frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — Enligt JO bör därför muntliga beslut användas med stor urskiljning och komma ifråga endast i sådana akuta fall när dokumentation och underskrift inte kan avvaktas. Av utredningen framgår att olika anteckningar gjorts i patientjournalen av olika befattningshavare avseende bl.a. ”LVM”, ”LPT”, ”efterlysning”, ”behandlingshem” etc. Det går dock enligt lands- tingsstyrelsens uppfattning inte att utifrån dessa anteckningar komma fram till att det vid någon viss tidpunkt muntligen till någon befattningshavare vid har "transformerats" ett muntligt beslut fattat av någon befatt- ningshavare vid stad om omhändertagande av SP. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 24 § LVM och 24 kap. 2 § Vidare bör, även om ett skriftligt beslut om omhändertagande av SP skulle ha förelegat, följande noteras. Först ska kommas ihåg att är en del av sjukhuset där enbart frivillig sluten vård sker. I detta fall har det – vilket i vart fall klarlagts i efterhand – varit fråga om vård efter beslut om omhändertagande inom ramen för LVM-lagstift- ningen. Huruvida detta var fullt ut klarlagt – dvs. om det förelåg beslut om omhändertagande som var delgivet sjukvårdspersonal – som anmälan avser är, enligt uppfattning, oklart. Vistelsen sker alltså i utrymmen utan murar, galler, stängsel eller särskild säkerhetsbevakning. Av ovan nämnda förarbeten till ändringen i LVM fr.o.m. l så framgår att skyldigheten att vidta åtgärder för att hindra en patient att lämna sjukhuset i första hand bör innebära att patienten via motiverande samtal förmås kvarstanna på avdelningen. I det nu aktuella fallet synes det framgå av anteckningar i patientjournalen att det faktiska avvikandet från för SP:s del vid bägge tillfällena i stort sett har skett utan förvarning. Det verkar ha gått till så att SP vid två olika tidpunkter bestämt sig för att avvika från och därefter vid varje enskilt tillfälle på en gång verkställt sin vilja och genast lämnat . Något utrymme för metoden med motive- rande samtal har i de uppkomna situationerna inte förelegat enligt lands- tingets bedömning. En kvarhållningsskyldighet enligt 24 § LVM torde in- träda när patienten önskar lämna sjukhuset och föreligga från det att patienten uttryckt vilja att lämna sjukhuset fram till dess att transporten till LVM-hemmet ankommer. Vid det första avvikandet finns enligt uppfattning anledning att sätta ifråga om SP överhuvudtaget har gett uttryck för en sådan viljeyttring då befintliga journalanteckningar synes ge vid handen att SP accepterar vård. Vid det andra tillfället när SP ankommer till sjukhuset kan det enligt bedömning diskuteras om sjukhusvård egentligen är det mest adekvata hanteringssättet. Ställningstagandet bör ses mot bak- grund av journalanteckningar avseende SP:s avsikt att avvika och social- tjänstens uppmaning att ordna vakt på grund av avvikande risk, varför det sannolikt hade varit en mer ändamålsenlig åtgärd att ordna en omedelbar transport till LVM-hem. I lagkommentaren påtalas bland annat att den enskildes önskemål om att avstå från vistelse på sjukhus alltid ska upp- fyllas. Det kan möjligen till och med påstås, anser , att sjukvården vid det andra tillfället påförs ett för stort ansvar och att kvar- hållningsskyldigheten eventuellt förelåg redan när SP ankom och att trans- port då borde ha ordnats direkt av som dessutom var på plats. Av anteckningarna i patientjournalen framgår inte att SP stört ordningen på . Om ordningsstörande beteende förekommer så föranleder det enligt rutinerna övervägande om en ordningsvakt ska tillkallas. Landstings- styrelsen anser det vara ovisst och svårbedömt i vilken omfattning personal vid sjukvårdsinrättning hade haft möjlighet att ingripa medelst våldsan- vändning för att hindra SP från att rymma från avdelningen. Det står klart av tidigare JO-avgöranden att ett visst mått av våld kan vara nödvändigt för att förhindra avvikande. Eventuellt kan ledning hämtas från riktlinjer som