frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — Om det på grund av den misstänktes ålder, hälsotillstånd eller någon annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma att medföra all- varligt men för den misstänkte, får häktning ske endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas (24 kap. 4 § första stycket RB). Den som är får antas alltid lida allvarligt men av häktning. I bestämmel- sen ligger enligt förarbetena att möjligheterna att ersätta häktning med någon annan åtgärd ska ha prövats grundligt innan en underårig häktas. (Se prop. 1964:10 s. 163 f.). Lagstiftningen bygger på att de syften som en häktning ska tjäna i fråga om ungdomar kan tillgodoses genom att den unge omhändertas inom (se bl.a. JO 1994/95 s. 255, dnr 3104-1992, och JO 2009/10 s. 252, dnr 641- 2007). Möjligheterna att åstadkomma en betryggande övervakning med mindre ingripande åtgärder än häktning är dock ofta mindre när det är fråga om kol- lusionsfara och det finns behov av restriktioner än när häktningsskälen är flykt- P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L eller recidivfara (se RH 2004:61 och Riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden, RåR 2006:3 s. 21 f.). Ytterligare inskränkningar i fråga om häktning av en lagöverträdare som inte fyllt finns i 23 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöver- Där anges att den som inte har fyllt får häktas endast om det finns Det innebär att häktning av ungdomar får ske endast i undan- Frågan om det finns synnerliga skäl för häktning ska bedömas med hänsyn främst till den misstänktes ålder och brottslighetens allvar. delse är också styrkan i de särskilda häktningsskälen. (Se NJA 2015 s. Anhållande och gripande av unga Det finns inte något formellt krav på synnerliga skäl för anhållande av den som Det anses emellertid att kravet på synnerliga skäl i princip ska vara uppfyllt även när det gäller anhållande av en person under 18 (Se JO 1996/97 s. 56, dnr 1813-1994 m.fl. och , a.a. s. På samma sätt som övervakning är ett alternativ till häktning av unga är det ett alternativ till anhållande. Frågan hinner dock sällan aktualiseras på grund av de korta anhållningstiderna. Ju yngre den frihetsberövade är, desto viktigare är det att möjligheten till övervakning övervägs av åklagaren. några särskilda bestämmelser i fråga om gripande av misstänkta i åldern 15–18 (Se , a.a. s. Som framgått ovan har den förväntade påföljden betydelse vid den proportio- nalitetsbedömning som ska göras inför ett beslut om häktning. Påföljden för stöld är fängelse i högst . Försök till stöld har samma straffmaximum som det fullbordade brottet, men en lindrigare påföljd än fäng- else kan väljas. Straffvärdet av ett försöksbrott är dock ofta lägre än för full- (Se 8 kap. 1 och 12 §§ samt 23 kap. 1 § , BrB.) Vid bestämmande av påföljd är bestämmelsen i 29 kap. 7 § första stycket BrB av intresse. Där anges att om någon har begått brott innan han eller hon fyllt , ska hans eller hennes ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen. Rätten får då döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. För brott som någon har begått innan han eller hon fyllt gäller vidare att rätten får döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl (30 kap. 5 § första stycket BrB). Anmälan till åklagaren och anhållningsförhör En gripen person ska förhöras efter gripandet. ren inte redan underrättats om frihetsberövandet, ska det skyndsamt anmälas till honom eller henne. (Se 24 kap. 8 § andra stycket RB.) skyndsamt avses ”möjligt” efter gripandet (se JO:s beslut 2010, dnr 3741-2008, och , a.a. s. 221). rättas skyndsamt är av särskild betydelse om den som gripits är (se nyss nämnda JO-beslut och m.fl., , , Zeteo, kommentaren till 24 kap. 8 §). P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Efter förhöret ska åklagaren besluta om den misstänkte ska an- hållas eller friges (24 kap. 8 § andra stycket RB). När ett gripande anmäls till åklagare innebär det att åklagaren tar