frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — gjorde en kartläggning av tingsrätternas arbetsformer som redovisas i publikationen 2010:5. Där sägs föl- jande om specialisering: Nästan tre fjärdedelar av tingsrätterna har uppgett att det hos dem förekom- mer någon form av specialisering inom den dömande verksamheten. Kon- kurser är det enskilt vanligaste specialområdet; omkring hälften av tings- rätterna har angett dessa som föremål för specialisering. Nästan lika vanligt verkar det vara med specialisering inom ekobrottmål. Vidare är det ganska vanligt med specialisering av fastighets- och/eller fastighetsdomstolsmål. På ett mindre antal domstolar förekommer enligt enkätsvaren speciali- sering inom s.k. humanjuridik, arbetsrätt, sjö- och transporträtt, utsöknings- ärenden, ärenden om företagsrekonstruktion, skuldsaneringsärenden, mål med internationell anknytning, miljö/miljöbrottmål samt tryckfrihetsmål. Vid ett fåtal tingsrätter förekommer specialisering inom andra områden, bl.a. ungdomsmål, entreprenadmål, hyresmål, offentlig upphandling, djur- skydd, mål om rikets säkerhet, mål om hemliga tvångsmedel, arbetsmiljö- 2016/17:JO1 D O M S T O L A R mål, immaterialrättsliga mål, näringslivstvister och konkurrensmål. Det fö- rekommer också att domstolsärenden och tvistemål behandlas som special- områden. Ett problem med den specialisering som föreskrivs i 25 § LUL är att reglerna inte har fått genomslag trots att de funnits . Vid utvärderingen av regler svarade de flesta tingsrätter att bestämmelsen att särskilt läm- pade domare skulle handlägga ungdomsmål inte tillämpades. Det stora flertalet tingsrätter svarade också att det inte valdes ut några särskilda nämndemän eller att alla nämndemän var lämpliga eller att åtminstone ingen kunde anses olämp- lig. En enkät som redovisas i 2003:3 visade att bara fyra av landets sex hovrätter speciallottade ungdomsmål; de återstående två hovrätterna förde- lade således ungdomsmålen i strid med 25 § LUL (rapporten s. 12). I den rap- port som jag redovisat i det föregående uppges att specialisering i fråga om ungdomsmål bara förekom vid ett fåtal tingsrätter. Av de åtta tings- rätter som detta ärende handlar om var det ingen som fullt ut följde lagen när jag inspekterade dem. Och trots anmärkningarna vid inspektionerna är det två av tingsrätterna som fortfarande fördelar ungdomsmålen i strid med lagen. Det finns alltså ett utpräglat motstånd hos domstolarna mot att tillämpa re- geln om koncentration av ungdomsbrottmålen. Sannolikt ifrågasätter man skä- len för specialisering. Huvuduppgiften för domstolen i ungdomsmål liksom i alla andra brottmål är att bedöma om den tilltalade är skyldig eller oskyldig. Det är svårt att se att den uppgiften kan motivera en koncentration till vissa domare. Påföljderna i ungdomsbrottmål avviker visserligen från de påföljder som vuxna kan dömas till, men det är fråga om bedömningar av bl.a. brottets straffvärde, brottets art, billighetsskäl, vårdbehov och betydelsen av återfall som varje domare är väl bekant med. Det är klart att det är viktigt att domaren i ett ungdomsmål är klar, tydlig och pedagogisk, men det är lika viktigt i andra mål som handläggs vid en muntlig förhandling. Ett av de skäl som åberopades till stöd för en koncentration av ungdomsmå- len var vikten av s.k. personkontinuitet. Om den unge återkommer efter att ha återfallit i brott skulle han eller hon möta samma domare. När reglerna infördes fanns det närmare 100 tingsrätter i landet, och de flesta av dem var små. finns det 48 tingsrätter. Möjligheten för den som återfaller i brott att få träffa samma domare har minskat avsevärt och bedöms nog numera knappast vara ett tungt skäl för koncentration av ungdomsmålen. Som framgått finns det nackdelar med en koncentration av ungdomsmålen. Tingsrättsarbetet sköts till stor del vid muntliga förhandlingar. De flesta av dessa är planerade i förväg, medan andra – företrädesvis förhandling- arna i ungdomsbrottmål och i brottmål där den tilltalade är häktad – enligt lag måste sättas ut med kort varsel. Det blir svårare att sköta en tingsrätt om inte alla domare kan dela på handläggningen av de brådskande målen. Det gäller inte minst små tingsrätter, och det är förstås ingen tillfällighet att och tingsrätter trots min kritik vid inspektionerna inte utsett särskilda ungdomsdomare på det sätt som föreskrivs i 25 § LUL. Det finns alltså skäl både för och emot en koncentration. Oavsett hur man bedömer bärkraften i dessa skäl måste frågan ställas varför ska be- D O M S T O L A R 2016/17:JO1 stämma att ungdomsbrottmålen ska koncentreras till vissa domare medan dom- stolarna själva får bestämma om hanteringen av t.ex. familjemål, mål om våld i familjen och ekobrottmål. Under de år som har gått sedan regeln om koncent- ration av ungdomsmålen infördes har tingsrätterna fått avsevärt ökade möjlig- heter att bestämma om sin egen organisation. Det pågår ständigt diskussioner i domstolarna om det bästa sättet att utföra uppdraget, och det finns många ex- empel på lyckade projekt om bl.a. specialisering. Ett utmärkt sådant exempel är den ambitiösa hantering av ungdomsbrottmålen som beskrivs i yttrandet från . Förhållandena har även i detta hänseende ändrats sedan 25 § LUL infördes, och är det svårt att förstå varför och inte dom- stolarna själva ska bestämma om hanteringen av just ungdomsbrottmål. Sammanfattningsvis konstaterar jag att reglerna om koncentration av ung- domsbrottmål aldrig har fått något riktigt genomslag. Skälen för en koncentra- tion har ifrågasatts, och de reformer som ägt rum av tingsrätternas yttre och inre organisation gör att det enligt min mening nu finns skäl att avskaffa regeln om koncentration av ungdomsmålen. Jag överlämnar därför ett exemplar av detta beslut till . 4.3 Åtgärder från JO:s sida Min uppgift är enligt 13 kap. 6 § första stycket regeringsformen att utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra föreskrifter. Oav- sett vad jag tycker om regeln i 25 § LUL är den fortfarande gällande lag. Det ingår alltså i mitt uppdrag att se till att domstolarna tillämpar den. Som framgått anser jag att regleringen i 25 § LUL innebär följande: Tings- rätten ska särskilt utse de juristdomare och de nämndemän som ska döma i ungdomsmålen. Det är inte tillåtet att utse alla juristdomare som är anställda vid tingsrätten och det är inte tillåtet att utse alla nämndemän. Hur många av tingsrättens juristdomare respektive nämndemän som ska utses är en fråga som varje tingsrätt har att bedöma med utgångspunkt från syftet med lagstiftningen. 4.3.2 , , , och tingsrätter och har utsett ungdomsdomare helt i enlig- het med syftet med regleringen i 25 § LUL. Som jag tolkar redovisningen från är så fallet även där. och har utsett nästan alla juristdomare till ungdomsdomare. Det kan ifrågasättas om det innebär en meningsfull kon- centration av hanteringen, men jag finner inte tillräckliga skäl att underkänna den bedömning som tingsrätterna har gjort. , , , och tingsrätter har ut- sett eller avser att utse särskilda ungdomsnämndemän. Det finns alltså inte tillräcklig anledning för mig att vidta några åtgärder med anledning av redovisningen från , , , och tingsrätter. 2016/17:JO1 D O M S T O L A R När det gäller gör jag följande överväganden: Vid min in- spektion av tingsrätten den 21–anmärkte jag på att ungdomsbrott- målen inte handlades av särskilt utsedda domare och nämndemän på det sätt som föreskrivs i 25 § LUL. Jag uttalade att jag förutsatte att tingsrätten skulle vidta de åtgärder som behövdes för att rätta till det. Som framgått förde- lar tingsrätten fortfarande ungdomsmålen i strid med föreskrifterna i 25 § LUL. I sin egenskap av är enligt 1 § förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion ansvarig för att tingsrättens verksamhet bedrivs i enlighet med gällande rätt. Enligt min mening har , genom att inte se till att ungdomsmålen handläggs av särskilt utsedda juristdo- mare och nämndemän i enlighet med vad som föreskrivs i 25 § LUL, åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som