patienten var påverkad av droger som intagits på avdelningen. uttrycker patienten att denne inte vill stanna kvar på avdelningen utan vill skriva ut sig. Vid patientkonferens och telefonkontakt med läkare framkommer att patienten vårdas enligt hälso- och sjukvårdsla- gen och därför själv får bestämma om denne vill stanna eller skriva ut sig. Patienten får skriva ut sig. Av utskrivningsanteckning upprättad av AT-läkare framgår att då oklarheter funnits huruvida verksamhetschef tagit be- slut om att kvarhålla patienten och patienten vill bli utskriven, lämnar pati- enten vårdavdelningen. Socialtjänst och polis söks för att informeras om att patienten blivit utskriven från avdelningen. Av dokumentationen i journa- len framgår inte om kontakt nåtts. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Enhetschefen vid missbruks- och beroendeavdelningen informerade verksamhetschefen att patienten var på väg att skrivas ut. Detta hann dock inte förhindras innan patienten lämnade avdelningen. När det gäller den första händelsen, , borde en tydligare dialog ha förts med och med behandlingshemmet där patien- ten skulle placeras efter den psykiatriska bedömningen. kan konstatera att patienten skulle ha hindrats från att lämna sjukhuset som behövdes för att säkerställa att pati- enten kunde föras över till ett LVM-hem. Eftersom det saknades riktlinjer och rutiner för handläggningen gjordes dock inte detta. Kunskaperna om lagstiftningen LVM, Lag 1988:870 om vård av missbrukare i vissa fall, var inte tillräckliga inom jourteamet. När det gäller den andra händelsen, den 7 till , kan konstatera att patienten inte skulle ha tillåtits att lämna avdelningen. Patienten skulle ha hindrats från att lämna sjukhuset som behövdes för att säkerställa att patienten kunde föras över till ett LVM-hem. Eftersom det saknades riktlinjer och rutiner för handlägg- ningen gjordes inte detta. Kunskaperna om lagstiftningen LVM, Lag 1988:870 om vård av missbru- kare i vissa fall, var inte tillräckliga inom jourteamet. Handlingsplan och planerade insatser konstaterar att vuxenpsykiatrin har gjort en grundlig genomgång och analys av de två händelserna och presenterat en handlings- plan till personalen med omfattande utbildnings- och fortbildningsinsatser för att komma till rätta med de brister som föreligger i verksamheten (se bifogad handlingsplan). Av handlingsplanen framgår bland annat att regelbunden information ska ske till stafettläkare, AT-läkare, ST-läkare och ordinarie specialistlä- kare samt vårdpersonal. Regelbundna utbildningsinsatser avseende tvångs- lagstiftning ska genomföras. En rutin för riktlinjer vid abstinensbehandling eller annan sjukhusvård för patienter som är dömda enligt LVM har tagits fram. Information om aktuellt JO-ärende har kommunicerats och diskuterats i läkargruppen och på avdelningens arbetsplatsträff. Information i syfte av lärande har även delgivits om ärendet till övriga verksamhetschefer psykiatrin i länet samt övriga verksamhetschefer inom närsjukvården /. SiS anförde bl.a. följande: Institutionschefen vid /Ekebylund har uppgett bl.a. följande. Re- becka/Ekebylund fick information av placeringsenheten vid SiS huvudkontor att M.S. skulle beredas plats på /Ekebylund. kom ett domsbevis in från förvaltningsrätten av vilket framgick att M.S. hade beretts vård med stöd av LVM. fanns det ingen kontakt mellan och /Ekebylund. var vid detta datum inte omhändertagen. kontaktade sedan /Ekebylund med frågor kring verk- ställigheten. ansåg att LVM-vården inletts när klienten togs till sjukhus . Diskussion om tolkningen av lagstiftningen och när verkställigheten ansågs påbörjad uppstod. Det fanns en oro från H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D /Ekebylunds sida att omhänderta M.S. utan giltigt lagrum. Biträ- dande institutionschef rekommenderade då att ta ett omedel- bart omhändertagande för att på så sätt säkerställa att M.S. Innan hade /Ekebylund ingen information som sade att vården var inledd. Enligt SiS riktlinjer ska, då vården inletts på sjukhus, ansvarig sjuksköterska eller beredskapshavande institutionschef