gäller för . Det torde vara tillåtet att använda kroppsstyrka för att hålla kvar patient, att springa ikapp och att gripa tag i. Sparkar och slag är inte tillåtet och det är givetvis grundläggande att till- lämpa proportionalitet. Det förtjänar att noteras att avvikandena synes ha skett utan att någon befattningshavare vid sjukhuset uppmärksam- made detta. Sammanfattningsvis är det alltså uppfatt- ning att det är oklart i vilken utsträckning våldsanvändning får ske utifrån regierna i 24 kap. 2 § beträffande personal vid sjukvårdsinrätt- ning, eller för den skull ordningsvakt vid sådan inrättning, i en situation som den förevarande. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Som anges ovan så har kontakt förevarit i det aktuella utredningsärendet med i stad och med Polisen i . Det har där- vid inletts diskussion beträffande bland annat att klargöra ansvarsfördel- ning mellan polis/sjukvård/socialtjänst i olika avseenden samt om hur kom- municering av beslut ska ske. Strävan är att detta arbete ska leda till att gemensamma rutiner/riktlinjer kan fastställas och att ett utökat och förbätt- rat samråd kommer på plats. Ytterligare arbete kommer att vidtas för att utveckla gällande rutiner inom aktuellt område inom sjukvården och att fortlöpande utbilda sjukvårdspersonal vad gäller om dessa rutiner. yttrande innehöll även bl.a. utdrag ur S.P:s patientjournal. Delar av utdragen redovisas nedan i avsnittet Bedömning. fick tillfälle att yttra sig över remissvaret. JO begärde in journalanteckningar från Sociala nämndernas förvaltning i . Där framgick bl.a. följande: Beslutet om omhändertagande fattades . meddelade polisen att S.P. befann sig på sjuk- huset. Det var dock oklart om polisen hade fört honom dit eller om han hade tagit sig dit själv. åkte socialjouren till sjukhuset för att delge S.P. beslutet om omhändertagande. Det finns ingen notering om att socialjouren den 9 novem- ber informerade sjukhusets personal om beslutet om omhändertagande. skjutsade anhöriga till S.P. honom till sjukhusets akut- mottagning. Personal från socialjouren informerade den läkare som ansvarade för inskrivningen om verksamhetschefens ansvar enligt 24 § LVM att hindra patienten från att lämna sjukhuset. Därefter gjorde en annan läkare en under- sökning av S.P. och beslutade att han skulle läggas in på . Socialjourens handläggare talade även med den läkaren om sjukhusets ansvar för att S.P. inte skulle avvika. kom en sjukhusvakt och meddelade att han inte hade rätt att hindra S.P. från att lämna sjukhuset samt att han bara hade möjlig- het att vara hos S.P. korta stunder eftersom han var ensam vakt. Socialjouren följde med S.P. Där fanns ingen läkare i tjänst. Socialjouren talade med en sjuksköterska om behovet av vakt eftersom det fanns en stor risk för att S.P. Sjuksköterskan uppgav att det var den läkare som ansvarade för inskrivning på akuten som ansvarade för vakt. Efter en stunds diskuterande lovade sjuksköterskan att ta kontakt med den in- skrivande läkaren för en diskussion om behovet av vakt. meddelade personal på att S.P. hade avvikit på nytt. JO begärde även in journalanteckningar från sjukhuset. Delar av dessa re- dovisas i avsnittet Bedömning. I ett beslut anförde stf JO Ragnemalm följande: H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D fattade ordföranden i i beslut om att omhänderta S.P. med stöd av 13 § LVM. Dagen efter skrevs han in på sjukhusets medicinska akutvårdsavdelning, . Det är inte utrett om han fördes dit av polis eller kom dit på annat sätt. mot avvek han från sjukhuset. skjutsade anhöriga till S.P. honom till sjukhuset. Han skrevs på nytt in vid . När han ensam skulle ta sig till sjukhusets psykiatriska avdelning lämnade han sjukhuset. Min prövning gäller frågan om verksamhetschefen vid sjukhuset var skyldig att besluta att S.P. skulle hindras från att lämna sjukhuset vid de två tillfällen när han avvek. Tvångsvård enligt LVM anses påbörjad när missbrukaren på grund av beslut om omhändertagande eller tvångsvård har inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller ett sjukhus (20 § LVM). Vården ska inledas på sjukhus om förutsättningarna för sjukhusvård är upp- fyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt (24 § LVM). Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas ska se till att socialnämnden eller genast underrättas om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Verksamhets- chefen ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem. Som har nämnts tidigare är det inte klarlagt om S.P. fördes till sjukhuset av polis eller kom dit på annat sätt. Av anteckningar framgår att han den dagen delgavs beslutet om omhändertagande på sjukhuset, och enligt min mening får tvångsvården av S.P. anses ha påbörjats senast då. Därefter var alltså 24 § LVM tillämplig. För att verksamhetschefens skyldighet att hindra patienten från att lämna sjukhuset ska inträda krävs naturligtvis att sjukhuset har kännedom om beslutet om omhändertagande eller tvångsvård. har ifrågasatt att sjukhuset fick del av det aktuella beslutet. I patientjournalen antecknades bl.a. att S.P. kom till sjukhuset med polis, att socialjouren var på sjukhuset och att socialjouren hade bett om att bli underrät- tad när S.P. kunde skrivas ut. Vidare antecknades det att personal vid sjukhuset kontaktade polis när man upptäckte att S.P. Det finns också en notering om att polisen uppgav att S.P. skulle vårdas med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Däremot finns det ingen uppgift om att sjukhuset hade fått information om att S.P. vårdades med stöd av LVM. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Inte heller journalanteckningar innehåller någon tydlig an- teckning om att socialjouren i samband med besöket på sjukhuset informerade sjukhusets personal om beslutet. Det framstår visserligen som märkligt att sjukhuset inte skulle ha underrät- tats om beslutet i samband med att socialjouren var på sjukhuset . Underlaget är dock inte tillräckligt för att dra några säkra slutsat- ser i den frågan. Det finns därför inte grund för att kritisera sjukhuset för att ha underlåtit att hindra S.P. från att lämna sjukhuset mot den 10 novem- ber. Av patientjournalen framgår att S.P. kom till tillsammans med personal från socialjouren och att socialjouren med- delade att sjukhuset måste ordna med vakt. Det framgår också av anteckningar att socialjouren informe- rade flera personer i sjukhusets personal om skyldigheten att hindra S.P. från att lämna sjukhuset. Det får därför anses vara utrett att senast informerade sjukhuset om beslutet om ome- delbart omhändertagande. har, bl.a. med hänvisning till JO:s beslut (dnr 627-1994), invänt att sjukhuset inte fick del av något skriftligt beslut om omhändertagande. JO:s uttalanden i det beslutet tog sikte på frågan om muntliga beslut om tvångsvård var giltiga och lämpliga. I det nu aktuella fallet fanns ett skriftligt beslut. Att sjukhuset möjligen underrättades om beslutet muntligen är en annan fråga. Om verksamhetschefen bedömde att det krävdes en kopia av beslutet om omhändertagande borde han eller hon ha begärt en sådan från . har också, som jag uppfattat saken, ifrågasatt om S.P. samtyckte till sjukhusvård. Detta skulle i så fall, enligt , ha medfört att S.P. inte borde ha förts till sjukhuset. Kvarhållningsskyldigheten enligt 24 § LVM utgör inte något avsteg från principen om självbestämmande och frivillighet inom hälso- och sjukvården. Om patienten inte vill ha sjukhusvård ska det respekteras. Det kan alltså inte bli fråga om att hålla kvar patienten på sjukhuset för behandling. Patienten är dock berövad friheten redan genom beslutet om omhändertagande eller tvångsvård. Om patienten inte vill ta emot vård bör han eller hon hindras från att lämna sjukhuset till dess transport till ett LVM-hem kan ordnas. (Se prop. 1987/88:147 s. 80 f. och prop. 2004/05:123 s. 38 f.) Jag har inte underlag för att göra något uttalande i frågan om sjukhusvård var det lämpligaste alternativet för S.P. Däremot konstaterar jag att verksamhetschefen har en skyldighet att genast underrätta socialnämnden eller om en patient som tvångsvår- das med stöd av LVM inte accepterar sjukhusvård och därför måste transport- eras till LVM-hem (jämför m.fl., Nya sociallagarna, 29 uppl., s. 464). Någon sådan underrättelse har inte lämnats. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D har också anfört att det, trots tidigare JO-beslut, är oklart i vilken omfattning sjukhuspersonal kan använda våld för att hindra en missbrukare som vårdas med stöd av LVM från att lämna sjukhuset. JO har i ett beslut (JO 2012/13 s. 337, dnr 6808-2010) behandlat frågan om ramarna för våldsanvändning vid kvarhållande enligt 24 § LVM, och det finns inte skäl att göra något tillägg till de uttalandena . Jag noterar också att frågan inte var aktuell för sjukhusets del när det gäller vården av S.P. eftersom han, som har angett, avvek ”utan att någon befattningshavare uppmärksammade detta”. har också anfört följande: ”En kvarhållningsskyldighet enligt 24 § LVM torde inträda när patienten önskar lämna sjukhuset och före- ligga från det att patienten uttryckt vilja att lämna sjuk- huset fram till dess att transporten till LVM-hemmet ankommer.” Man kan dock inte i alla situationer kräva att patienten ska ha ”uttryckt vilja” att lämna sjukhuset för att kvarhållandeskyldigheten ska inträda. mening måste verksamhetschefens bedömning av patientens avsikter grundas på all tillgänglig information. innehåller något motstridiga uppgifter när det gäller om- ständigheterna för avvikandet. sjuksköterska att S.P. inte ville gå till den psykiatriska avdelningen och att han inte ville ta emot den ordinerade medicinen. Han hotade också med att gå där- ifrån, vilket ledde till att sjuksköterskan tog kontakt med socialjouren för po- antecknade sjuksköterskan att patienten hade avvikit ”utan förvarning”. I sammanhanget måste det också vägas in att S.P. hade avvikit från sjukhu- set dagen innan, trots att han då till en början hade sagt att han accepterade Dessutom hade socialjouren informerat sjukhuset om att det fanns risk för att S.P. skulle försöka avvika. meddelade att han inte ville ta emot den erbjudna vården och hotade med att lämna sjukhuset var omständigheterna enligt min uppfattning sammantaget sådana att verksamhetschefens kvarhållandeskyldig- het enligt 24 § LVM inträdde. Verksamhetschefen borde alltså ha beslutat att från att lämna sjukhuset tills han kunde föras till ett LVM-hem. den uppkomna situationen borde verksamhetschefen också ha övervägt att fatta beslut om polishandräckning enligt 45 § 3 LVM. Jag ställer mig kritisk till att S.P. inte hindrades från att lämna sjukhuset den Jag noterar att sjukhuset har inlett en diskussion med och för att förbättra rutinerna för myndigheternas samverkan vid tvångsvård enligt LVM. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D En tjänsteman vid en rättspsykiatrisk klinik kritiseras för bemötandet vid ett telefonsamtal med en enskild. Genom sitt agerande bröt tjänstemannen mot kravet på saklighet i 1 kap. 9 § regeringsformen (Dnr 678-2015) Beslutet i korthet: En kvinna ringde till en avdelning vid Rättspsykiatriska regionkliniken i vid ett mycket stort antal tillfällen. Vid ett av telefonsamtalen uttryckte sig en anställd vid kliniken på ett sätt som inte är acceptabelt. Tjänstemannen använde bl.a. en svordom och sade att vårdper- sonalen kunde ”ringa polisen och ta en polishandräckning på” kvinnan om hon inte ”kan låta bli telefonen”. JO har uppfattat tjänstemannens ton som nedlåtande och att tjänstemannen ville göra sig lustig på kvinnans bekostnad inför annan personal som hörde samtalet. JO uttalar i beslutet att det ingår i tjänstemannarollen att man ska agera korrekt mot den som tar kontakt med en myndighet. Även när den enskilde på något vis uppträder på ett sätt som upplevs som besvärligt måste en tjäns- teman kunna hantera situationen professionellt och hålla en god