utgör en sådan tjänsteförseelse som enligt 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställning, , bör leda till en disciplinpåföljd. Jag gör följande överväganden när det gäller : Vid min inspektion av tingsrätten den 20–anmärkte jag på att tingsrättens dåvarande arbetsordning inte innehöll några föreskrifter om att ungdomsbrott- målen ska handläggas av särskilt utsedda domare och nämndemän på det sätt som föreskrivs i 25 § LUL. Jag uttalade att jag förutsatte att tingsrätten skulle vidta nödvändiga åtgärder för att rätta till det. Tingsrätten har rättat till problemet i fråga om nämndemännen. Däremot strider fördelningen mellan juristdomare fortfarande mot bestämmelsen i 25 § LUL. I sin egenskap av lag- man är enligt 1 § förordningen (1996:381) med tingsrättsin- struktion ansvarig för att tingsrättens verksamhet bedrivs i enlighet med gäl- lande rätt. Enligt min mening har , genom att inte se till att ungdomsmålen handläggs av särskilt utsedda juristdomare i enlighet med vad som föreskrivs i 25 § LUL, åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som utgör en sådan tjänsteförseelse som enligt 14 § bör leda till en disci- plinpåföljd. Enligt 34 § är det som ska ta ställning till frågan om disciplinansvar. Med stöd av 6 § tredje stycket lagen (1986:765) med in- struktion för ombudsmän beslutar jag därför att överlämna ärendet till för prövning av frågan om disciplinansvar för och . Någon annan påföljd än en varning är enligt min mening inte påkallad. har utsett alla ordinarie juristdomare till ungdomsdomare; det är bara tingsfiskalerna som är undantagna. I enlighet med min bedömning av fördelningen i och ifrågasätter jag om det innebär en meningsfull koncentration av hanteringen, men jag finner inte tillräckliga skäl att underkänna tingsrättens bedömning. Däremot har tingsrät- ten inte utsett särskilda ungdomsnämndemän, vilket strider mot bestämmelsen i 25 § LUL. D O M S T O L A R 2016/17:JO1 Tingsrätten har inte tidigare fått något påpekande från JO om fördelningen av ungdomsbrottmål. förtjänar tingsrätten kritik för att den inte har utsett särskilda ungdomsnämndemän, och jag förutsätter att tingsrätten vidtar åtgärder för att rätta till problemet. I ett beslut beslöt att inte vidta någon åtgärd med anledning av JO:s anmälan. Som motivering anförde ansvarsnämn- den följande: Allmänna utgångspunkter för prövning Av 34 § lagen (1994:260) om offentlig anställning, , följer att Statens an- svarsnämnd prövar bl.a. frågor om disciplinansvar beträffande de som, i likhet med och , har anställningar som lagmän. Enligt 14 § får en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsi- dosätter sina skyldigheter i anställningen, meddelas disciplinpåföljd för tjäns- teförseelse. Är felet med hänsyn till samtliga omständigheter ringa, får någon påföljd inte meddelas. För att ett arbetsrättsligt disciplinansvar ska komma i fråga gäller att an- svarsnämnden, utifrån den utredning som föreligger, kan konstatera att arbets- tagaren har brustit mot de normer och föreskrifter som följer med anställningen. När det gäller utrymmet att ålägga domare disciplinansvar för tjänsteförseelser kan rent allmänt sägas att också rättsskipningens grundlagsfästa självständighet måste beaktas (11 kap. 3 § regeringsformen, se även AD 2014:5). Disciplinpå- följder kan därför främst komma ifråga om en domare har begått något formellt fel. Om saken däremot handlar om t.ex. ett ställningstagande i en rättslig fråga ankommer det på att iaktta betydande försiktighet vid sin prövning så att nämnden inte inkräktar på domstolens självständighet. anser sig dock i princip oförhindrad att pröva om t.ex. en domare som meddelat ett avgörande eller fattat något annat beslut – exempelvis ett admi- nistrativt sådant – i klar strid med gällande rätt ska drabbas av disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. JO har i anmälan gjort gällande att och ska tilldelas disciplinpåföljd i form av en varning för att de, trots påpekanden från JO, fortfarande inte fördelar ungdomsmålen i enlighet med bestämmelsen i 25 § LUL; vad gäller juristdomarna, vad gäller både juristdomarna och nämndemännen. Enligt JO är det nämligen inte tillåtet att utse alla juristdomare anställda vid tingsrätten eller alla nämndemän kopplade till tingsrätten att döma i ungdomsmål. Lagmännens uppfattning är att deras nu kritiserade beslut att fördela ungdomsmålen är förenliga med aktu- ell bestämmelse. 