på omgående ta kontakt med aktuell vårdgivare och infor- mera om den skyldighet vårdgivaren har att kvarhålla en patient i avvaktan på transport till LVM-institutionen. Denna rutin kunde inte genomföras då det saknades kunskap om att klienten befann sig på sjukhus vid den aktuella tidpunkten. Det saknas anledning att ifrågasätta att kontakt har skett mellan Re- becka/Ekebylund och . Däremot är det svårt att utreda vad som framkommit och hur frågeställningarna lät vid till- fället, då dokumentation saknas. En så pass viktig fråga som att socialtjäns- ten ringer och undrar när vårdtiden kan anses påbörjad för M.S. borde ha dokumenterats. Med beaktande av vad som framgår av anmälan delar SiS bedömningen att LVM-vården påbörjades när M.S. fördes till sjukhus . Av 24 § LVM framgår att verksamhetschefen genast ska underrätta so- cialnämnden eller SiS, om missbrukaren önskar lämna eller redan har läm- nat sjukhuset. Vidare ska verksamhetschefen besluta att missbrukaren ska hindras att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa transport till ett LVM-hem. Sjukhuset kontaktade inte SiS, vare sig eller . Trots att verksamhetschefen hade en skyldighet att hindra M.S. att lämna sjukhuset som behövdes för att säker- ställa att hon kunde föras över till LVM-hemmet tilläts hon att lämna sjuk- huset. Detta har inneburit att vården enligt 4 § LVM för M.S. Tf. socialchefen yttrade sig över SiS remissvar. Hon an- förde bl.a. följande: Enligt dokumentation kontaktade jourha- vande handläggare för att undersöka möjligheten till till- fällig placering i väntan på transport till anvisat LVM-hem. Den placeringsan- svarige vid SiS uppgav att det inte fanns någon sådan möjlighet. I ett beslut anförde JO följande: beslutade förvaltningsrätten att M.S. skulle tvångsvårdas med stöd av LVM. Ungefär en månad senare fördes hon med polishandräckning till Sun- derby sjukhus. Där beslutade en läkare att hon inte skulle skrivas in, och hon lämnade sjukhuset. beslutade socialnämnden att omhänderta M.S. med stöd av 13 § LVM. fördes hon med polishandräckning på nytt till . Hon skrevs dock ut från sjukhuset på grund av att hon hade vägrat att ta emot abstinensvård. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D När förvaltningsrätten har beslutat om tvångsvård enligt LVM ska socialnämn- den se till att beslutet verkställs genom att missbrukaren får vård i ett LVM- hem eller (i vissa fall) på sjukhus (12 § LVM). Vården ska anses påbörjad när missbrukaren på grund av beslut om omhändertagande eller tvångs- vård har inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller ett sjukhus (20 § LVM). Det är SiS som beslutar om intagning i och utskrivning från ett LVM-hem (25 § LVM). Vården ska inledas på sjukhus om förutsättningar för sjukhusvård är upp- fyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas ska se till att socialnämnden eller SiS genast underrättas om missbrukaren önskar lämna el- ler redan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen ska besluta att missbruka- ren ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att sä- kerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem (24 § LVM). När verksamhetschefen är skyldig att hålla kvar missbrukaren har han eller hon möjlighet att begära biträde av polismyndigheten för att föra missbrukaren till ett LVM-hem (45 § tredje punkten LVM). Frågan om när verksamhetschefens skyldigheter enligt 24 § LVM inträder behandlades i förarbetena till bestämmelsen: Det kan enligt regeringens mening inte vara förenligt med intentionerna bakom bestämmelsen om underrättelseskyldighet att en patient fritt skall kunna lämna sjukhuset utan någon åtgärd från personalens sida, enbart av det skälet att patienten ännu inte har blivit föremål för ett formellt beslut om intagning i sjukhuset. Det är därför väsentligt att det i lagtexten tydligt framgår när förutsättningarna för verksamhetschefens underrättelseskyl- dighet och därmed kvarhållningsrätt20 föreligger. har fö- reslagit att underrättelseskyldigheten skall inträda så snart vårdtagaren har förts till sjukhusenheten. Länsrätten i har i sitt remissvar påpe- kat att det kan finnas situationer där vårdtagaren självmant inställer sig vid en sjukhusenhet, vilket inte fångas upp med begreppet förts. Länsrätten fö- reslår därför uttryckssätten vistas eller finns. Regeringen instämmer i den bedömningen, och föreslår lydelsen ”där vårdtagaren vistas”. 