över ansvaret för frihetsberövandet (JO 1954 s. 197). Om polisen håller det s.k. anhållningsförhöret kan anmälan till åklagaren om frihetsberövandet i de flesta fall vänta till efter förhöret. Är saken tveksam eller svår kan det emellertid vara nödvändigt att en anmälan om frihetsberö- vandet görs redan före förhöret för att åklagaren ska kunna antingen själv höra den misstänkte eller lämna instruktioner om vad den misstänkte ska höras om. (Se prop. 1986/87:112 s. JO har tidigare uttalat att anhållningsförhör inte får uppehållas av utredning om andra brott än det som avses med frihetsberövandet, av annan utredning rörande brottet, t.ex. en brottsplatsundersökning, eller av samråd om vem av olika åklagare som lämpligen borde ha hand om saken (se JO 1954 s. 197, JO 1979/80 s. 23 särskilt s. 47 samt JO:s beslut , dnr 3368- 2005, och , dnr 6507-2014). För att ett anhållningsförhör inte ska fördröjas får nu angivna omständigheter – i de fall då en anmälan om gripandet ska göras före anhållningsförhöret – givetvis inte heller fördröja an- mälan till åklagaren. I 24 kap. 8 § andra stycket RB anges inte någon frist för att hålla anhåll- ningsförhör utan endast att förhöret ska hållas . Det anses dock att fristerna i 23 kap. 9 § RB kan tjäna som vägledning för anhållnings- förhöret. Enligt denna bestämmelse är den som inte är anhållen eller häktad inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än . Är det av synnerlig vikt att den som kan misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsatt förhör, är han skyldig att stanna kvar . Fristerna i 23 kap. 9 § RB får emellertid inte ses som en tidsrymd som alltid står till de brottsutredande myndigheternas förfogande. Utgångspunkten är att förhöret alltid ska påbörjas . (Se , a.a. s. Om det inte längre finns något skäl för anhållningsbeslutet ska åklagaren häva det (24 kap. 10 § RB). Åklagaren är skyldig att göra en kon- tinuerlig prövning av ett frihetsberövande och att häva ett anhållningsbeslut om det inte längre finns något skäl till det. När det uppstår dröjsmål är det särskilt viktigt att frågan om frihetsberövandet ska kvarstå övervägs. (Se JO 2014/15 s. 161, dnr 2556-2013.) Min granskning har inte avsett bedömningen att Y.F. var misstänkt för försök till stöld. Utredningen har i stället varit inriktad på om det i övrigt funnits för- utsättningar att använda tvångsmedel mot en så ung person som Y.F. och hur skyndsamhetskraven i 24 kap. 8 § (RB) har följts i ärendet. Det krävs naturligtvis starka skäl för att beröva en person friheten. Det är av stor vikt att polis och åklagare vid användandet av straffprocessuella tvångs- P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L medel försäkrar sig om, utöver att de särskilda förutsättningarna för tvångs- medlet är uppfyllda, att handlandet inte hamnar i konflikt med de allmänna principer som gäller för användning av tvångsmedel. Beslutet om gripandet och anmälan till åklagaren m.m. Ett gripande är ett allvarligt ingrepp i den personliga friheten, och det gäller i särskilt hög grad för unga personer. Ett beslut att gripa någon ska i princip grundas på en bedömning av om det finns skäl för häktning. har redogjort för de omständigheter som föranlett beslutet att gripa Y.F. föra honom till polisstationen. Med hänsyn till den förklaring som Polismyn- digheten lämnat om bakgrunden till gripandet finns det inte någon anledning för mig att ifrågasätta gripandet i sig. I viss mån skiljer sig gripande från anhållande och häktning eftersom det är ett provisoriskt frihetsberövande som är avsett att gälla endast innan åklagaren prövar frågan om den misstänkte ska anhållas eller friges. är därför angeläget att en gripen person inte är frihetsberövad längre än nöd- vändigt innan saken underställs åklagaren. Genom bestämmelsen i 24 kap. 8 § andra stycket RB säkerställs att åklagarens prövning av ett gripande görs i så nära anslutning till detta som rimligen kan ske. Frågan om en ung person ska vara frihetsberövad är en sådan sak som kan