2016/17:JO1 D O M S T O L A R Av yttrande hit framgår dock att hon numera har reviderat tingsrätts arbetsordning på så sätt att rådmännen ska handlägga ung- domsmålen (dvs. samtliga rådmän, ej lagmannen). Ändringen medför således att tingsrätten framöver får anses fördela måltypen på ett för JO godtagbart sätt (jfr fördelningen vid ). Revideringen har emellertid inte för- anlett någon kommentar från JO:s sida varför i det följande har att pröva de båda anmälningarna hit. Den granskning som JO har genomfört har ägt rum inom ramen för JO:s tillsynsverksamhet. Ett beslut eller uttalande i JO:s tillsynsärenden är dock inte rättsligt bindande, även om JO:s mening normalt sett får ett betydande genom- slag. Det förhållandet att och , trots tidigare påpekanden från JO, fortfarande för anmälan hit inte fördelade ungdomsmålen på det sätt som JO anser att 25 § LUL föreskriver kan således inte i sig utgöra en tjänsteförseelse. Däremot kan så bli fallet om deras respek- tive beslut vid en objektiv bedömning har fattats i klar strid med gällande rätt. Det har i ärendet framkommit olika tolkningar av hur den diskuterade be- stämmelsen ska tillämpas. Det finns i och för sig skäl som talar för att JO:s analys av hur 25 § LUL ska tillämpas är riktig. Det går dock, enligt ansvars- nämndens mening, inte att hävda att lagmännens uppfattning står i klar strid med bestämmelsen, tolkad efter dess ordalydelse. Oavsett hur det förhåller sig med den saken anser samman- taget att det som JO har lagt och till last inte är av den arten att de kan anses ha åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sådant sätt att en tjänsteförseelse föreligger. Vid denna bedömning beak- tar också bl.a. det förhållandet att det påstådda felhandlandet inte förefaller ha orsakat någon rättsförlust, annan skada eller påtaglig risk för skada. Enligt nämnden går det slutligen inte heller att vid graderingen av det påstådda felhandlandet att bortse från det faktum att det enligt JO finns ut- rymme för att avskaffa bestämmelsen, med motiveringen att den inte har fått något riktigt genomslag. Det ovan anförda leder till slutsatsen att ärendena inte föranleder någon yt- terligare åtgärd från sida utan de skrivs av från vidare hand- läggning. I ett beslut fann JO inte tillräcklig anledning att söka ändring av Statens ansvarsnämnds beslut. JO:s ärenden avslutades. D O M S T O L A R 2016/17:JO1 Underlåtenhet att pröva en invändning om jäv hos beslutsmyndigheten (Dnr 695-2014) Beslutet i korthet: i en kommun beslutade att ge ett han- delsbolag en varning enligt alkohollagen. Bolaget överklagade beslutet och uppgav att en ledamot i nämnden hade varit jävig. I stället för att själv ta ställning till invändningen om jäv undanröjde förvaltningsrätten det över- klagade beslutet och återförvisade målet till kommunen för handläggning. Förvaltningsprocesslagen innehåller inga bestämmelser om hur domsto- len ska göra när det kommer upp en fråga om fel i förfarandet hos den för- valtningsmyndighet som har fattat det överklagade beslutet. Enligt JO:s uppfattning bör reglering av frågor om rättegångsfel vara vägledande också inom förvaltningsprocessen. Förvaltningsrätten borde inte ha återförvisat målet till kommunen på grund av jävsinvändningen. I stället borde förvaltningsrätten själv ha bedömt om ledamoten var jävig. Först om så hade varit fallet skulle rätten ha tagit ställning till om det över- klagade avgörandet skulle undanröjas och målet återförvisas till nämnden. Gällande rätt framgår inte alldeles tydligt av lagtext eller andra rättskäl- lor. Därför