2004/05:123 s. 37 f.) Verksamhetschefens ansvar för att missbrukaren inte lämnar sjukhuset inträder alltså direkt när missbrukaren kommer till sjukhuset, och det saknar betydelse om missbrukaren skrivs in eller inte. Sjukhusets handläggning stred mot 24 § LVM Vården av M.S. påbörjades när hon kom till . Trots att hon inte skrevs in då vistades hon där i den mening som avses i 24 § LVM. När hon gav uttryck för att hon ville lämna sjukhuset var verksamhetschefen därför skyldig att besluta att hindra henne från det så att hon kunde föras över 20 I samma lagstiftningsärende ändrades bestämmelsen även på så sätt att verksamhetschefen fick en kvarhållningsskyldighet. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D till ett LVM-hem. Underlåtenheten att fatta ett sådant beslut stred mot regeln i 24 § tredje stycket LVM. Eftersom vården hade påbörjats gällde förvaltningsrättens beslut om tvångsvård fortfarande . (Jag återkommer till den frågan ne- dan.) under sjukhusvistelsen gav uttryck för att hon ville lämna sjukhuset hade verksamhetschefen därför en skyldighet att se till att hon hölls kvar där. skrevs ut från sjukhuset utan att det hade vidtagits några åtgärder för att säkerställa att hon kunde överföras till ett LVM-hem var inte förenligt med bestämmelsen i 24 § tredje stycket LVM. förtjänar kritik för att ha underlåtit att fatta beslut om att hindra M.S. från att lämna sjukhuset. har angett att den bristfälliga handläggningen berodde på att kunskaperna om LVM inte var tillräckliga inom jourteamet. Jag noterar att har upprättat en handlingsplan för att komma till rätta med de bristerna. kontaktade SiS-institutionen becka/Ekebylund för att få besked om hur tvångsvården för M.S. skulle genom- föras. har uppgett att institutionschefen meddelade att SiS- hemmet inte kunde ta emot M.S. eftersom förvaltningsrättens beslut om tvångs- vård inte hade verkställts. Institutionschefen vid har anfört att det vid kontakten med blev en diskussion om tolkningen av lagstift- ningen och att ”det fanns en oro från [SiS-hemmet] att omhänderta M.S. utan giltigt lagrum”. Enligt institutionschefen rekommenderade den biträdande in- stitutionschefen då att besluta om att M.S. skulle om- händertas för att säkerställa att hon fick den nödvändiga vården. Det är inte helt klart vad som sades vid kontakten mellan den biträdande institutionschefen och handläggare. Jag anser mig dock kunna utgå från att den biträdande institutionschefen uttryckte sig på ett sätt som gav anledning att tro att SiS-hemmet inte skulle acceptera att skriva in M.S. När förvaltningsrätten har beslutat om tvångsvård ska socialnämnden se till att beslutet verkställs genom att missbrukaren får vård i ett LVM-hem eller, i vissa fall, på sjukhus. Rättens beslut upphör att gälla om vården inte har påbör- jats från den dag då beslutet vann laga kraft. Beslutet upphör också att gälla om, sedan vården har påbörjats, den tid som inte ska räknas som vårdtid enligt 21 §, uppgår till sammanlagt i följd (12 § LVM). Vården ska, som nämnts tidigare, anses påbörjad när missbruka- ren på grund av beslut om omhändertagande eller tvångsvård har inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller ett sjukhus (20 § LVM). Den tid som en missbrukare olovligt vistas utanför ett LVM-hem anses inte som vårdtid (21 § LVM). Som jag har konstaterat ovan påbörjades tvångsvården av M.S. när hon fördes till . Några sådana omständigheter som enligt 12 § LVM kan medföra att beslutet om vård upphör att gälla var inte aktuella. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Förvaltningsrättens beslut om tvångsvård gällde därför fortfarande 2014, trots att någon egentlig vård då ännu inte hade kommit till stånd. Den biträdande institutionschefen borde ha haft kunskap om att tvångsvår- den hade påbörjats när M.S. fördes till sjukhuset. landen borde hon ha gjort en noggrannare undersökning av hur reglerna skulle tillämpas i den situation som hade uppstått innan hon rekommenderade social- tjänsten att besluta om omhändertagande. Att fatta ett sådant beslut var inte nödvändigt eftersom förvaltningsrättens beslut fortfarande gällde. biträdande institutionschefen kan därför inte undgå kritik för den bristfälliga information som lämnades till . (Dnr 6667-2014) Beslutet i korthet: Tvångsvård enligt LVM ska inledas på sjukhus om för- utsättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt (24 § första stycket LVM). Verksamhets- chefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas ska se till att social- nämnden eller genast underrättas om missbruka- ren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM- hem (24 § tredje stycket LVM). En patient som vårdades med stöd av LVM avvek från . anförde att verksamhetschefen inte hade varit skyldig att hålla kvar patienten bl.a. eftersom patienten inte hade ”uttryckt vilja” att lämna sjukhuset. Enligt JO måste dock verksamhetschefens bedömning av patientens avsikter grundas på all tillgänglig information. I den aktuella si- tuationen var omständigheterna sammantaget sådana att verksamhetsche- fens kvarhållandeskyldighet enligt 24 § LVM hade inträtt. JO är kritisk till att patienten inte hindrades från att lämna sjukhuset. I en anmälan till JO klagade . på , Väst- manland. Hon anförde i huvudsak följande: inlagd på sjukhusets medicinska akutvårds- avdelning, , för att han hade överdoserat narkotika. be- slutade att han skulle omhändertas med stöd av 13 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM. eller kvällen åkte handläggare från socialjouren till sjukhuset och informerade sjukhuset om beslutet. handläggare påtalade också att verksamhetschefen vid den sjukhusenhet där S.P. vårdades, i enlighet med 24 § LVM, ansvarade för att S.P. skulle hindras från att lämna sjukhuset. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D det tog sig S.P. ut från sjukhuset eftersom det inte hade tillkallats någon vakt som kunde hindra honom. hittade anhöriga till S.P. honom, återigen narkotikapåverkad, och skjutsade honom till sjukhuset. Handläggare från socialjouren åkte på nytt till sjukhuset och informerade om nämndens be- slut om omhändertagande. gå till sjukhusets psykiatriska avdelning. Eftersom ingen vakt följde med honom rymde han igen. Verksamhetschefen har inte uppfyllt sin skyldighet enligt 24 § LVM att be- sluta om att S.P. skulle hindras från att lämna sjukhuset. JO begärde att , , skulle yttra sig över anmälan till JO. ordförande och landstingsdirektö- ren anförde i ett yttrande bl.a. följande: Skriftligt beslut om omhändertagande av SP saknas i patient- journal. Av utredningen är inte visat att personal vid vid något till- fälle , dvs , har tagit del av skriftligt beslut från Sociala nämndernas förvaltning, stad, om omhändertagande av SP. Vid fråga till (Å.T.) huruvida sådant skriftligt beslut kan ha överlämnats till personal vid utan att det därmed framgår av patientjournalen att så har skett så har Å.T. uppgett att så inte kan vara fallet. har angett att för det fall skriftligt beslut in- ges/överlämnas till så framgår det alltid av patientjournalen. I efterhand, dvs. under nu företagen utredning, så har kopia av beslut om omhändertagande inhämtats från stad som är daterat 141108 och ankomststämplat till stad med ””. Det är, enligt uppfattning, oklart om – och för det fall så skulle påstås ha skett – i vilken utsträckning detta beslut har sänts/överlämnats till . I denna del kan följande förtjäna att noteras. Såvitt bekant finns inte i lagstiftningen några direkta krav på att ett beslut om omhänder- tagande ska vara skriftligt. JO har dock betonat att beslut om tvångsingri- pande mot en person är av mycket integritetskänslig natur och att det därför är av synnerlig vikt att sådana beslut omgärdas med tillfredsställande rätts- säkerhetsgarantier (dnr 627/1994). En sådan garanti är att beslutet doku- menteras och skrivs under av beslutsfattaren.