vara tveksam eller svår att bedöma. Om den som gripits är är det alltså särskilt ange- läget att åklagaren möjligt underrättas om gripandet, och det kan i så- dana fall ofta vara lämpligt att det sker redan innan ett förhör har hållits med påträffades vid det upplåsta skåpet var två av hans kamrater när- Omständigheterna kring det misstänkta brottet får anses ha varit så- dana att saken inte framstod som helt okomplicerad. Med hänsyn till Y.F:s in- ställning till brottsmisstanken måste det redan från början ha stått klart för po- lisen att det skulle bli aktuellt att hålla förhör med flera personer. bakgrund och med beaktande av Y.F:s låga ålder anser jag att polisen borde ha anmält gripandet till åklagaren i omedelbar anslutning till att Y.F. polisstationen och hans identitet blev klarlagd. Åklagaren hade då i ett tidigt skede blivit informerad om ärendet och kunnat ge polisen direktiv om den fort- Som det blev nu påbörjades förhöret enligt 24 kap. 8 § RB först , dvs. ständigheterna hade varit sådana att det framstått som motiverat att hålla förhör utan att göra en anmälan till åklagaren anser jag att det dröjde alltför innan förhöret ägde rum. Detta bidrog i sin tur till att åklagaren underrättades om frihetsberövandet först efter gripandet. Polisens hantering av frågan om underrättelse till åklagaren och förhöret har inte varit förenlig med skyndsamhetskravet i 24 kap. 8 § andra Det kan inte uteslutas att polismyndighetens agerande har påverkat den tid som Y.F. kom att vara frihetsberövad. ska kritiseras för dröjsmålet. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Anhållande är en provisorisk åtgärd som i princip inte får beslutas om häktning inte kan bli aktuell. Ett anhållande får inte ske i något annat syfte, även om det skulle bidra till att underlätta utredningen av brottet eller lagföringen av den misstänkte. Frågan om det i ett visst fall finns skäl för häktning och därmed också för anhållande är av den arten att den ger ett visst utrymme för olika bedömningar som var för sig kan vara godtagbara. Detta innebär emellertid inte att åklagarens agerande vid ett sådant ingripande är undantaget från en gransk- ning i efterhand av JO. Självfallet bör viss försiktighet iakttas vid en sådan prövning. Det kan inledningsvis konstateras att en misstanke om försök till stöld i och för sig kan läggas till grund för ett beslut om anhållande eller häktning. Som framgått ovan har min utredning inte avsett bedömningen att Y.F. var misstänkt för det brottet. När det gäller de särskilda häktningsskälen har utredningen visat att kam- maråklagarna och gjorde bedömningen att det fanns en mycket stark kollusionsfara då Y.F. var släkt med de båda vittnena. Det var enligt åklagarnas uppfattning avgörande för utredningen att förhör kunde hållas utan att vittnena haft möjlighet att tala ihop sig om händelseför- loppet. Det finns inte skäl för mig att ifrågasätta bedömningen att det fanns en kollusionsfara i ärendet. När brottsmisstankar riktas mot ungdomar måste ett antal lagregler beaktas som sammantagna leder till att unga personer endast i undantagsfall kan anhål- las och häktas. Den som är får häktas endast när det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan anordnas på annat sätt, och det ska dess- utom finnas synnerliga skäl för häktning. Frågan om det finns synnerliga skäl för häktning ska bedömas med hänsyn främst till den misstänktes ålder och brottslighetens allvar. Av betydelse är också styrkan i de särskilda häktnings- skälen. De angivna begränsningarna i möjligheterna att häkta personer ger uttryck för att häktning alltid kan befaras medföra allvarligt men för den misstänkte och att häktning av ungdomar får ske endast i undantagsfall. De skäl som bär upp denna regel gör sig gällande även i fråga om anhållningsbe- slut, och kravet på synnerliga skäl ska därför i princip vara uppfyllt också när det är fråga om att anhålla personer som är . Som vid all annan tvångsmedelsanvändning ska åtgärden vara proportionerlig. Något