finns det inte tillräcklig anledning att rikta kritik mot förvalt- ningsrätten. i beslutade att ge LEGY Handelsbolag en varning enligt alkohollagen (2010:1622). Bolaget överkla- gade beslutet och uppgav bl.a. att en person som hade deltagit i nämndens be- slut var jävig. Förvaltningsrätten gav nämnden tillfälle att yttra sig över över- klagandet inklusive jävsinvändningen. I ett svar till förvaltningsrätten bestred nämnden bl.a. att det skulle ha varit en jävssituation vid om- sorgsnämndens sammanträde när beslutet fattades. Förvaltningsrätten beslutade (mål 3388-12) att un- danröja det överklagade beslutet och återförvisa målet till . Beslutet fick enligt 34 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), FPL, inte överklagas. I skälen för avgörandet angavs bl.a. följande: Fråga om jäv skall i första hand prövas av den beslutande myndigheten och innan beslut tas i sakfrågan. Jävsinvändningen har framkommit först vid överklagandet i förvaltningsrätten. På grund av instansordningsprincipen skall överklagade beslutet därför undanröjas och målet återförvisas till om- . I en anmälan till JO framförde i klagomål mot handläggningen av och beslutet i Förvaltningsrätten i mål 3388-12. Till anmälan var samtliga handlingar (aktbilagorna 1–21) i målet fogade. 2016/17:JO1 D O M S T O L A R JO begärde in dagboksblad i mål 3388-12 från Förvaltningsrätten i . Därefter remitterades ärendet till förvaltningsrätten som ombads att lämna upplysningar om handläggningen av jävsinvändningen och beslutet om återför- visningen samt i övrigt kommentera vad anmälaren hade framfört om hand- läggningen i dessa delar. Förvaltningsrätten i (lagmannen ) yttrade följande: Domaren i målet, f.d. rådmannen , har lämnat följande yttrande. Förvaltningsrätten konstaterade vid sitt sammanträde att bolaget i sitt överklagande (aktbilaga 1 punkten 3.7) anförde jäv mot en, icke namngiven, ledamot i omsorgsnämnden. Rätten kon- staterade även att omsorgsnämnden i sina första yttranden (Ab 2 och Ab 14, protokollsutdrag och ) inte uttalat sig i jävsfrågan samt att rättens kansli förelagt nämnden att be- möta klagandens jävsinvändning (Ab 16). bestrider därefter i sitt yttrande enligt protokoll (Ab 18) att någon jävssituation skulle ha förelegat vid sam- manträdet då det beslutades att bolaget skulle tilldelas en varning och nämnden anför varför den anser att jäv inte kan ha förele- gat. Bolaget vidhöll sin jävsinvändning i sitt slutyttrande (Ab 20 punkt 3.7 med tillägg). Rättens bedömning blev som framgår av beslutet att en grav jävsin- vändning framförts av klaganden. Invändningen, som närmast avsåg så kallat delikatessjäv enligt 6 kap 25 § 5 kommunallagen eller 11 § 5 för- valtningslagen, var av sådan art att beslut i sakfrågan inte kunde tas utan en närmare utredning. Någon tillfredsställande utredning hade inte pre- sterats i jävsfrågan av omsorgsnämnden genom kommuniceringsförfa- randet och enligt instansordningsprincipen borde såväl utredning som beslut i frågan i första hand ankomma på omsorgsnämnden. Rätten be- slutade därför att överklagade beslutet skulle undanröjas och målet åter- förvisas till . Som kommen- tar till vad omsorgsnämnden anför i sina klagomål hos JO vill jag anföra att rätten inte haft för avsikt att generellt påpeka för omsorgsnämnden huruvida den i varje beslut bör ta ställning till och redovisa om den (el- ler någon ledamot) är jävig eller ej. Rätten har endast konstaterat att en jävsinvändning föreligger som bör prövas innan beslut i sakfrågan tas, att tillräcklig utredning inte föreligger för att rätten ska kunna pröva jävsfrågan som andra instans samt att frågan lämpligen avgörs bäst ge- nom en förnyad handläggning hos omsorgsnämnden. Då en jävsfråga inte kan komma under bedömning i andra instans utan samband med överklagande av själva saken medförde rättens bedömning att överkla- gade beslutet skulle undanröjas och målet i sin helhet återförvisas till . Det är vidare givetvis så att en jävsfråga kan komma under prövning vid ett överklagande av