samtalston. Den berörda tjänstemannen har genom sitt agerande vid telefonsamtalet brutit mot kravet på saklighet i 1 kap. 9 § regeringsformen. JO riktar allvar- lig kritik mot tjänstemannen för bemötandet vid telefonsamtalet. I en anmälan till JO klagade . på vårdpersonal vid Rättspsykiatriska region- kliniken i , . Hon uppgav bl.a. följande: Hon är anhörig till en patient som vårdas vid kliniken. informerades hon om att patienten inte längre fick ta emot besök av henne. Hon ringde till patientens avdelning för att få svar på varför hon inte fick besöka patienten. började personalen hänvisa henne till patientens advokat, som inte kunde hjälpa henne. Hon ringde till avdel- ningen , men personalen lade på luren i örat på henne ett hundratal gånger. blev hon illa bemött av en i vårdpersonalen, , som skrattade åt henne, hånade henne och hotade med att be- gära polishandräckning om hon inte slutade ringa till avdelningen. Hon upp- levde vårdpersonalens agerande som kränkande. bifogade ljudupptagningar från telefonsamtal mellan henne och perso- nal vid avdelningen. JO tog del av Inspektionen för vård och omsorgs beslut av i ärende med dnr 8.2-6304/2015-3. JO begärde att , , skulle yttra sig över det som hade kommit fram i anmälan om tjänstemannens bemötande vid ett telefonsamtal med L.E. Remissen besvarades av hälso- och sjukvårdsnämnden som anförde följande: H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Målsättningen är att alla som kontaktar ska få ett respektfullt bemötande. Det gäller även de fall då sekretess hindrar att upp- gifter om patienten lämnas till den som ringer. Patienten har i det aktuella fallet valt att inte uppge anmälaren som en anhörig. Patienten har valt att enbart upprätthålla kontakten med anmälaren ge- nom brevväxling. Anmälaren har haft svårt att hantera att patienten haft restrik- tioner gällande telefon, internet och i viss mån besök. Patienten har fått in- formation om innebörden av dessa beslut och hur de kan överklagas. Anmälaren har , i sträck, dag som natt oavbrutet ringt till såväl patienternas telefon såsom ex- peditionens telefon. Detta har inneburit begränsade möjligheter att ringa för övriga patienter. Anmälaren har vid tillfällen utgett sig för att vara patientens socialsek- reterare och även patientens dotter. Trots ovan nämnda omständigheterna är det viktigt att utomstående får ett adekvat bemötande av personalen. Förvaltningschef för aktuell verk- samhet ansvarar för att personalens agerande utreds och tillser att rutiner finns för att motverka att samma situation inträffar igen. I ett beslut anförde JO följande: De grundläggande principerna för den offentliga makten och de offentligt och statligt anställda finns i regeringsformen (RF). I 1 kap. 9 § RF slås det fast att domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga för- valtningsuppgifter i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Kravet på saklighet innebär bl.a. att anställda vid myndigheter har en skyldighet att bemöta dem som vänder sig till myndig- heten på ett korrekt sätt (se 2007/08:KU6 s. 14 f. med hänvisningar). Ett gott bemötande är viktigt både för att den enskilde har rätt till det och för att förtro- endet för den offentliga förvaltningen ska kunna upprätthållas (se bl.a. JO 2014/15 s. 368, dnr 641-2013). Jag har tagit del av några ljudupptagningar från telefonsamtal mellan L.E. och personal vid en avdelning vid den rättspsykiatriska kliniken och finner an- ledning att kommentera ett samtal som ägde rum mellan L.E. Någon officiell transkription av upptagningen har inte gjorts, men enligt mina noteringar sägs följande under samtalet: ): Ja men du, vi kan ringa polisen så får vi ta en po- lishandräckning på dig om du inte kan låta bli telefonen. L.E: Du snälla du. I.F: Du ska inte ha telefon. L.E: Du lyssna här, du har ingenting med mig att göra så jag önskar dig bara lycka till. I.F: Nej, och inte du någonting med oss heller kan jag tala om. L.E: Jo därför att han sitter där. I.F: Nej, du har ingenting med oss att göra. L.E: Det har jag. Så länge han sitter där så får ni med mig att göra, det kan jag tala om. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D I.F: Ja men du, är det ett hot eller ett löfte? L.E: Det är ett hot från polisen ja. I.F: Är det ett hot från polisen? L.E: Ja. I.F: Att så länge han är här så ska, vad heter du, ringa? Har polisen sagt det? L.E: Ja självklart, det är min rättighet. I.F: Hohoho [skrattar, JO:s anm.], ja dra åt helvete. Det är inte sant vet du. L.E: Säger du dra åt helvete till mig också? I.F: Ja, ja. L.E: Ja, det kommer jag också att anmäla till . I.F: Ja men vet du vad du ska göra? ska du göra såhär. Ring dit du ska göra anmälan så kan du engagera dig i det. Ja, åtminstone. Det kommer ta lite tid så då har du det du gör . [Skratt från andra hörs i bakgrunden, JO:s anm.] L.E: Ja, de sitter och skrattar i bakgrunden, alltså. I.F: Jajamänsan, vad ska man, vi vet inte om vi ska skratta eller grina vet du. L.E: Alltså lyssna, ni ligger jävligt. I.F: Ja, vi vet inte om vi ska skratta eller grina vet du. Det är tragiskt. L.E: Nä, men det vet ni när ni blir gripna ska jag tala om för dig. I.F: Ja då, det blir bra det där. Gör det du ska göra du. L.E: Ja då vet ni om ni ska skratta eller gråta. I.F: Ja men vet du, gör det du ska göra och så hälsa med dig. Det framgår av utredningen att L.E. ringde till avdelningen vid ett mycket stort antal tillfällen för att få svar på varför hon inte fick besöka en viss patient. Jag har förståelse för att L.E:s återkommande telefonsamtal kan ha upplevts som påfrestande för dem som arbetade på avdelningen. Det ingår dock i tjänstemannarollen att man ska agera korrekt mot den som tar kontakt med en myndighet. Även när den enskilde är arg, otrevlig eller på något annat vis upp- träder på ett sätt som upplevs som besvärligt måste en tjänsteman kunna hantera situationen professionellt och hålla en god samtalston. Vid det aktuella telefonsamtalet uttryckte sig på ett sätt som inte är acceptabelt, bl.a. genom att använda en svordom och genom att säga att vårdpersonalen kunde ”ringa polisen och ta en polishandräckning på” L.E. om hon inte ”kan låta bli telefonen”. När jag lyssnar på ljudupptagningen uppfattar jag ton som nedlåtande. Man kan vidare höra andra personer som skrattar i bakgrunden. För mig verkar det som om ville göra sig lustig på L.E:s bekostnad. En person som ringer till en myndighet ska inte bemötas på ett sådant sätt. har genom sitt agerande vid te- lefonsamtalet brutit mot kravet på saklighet i 1 kap. 9 § RF, och hon förtjänar allvarlig kritik för sitt bemötande vid telefonsamtalet. Jag utgår från att har vidtagit åtgärder för att säkerställa att en- skilda som tar kontakt med myndigheten blir korrekt bemötta i fortsättningen. i övrigt har anfört leder inte till något uttalande från min sida. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Ett sjukhus har dröjt med att vidarebefordra handlingar som förvaltningsrätten faxat till en patient som vårdades på sjukhuset med stöd av LPT (Dnr 3112-2015) Beslutet i korthet: Patienter som är föremål för psykiatrisk tvångsvård be- finner sig i en utsatt situation och måste ges goda möjligheter att ta till vara sina rättigheter . Mål enligt LPT ska handläggas skyndsamt av domstolarna, och tidsfristerna är korta. Det är därför av stor vikt att kal- lelser jämte ansökningshandlingar lämnas över utan dröjsmål till en patient som tvångsvårdas eftersom patienten måste få möjlighet att förbereda sig inför en förhandling. Det är på samma vis viktigt att patienten snabbt får domen när den har kommit in till sjukhuset, så att han eller hon på bästa sätt kan ta till vara sina rättigheter att överklaga. Sjukhuset kan inte undgå kritik för att ha dröjt med att lämna över kallel- ser och domar från förvaltningsrätten till en patient som vårdades på sjuk- huset med stöd av LPT. Enligt JO bör det dokumenteras i patientjournalen när handlingar av ak- tuellt slag lämnas till en patient.