annat har inte kommit fram än att åklagaren fattade beslut i frågan om anhållande efter att polisen hade anmält gripandet till åklaga- ren. När det gäller brottslighetens allvar har fört fram att det framstod som en planerad gärning, att falska nycklar använts, att inbrottet skett i ett obevakat klädskåp där normalt sett personliga tillhörigheter och vär- desaker förvaras och att brottet varit nära sin fullbordan. Enligt Åklagarmyn- digheten var därför straffvärdet för brottet högre än för försök till stöld i all- mänhet. Jag ställer mig något tveksam till om utredningen ger tillräckligt stöd för bedömningen att gärningen varit planerad, men har i och för sig inget att P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L invända mot vad har anfört i övrigt när det gäller straff- Även om straffvärdet för den nu aktuella gärningen var högre än för för- söksbrott i allmänhet har den i sig inte varit av särskilt allvarligt slag. enligt min mening diskuteras om det hade funnits tillräckliga skäl för häktning under motsvarande förhållanden om den misstänkte i stället hade varit vuxen, i vart fall om det rört sig om en enstaka händelse. Vid bedömningen av om det finns förutsättningar att anhålla någon kan man inte heller bortse från vilken påföljd som kan tänkas följa på det brott som misstankarna avser. enligt min mening som uppenbart att en påföljd förenad med frihetsberövande inte skulle ha blivit aktuell för Y.F. i detta fall. Som framgår av Åklagarmyn- dighetens yttrande kom påföljden att bestämmas till 35 timmars ungdomstjänst för den person som dömdes för gärningen. Sammantaget anser jag att det brott som Y.F. misstänktes för inte var till- räckligt allvarligt för att det kan anses ha varit proportionerligt att anhålla ho- nom, och det oavsett hur stark kollusionsfaran bedömdes vara. ning talar det förhållandet att en frihetsberövande påföljd inte kunde förväntas komma i fråga för Y.F. Omständigheterna var enligt min mening långtifrån så- dana att det fanns synnerliga skäl för häktning, och det fanns därmed inte till- räckliga förutsättningar för anhållande. ska mot den bakgrun- den kritiseras för beslutet att anhålla Y.F. En åklagare är skyldig att kontinuerligt pröva ett frihetsberövande och att häva ett anhållningsbeslut om det inte längre finns något skäl till det. dröjsmål är det särskilt viktigt att frågan om frihetsberövandet ska kvarstå över- Av utredningen framgår att tilldelades ärendet och att han hävde anhållandet , . har uppgett att hans avsikt varit ett kortvarigt frihetsberövande och att det under alla förhållanden inte fick fortgå mer än När tog över ansvaret för ärendet gav han visserligen direktiv om att det var brådskande att hålla förhör med vittnena. Mot bakgrund av om- ständigheterna i ärendet borde han enligt min mening i stället omgående ha övervägt om det över huvud taget fanns förutsättningar att hålla Y.F. I enlighet med den uppfattning som jag redovisat ovan borde en sådan prövning ha mynnat ut i att det saknades förutsättningar för ett fortsatt Oavsett vilka utredningsåtgärder som återstod borde ha hävt anhållandet och försatt Y.F. på fri fot. I den situationen att anhållandet kvarstod var det olyckligt att förhören med vittnena påbörjades först och , vilket förefaller ha sin orsak i att de befann sig i skolan och fick hämtas där. sade sig att förhören med vittnena skulle komma att bli fördröjda borde P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L inte ha avvaktat vittnesförhören ytterligare utan i vart fall då hävt an- hållningsbeslutet. Som händelserna nu utvecklade sig kom Y.F. i stället att vara frihetsberövad nästan ända fram till . ska kritiseras för det sätt han hanterade det fortsatta frihets- berövande av Y.F. Jag ser allvarligt på att en så ung person som Y.F. har varit anhållen utan att det funnits tillräckliga förutsättningar för det. Frihetsberövandet har samman- lagt pågått i . Under en stor del av har hans möjlighet till kontakt med omvärlden dessutom varit mycket