sa- ken oavsett om den beslutande myndigheten tagit eller inte tagit ställ- ning till frågan eller rent formlöst bedömt att jäv inte föreligger. anfört i Ab 18 innebär ju inte att den prövat frågan om den aktuelle ledamoten var jävig eller inte innan beslutet utan endast att den anser i efterhand att jäv inte förelegat. Detta räcker inte för att tillgodose den enskilde partens rättmätiga krav på ett i formell ordning rätt tillkommet beslut. D O M S T O L A R 2016/17:JO1 Jag [, JO:s anm.] har inget att tillägga i ärendet utan över- låter åt att avgöra om förvaltningsrättens handlägg- ning varit riktig eller inte. gavs tillfälle att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde JO följande: Frågan i detta ärende är hur en förvaltningsdomstol ska göra när det kommer upp en fråga om att det kan ha skett ett förfarandefel i underinstansen, alltså ett fel som innebär att underinstansen åsidosatt en förfaranderegel eller tillämpat regeln på ett felaktigt sätt. När den som är part i ett förvaltningsärende anser att en beslutsfattare är jävig kan frågan komma upp i första instans, alltså i den förvaltningsmyndighet som ska ta ställning i sakfrågan. Då ska myndigheten enligt 12 § tredje stycket förvaltningslagen (1986:223) besluta i jävsfrågan. I detta fall behand- lade nämnden inte jävsfrågan i sitt beslut . Frågan kom i stället upp genom att bolaget i sitt överklagande till förvaltningsrätten skrev att en av nämndens ledamöter hade varit jävig. Handläggningen i förvaltningsrätten regleras av FPL. Lagen innehåller inga bestämmelser om hur domstolen ska göra när det kommer upp en fråga om det har förekommit ett fel i förfarandet hos den förvaltningsmyndighet som har fattat det överklagade beslutet. Däremot finns det i , RB, en utförlig reglering av motsvarande fråga för de allmänna domstolarnas del. RB:s reglering innebär i korthet följande. Om hovrätten konstaterar att det förekommit ett rättegångsfel i tingsrätten kan hovrätten undanröja domen. I vissa allvarligare fall ska hovrätten undanröja domen när det har förekommit ett rättegångsfel. Däremot finns det inga regler om att hovrätten ska undanröja tingsrättsdomen och återförvisa målet för att tingsrätten ska utreda om det har förekommit ett rättegångsfel. Det är hovrättens, och inte tingsrättens, sak att ta ställning till om det har förekommit ett rättegångsfel i tingsrätten. Först när hovrätten har konstaterat att det har förekommit ett rättegångsfel blir det aktu- ellt för hovrätten att ta ställning till om tingsrättens avgörande ska undanröjas och målet återförvisas till tingsrätten. I kommentaren till FPL (och , Förvaltningsprocess- lagen m.m., sjätte upplagan, s. 403) uttalas att RB:s reglering av frågor om rät- tegångsfel bör uppfattas som en allmän processuell rättsgrundsats som i brist på särskild reglering i FPL bör vara vägledande också i förvaltningsprocessen. Stöd för detta finns i rättsfallet RÅ 1997 ref. 10 där Regeringsrätten åberopade bestämmelserna i till stöd för sitt ställningstagande till en fråga om rätte- gångsfel. I kommentaren (s. 404) sägs att om ledning söks i regleringen i RB bör en förvaltningsdomstol överväga återförvisning när någon typ av förfaran- defel förekommit i underinstansen. Jag delar kommentarförfattarnas uppfattning att RB:s reglering av frågor om rättegångsfel – eller förfarandefel – bör vara vägledande också inom förvalt- ningsprocessen. När det – som i det aktuella fallet – görs gällande i överkla- 2016/17:JO1 D O M S T O L A R gandet att en beslutsfattare i den första instansen varit jävig bör alltså den dom- stol som ska ta ställning till överklagandet själv ta ställning till invändningen om jäv. Först om domstolen kommer fram till att invändningen varit riktig blir det aktuellt att ta ställning till om det överklagade avgörandet ska undanröjas och målet ska återförvisas till underinstansen. Jag anser alltså att förvaltningsrätten inte borde ha undanröjt nämndens be- slut och återförvisat målet till nämnden på grund av jävsinvändningen.