begränsad. Utöver det all- varliga men som ett frihetsberövande alltid måste anses innebära för en person i Y.F:s ålder kan man utgå från att detta förhållande har inneburit en särskild påfrestning för honom. Med dessa uttalanden avslutas ärendet. Kritik mot en f.d. åklagare för att känsliga uppgifter från en mobiltelefontömning delgavs den misstänkte trots att de saknade betydelse för brottsutredningen (Dnr 6673-2014) Beslutet i korthet: I beslutet gör JO uttalanden om den misstänktes rätt till insyn i förundersökningsmaterialet och möjligheterna att med hänvisning till sekretess begränsa den insynsrätten. JO redogör för de skilda uppfatt- ningar i frågan som har kommit till uttryck i förarbeten, praxis och doktrin, och konstaterar att gällande rätt numera är att den misstänktes insynsrätt kan begränsas med stöd av 10 kap. 3 § första stycket offentlighets- och sekre- tesslagen (OSL). Enligt JO finns det goda skäl för en sådan ordning. De rättssäkerhetsskäl som insynsrätten vilar på kan inte anses kräva att den misstänkte ska ha en ovillkorlig rätt att ta del av alla uppgifter – även sådana som helt saknar betydelse för brottsutredningen – som förekommit i en för- undersökning. Insynsrätten får dock självklart inte begränsas i en sådan om- fattning eller avse sådana uppgifter att det äventyrar eller inkräktar på den misstänktes möjligheter att på alla sätt ta till vara sin rätt eller förbereda sitt försvar. I den aktuella förundersökningen genomfördes en tömning av målsägan- dens mobiltelefon. Protokollet över tömningen togs i sin helhet med i det preliminära förundersökningsprotokoll som skickades till försvaret, trots att uppgifter utan betydelse för brottsutredningen inte ska ingå i ett förunder- sökningsprotokoll. Enligt JO ska en målsägande kunna utgå från att de rätts- vårdande myndigheterna vidtar relevanta åtgärder för att undvika att integri- tetskänsliga uppgifter sprids. Den ansvarige åklagaren kritiseras för att hans kontroll av vilka uppgifter från telefontömningen som skulle ingå i förun- dersökningsprotokollet har varit bristfällig. Detta ledde dessutom till att uppgifter som sannolikt hade kunnat hemlighållas för den misstänkte med stöd av 10 kap. 3 § första stycket OSL röjdes för honom. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L I en anmälan som kom in till JO förde H.E., genom A.S., fram klagomål mot , åklagarkammaren i . Hon anförde i huvudsak följande. Hon har blivit utsatt för fysiska och psykiska övergrepp av sin f.d. sambo, . Han är tidigare dömd för dråpförsök. gjorde hon en po- lisanmälan mot N.E. Han fick kontaktförbud gentemot henne, och han ansågs som så farlig att hon fick skyddade personuppgifter och polisens personlarm. Hon hade även kontinuerlig kontakt med personsäkerhets- grupp. Hon och hennes son har bott på två olika skyddade boenden. Under förundersökningen lämnade hon in sin mobiltelefon till polisen ef- tersom det fanns sms-konversation mellan henne och N.E. som skulle användas som bevisning. När hon senare läste förundersökningsprotokollet upptäckte hon att det i protokollet fanns med många sms som inte skickats mellan henne och N.E. och som inte hade med ärendet att göra. Av sms:en framgick bl.a. hennes portkod, namnet på hennes områdes- och bostadsvärd, vilka av hennes vänner som visste var hon bodde, att hon skulle på möten med personsäker- hetsgruppen, ett privat nummer till en anställd vid ett av de skyddade boenden hon vistats på, kontaktuppgifter till en annan boende på det skyddade boendet, adress till ytterligare en person som hade skyddade personuppgifter och att hen- nes bror kände till hennes bostadsadress. tog del av denna information utsatte henne och hennes anhöriga för en allvarlig risk. JO har tagit del av förundersökningsprotokollet och protokollet över den s.k. tömning av anmälarens telefon som gjorts under förundersökningen. (vice riksåklagaren ) yttrade sig efter att ha hämtat in upplysningar från kammaråklagaren och chefs- åklagaren , båda vid åklagarkammaren i . anförde i huvudsak följande. Kammaråklagaren var ursprungligen förundersökningsledare i ärendet men slutade vid . Inför yttrandet har han varit i kon- takt med den polis, , som handlade ärendet hos polisen. lämnade direktiv om att H.E:s mobiltelefon skulle tas i beslag och tömmas på sms mellan H.E. och den misstänkte. översändes resultatet från tömningen till åklagaren. gav direktiv om att utredningen skulle sättas samman i ett för- undersökningsprotokoll och delges den misstänkte och dennes försvarare. skickade polisen det preliminära förundersökningsprotokollet till dem för delgivning. har uppgett att hon gick igenom resul- tatet från telefontömningen innan det sattes in i förundersökningsprotokollet i syfte att dels leta efter sådant som kunde ha relevans för utredningen i målet, dels kontrollera att det inte fanns med uppgifter som skulle kunna vara till skada för H.E. Efter den genomgången gjorde hon bedömningen att det inte fanns några uppgifter som skulle kunna skada H.E. Det framgår inte av handlingarna i ärendet om också gjorde en sådan genomgång innan han gav P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L direktiv om att förundersökningsprotokollet skulle sättas samman. kan inte minnas om hon och närmare diskuterade vad som skulle tas med i protokollet från telefontömningen. har vid en genomgång av tömningen haft svårt att hitta de närmare uppgifter som åsyftas när det gäller t.ex. namnet på H.E:s bostadsvärd och kontaktuppgifter till andra personer med skyddat boende då han inte vet vilka dessa personer är. En portkod framgår men inte till vilken adress den går. Eftersom materialet är mycket omfattande och det inte är alldeles lätt att hitta och förstå uppgifterna har han viss förståelse för att inte uppmärksammade dessa vid sin genomgång. Det finns dock ingen anledning att ifrågasätta H.E:s påståen- den om att alla de uppgifter som påstås går att utläsa av tömningen. Med an- ledning av detta ärende har samtliga åklagare på kammaren uppmärksammats på vikten av att noggrant överväga vilka uppgifter som ska tas med i ett förun- dersökningsprotokoll i samband med tömning av telefoner eller datorer samt att det är förundersökningsledaren som är ytterst ansvarig för vad som slutligen ska ingå i ett förundersökningsprotokoll. , som tog över ledningen av förundersökningen från , lämnade i huvudsak följande upplys- ningar. När hon gick igenom det preliminära förundersökningsprotokollet no- terade hon att kontakter samt samtal och sms som rörde en stor mängd andra människor än H.E. och den misstänkte fanns med, uppgifter som inte var rele- vanta för att utreda brotten. Hon gav direktiv om att protokollet skulle göras om och irrelevant material tas bort. Detta ledde till att det mesta av uppgifterna från tömningen av H.E:s telefon togs bort. Det preliminära förundersöknings- protokollet felmarkerades av henne eftersom hon ansåg att det var ett felaktigt upprättat protokoll som hon inte kunde ta ansvar för. Det innehöll alltför mycket känsligt material som det inte fanns någon som helst anledning att of- fentliggöra. Hon såg till att det togs bort ur diariet för att minimera risken att det skulle sammanblandas med det slutliga förundersökningsprotokollet och expedieras av misstag. Av uppgifterna i det preliminära protokollet avseende H.E:s telefon framgick att den misstänkte hade kännedom om var H.E. befann sig, dvs. alltså redan före då direktiv om slutdelgivning gavs. Uppgifter i folkbokföringen är normalt offentliga. Sekretess gäller endast om det av någon särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om uppgiften röjs, 22 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (OSL). JO har redogjort för innebörden av det som med en gemensam beteckning brukar kallas skyddade personuppgifter, se beslut i ärende dnr 5085-2013, beslutsdatum . Av 23 kap. 3 § första stycket (RB) och 1 a § förunder- sökningskungörelsen (FUK) framgår att det är förundersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet.