frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — rare bör närvara kan det normalt sett inte krävas att förhörsledaren kontrollerar med förundersökningsledaren om förhöret kan hållas utan en försvarare. förutsätter naturligtvis att den misstänkte godtar det. Eftersom det huvudsakligen är förundersökningsledaren som ska ta ställning till behovet av försvarare vid förhör är det dock viktigt att förhörsledaren i tvek- samma fall tar upp frågan med förundersökningsledaren. Det går inte att i detalj ange i vilka situationer som detta bör ske, utan det får avgöras i det enskilda Bedömningen av när det är tveksamt om ett förhör kan hållas utan en försvarare varierar säkerligen också mellan olika förhörsledare. bero på tidigare erfarenhet, men också på samarbetet och dialogen med förun- Jag kan i vart fall konstatera att det i en situation som den här aktuella – misstankar om allvarlig brottslighet och särskilda personliga för- hållanden hos den misstänkte – i princip inte finns något utrymme för förhörs- ledaren att själv besluta att förhör kan hållas utan en försvarare närvarande. Mot denna bakgrund anser jag att hade fog för att utgå från att kallade försvararen till förhöret, och att försvararen också när- varade vid detta. Det är anmärkningsvärt att – som i viss mån själv verkar ha övervägt försvararnärvaron – inte tog upp frågan med innan hon bestämde sig för att hålla förhöret med M.K. inte gjorde det kan inte anses ansvarig för att förhöret genom- fördes på det sätt som skedde. Sammanfattningsvis borde förhöret med M.K. utan att hans försvarare var närvarande. Därmed har hans rätt till tillgång till försvarare inte respekterats, och det är förhörsledaren som ska kritiseras för det. Hon har angett att det på grund av de särskilda förhållanden som rådde – att M.K. var skadad och behövde sjukhusvård – fanns anledning att vara mer flexibel än normalt. Hon har också anfört att hon lät M.K:s önske- Det framstår alltså som om anser att hon agerade uti- från M.K:s bästa, och jag har i och för sig inte något skäl att tro att hon hade någon annan avsikt med sitt handlande. Med anledning av det som kommit fram vill jag dock betona att det primärt är förundersökningsledaren som ska bedöma om en misstänkt har behov av en försvarare vid förhör. svarare är fundamental för misstänktas rätt att försvara sig. Det är därför ange- läget att det i sådana frågor görs kvalificerade bedömningar och att de är sak- De uppgifter M.K. lämnade vid förhöret fick inte någon avgörande bety- delse i rättegången mot honom. Tingsrätten har uttryckligen angett att det fun- nits anledning att vara försiktig med att lägga hans uppgifter till grund för be- har också uppgett att eftersom M.K. mycket av händelsen var utredningen inriktad på annan bevisning. lad bedömning av rättsprocessen mot M.K. finns det enligt min mening inte P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L grund för att avsaknaden av försvarare vid förhöret medfört att han inte fick en rättvis rättegång. Oavsett detta har hans rätt att försvara sig, och därmed hans rättssäkerhet, äventyrats, vilket naturligtvis är allvarligt. Som framgått ovan är i ett fall som det här aktuella utrymmet för den miss- tänkte att förfoga över frågan om försvarare ytterst begränsat. M.K:s inställning till att låta sig förhöras utan försvarare närvarande var därför inte av avgörande betydelse; försvararen borde av rättssäkerhetsskäl ha närvarat ändå. Med an- ledning av att jag ifrågasätter både om M.K. insett innebörden av rätten till försvarare och om hans uttalande över huvud taget borde ha tolkats som ett avstående från försvarare vill jag betona vikten av att ett avstående från försva- rare sker på ett rättssäkert sätt. De brister som kommit fram i detta ärende är enligt min erfarenhet inte helt ovanliga. Jag har bl.a. vid inspektioner sett exempel på att det hållits omfat- tande förhör med misstänkta om relativt allvarlig brottslighet utan att försvarare närvarat. Det kan äventyra både den misstänktes rättssäkerhetsintressen och förhörens bevisvärde. Brottsmisstänktas rätt till tillgång till försvarare är en grundläggande rättssäkerhetsfråga, och det är också en prioriterad fråga för JO. arbetar med att ta fram riktlinjer om rätten till försvarare vid förhör, vilket jag välkomnar. Ärendet avslutas med den kritik som uttalats ovan. Kritik mot dels polisen för dröjsmål med att anmäla ett gripande av en 15-åring till åklagare, dels två åklagare för att 15-åringen anhölls och att anhållandet inte hävdes tidigare än som skedde (Dnr 6383-2014) Beslutet i korthet: Y.F., som var , greps som misstänkt för försök till stöld ur ett skåp i ett omklädningsrum på ett badhus. efter gripandet påbörjades förhöret enligt 24 kap. 8 § med Y.F. Ytterligare anmäldes gripandet till åklagaren som be- slutade att anhålla Y.F. JO konstaterar att frågan om en ung person ska vara frihetsberövad är en sådan sak som kan vara tveksam eller svår att bedöma. Om den som gripits är är det därför särskilt angeläget att åklagaren möjligt underrättas om gripandet. Det kan i sådana fall ofta vara lämpligt att det sker redan innan ett förhör har hållits med den misstänkte. JO kommer fram till att polisens hantering av frågan om underrättelse till åklagaren och förhöret med Y.F. inte varit förenlig med skyndsamhetskravet i 24 kap. 8 § andra stycket . Det kan inte uteslutas att polismyndighetens agerande har påverkat den tid som Y.F. kom att vara frihetsberövad. Dåvarande i kritiseras för dröjsmålet. När brottsmisstankar riktas mot ungdomar måste ett antal lagregler beak- tas som sammantagna leder till att unga personer endast i undantagsfall kan anhållas och häktas. JO anser att det brott som Y.F. misstänktes för inte var P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L tillräckligt allvarligt för att det kan anses ha varit proportionerligt att anhålla honom, och det oavsett hur stark kollusionsfaran bedömdes vara. I samma riktning talar det förhållandet att en frihetsberövande påföljd inte kunde för- väntas komma i fråga för Y.F. Omständigheterna var enligt JO långtifrån sådana att det fanns synnerliga skäl för häktning, och det fanns därmed inte tillräckliga förutsättningar för anhållande. Åklagaren kritiseras för beslutet att anhålla Y.F. Den åklagare som därefter tilldelades ärendet borde omgående ha hävt anhållandet och försatt Y.F. på fri fot. Som händelserna nu utvecklade sig kom Y.F. i stället att vara frihetsberövad i sammanlagt . Åklagaren kritiseras för det sätt som han hanterade det fortsatta frihetsberö- vandet på. JO ser allvarligt på att en så ung person som Y.F. har varit anhållen utan att det funnits tillräckliga förutsättningar för det. I en anmälan till JO riktade en advokat kritik mot dåvarande i för handläggningen av en förundersökning där Y.F., som var , var misstänkt för försök till stöld ur ett skåp i ett omklädningsrum på ett badhus (JO:s dnr 5510-2014). Av myndighetens handlingar framgick att Y.F. greps av en väktare . Förhör med honom inleddes . Därefter, , anmäldes gripandet till åklagaren som beslutade att anhålla Y.F. Anhållandet hävdes av åklagaren dagen därpå och Y.F. försattes på fri fot . Anmälningsärendet avslutades som en utredning inleddes inom ramen för ett initiativärende avseende frågorna om proportionaliteten i de tvångsåtgärder som vidtagits mot Y.F. och hur skyndsamhetskraven i 24 kap. 8 § hade följts i ärendet. JO begärde att polismyndigheten och skulle yttra sig. (, chefen för rättsenhet polisregion ) yttrade sig. Till yttrandet bifogades upplysningar från de berörda tjänstemän- nen. lämnade följande redogörelse för handläggningen: Väktare Demitri Selitski grep Y.F. såsom misstänkt för försök till stöld från ett skåp i ett omklädningsrum på Aq-va- kul i . Gripandet prövades och fastställdes av polisassistent . Därefter, , förhördes målsäganden samt Demitri Selitski och polisassistent beslutade om beslag av en nyckel- knippa. När polispatrullen var klar på platsen blev Y.F. införd till arresten på i och blev identiteten fastställd varvid Y.F. blev, efter beslut av stationsbefäl , insatt i arresten. Därefter, , underrättades Y.F:s vårdnadshavare om P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L gripandet och underrättades . Efter att patrullen av- rapporterat och utredaren läst in sig på ärendet förhördes Y.F. i enlighet med 24 kap. 8 § [] och gripandet anmäldes till . Kammaråklagare be- slutade att anhålla Y.F. , att Y.F. skulle fotograferas med de kläder han hade på sig vid gripandet, att Y.F:s kusiner, två vittnen, skulle förhöras och att förnyad åklagarkontakt skulle ske . [V]ittnesförhör ägde rum respektive varefter anhållandet hävdes av kammaråklagare . lämnade Davidshalls polisstation . höll förnyat målsägandeförhör med fotokonfrontation […] och förnyat förhör med Y.F. […]. har sedermera lagt ned förundersökningen. I samband med gripandet av Y.F. uppstod misstanke om narkotikabrott, eget bruk […]. Vid införandet beslutade polismyndigheten om att Y.F. skulle genomgå en kroppsbesiktning varpå Y.F. redovisade följande bedömning: När det gäller unga lagöverträdare är det särskilt viktigt att handläggningen sker skyndsamt och att samhällets förhållningssätt är konsekvent och tyd- ligt. Vid tillfället för gripandet av Y.F. var identiteten inte fastställd och det förelåg kollusionsfara då två kusiner var närvarande på brottsplatsen. Där- till uppstod även misstanke om att Y.F. var påverkad av narkotika. Med [beaktande] av rådande omständigheter är det bedöm- ning att det inte var oproportionerligt att gripa och införa Y.F. till Davids- halls polisstation i för att vidta nödvändiga utredningsåtgärder. Po- lisområde hanterar en arbetsbörda som tillskrivs en av största städer och det är bedömning att förundersök- ningen mot Y.F. har prioriterats i enlighet med bestämmelserna i [lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare] om särskild skynd- samhet och handlagts i enlighet med . (vice riksåklagaren ) redovisade i sitt ytt- rande upplysningar från kammaråklagarna och vid åklagarkammaren i samt kammarledningen genom chefsåklagaren . lämnade följande upplysningar: Y.F., född , greps av polis . 24:8-förhör inleddes och därefter, , anmäldes ärendet till mig. Efter föredragning beslutade jag att anhålla Y.F. såsom på sannolika skäl misstänkt för försök till stöld. Den särskilda anhållningsgrunden var kollusionsfara samt att synnerliga skäl förelåg med hänsyn till utredningen. var misstänkt för försök till stöld genom att i ett omklädningsrum på ett badhus ha tagit sig in i ett låst skåp och därur försökt att tillgripa gods […]. Målsäganden hade påträffat Y.F. när denne stod vid skåpet med ena handen i skåpet. I låset hängde en nyckelknippa med tre nycklar varav man kunde öppna skåpet med en av nycklarna (dock en felaktig nyckel). hade vid 24:8-förhöret förnekat brott och lämnat en redogörelse kring hän- delsen. Han hade bl.a. uppgett att han varit på plats tillsammans med två kamrater/kusiner och att de hade träffat på en okänd man som de haft viss P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Det var den okände mannen som hade öppnat skåpet och se- dan försvunnit, Y.F. förnekade att han hade haft handen inne i skåpet. Kam- raterna var identifierade. Vid anhållandet gav jag direktiv om att offentlig försvarare skulle för- ordnas efter, att fotografier skulle tas av de kläder som den misstänkte bar vid tillfället samt att de två kamraterna som var med vid händelsen skulle höras. Jag gjorde följande överväganden inför anhållningsbeslutet. Mot bakgrund av att stöldförsöket hade föregåtts av inbrott i ett låst skåp ansåg jag att straffvärdet för brottet var högre än för försök till stöld i all- mänhet. hade lämnat en relativt detaljerad berättelse om händelsen och enligt denna berättelse var de två kamraterna närvarande . Jag ansåg därför att det var av synnerlig vikt för utredningen att de två kamra- terna förhördes innan Y.F. fick utrymme att prata med dem. Med tanke på att det var just kamrater/närstående till Y.F. ansåg jag att det var extra på- kallat att han inte fick möjlighet till kontakt med dem innan de hördes av polis. Ärendets fortsatta utredning skulle enligt min bedömning helt och hållet påverkas av om kamraterna vidimerade Y.F:s uppgifter eller ej. Beroende på vad som framkom i förhöret med kamraterna kunde det komma att krävas ett omförhör med Y.F. Det var därför särskilt viktigt att en offentlig försvarare skulle utses . Jag påtalade även detta till polisen, att offentlig försvarare skulle begäras direkt när lottad åklagare fått ärendet. lämnade bl.a. följande upplysningar: Som skäl för anhållandet angavs kollusionsfara och synnerliga skäl förelåg enligt beslutet med hänsyn till utredningen. meddelades restriktioner avseende gemensam vistelse, brev eller annan försändelse samt besök och telefonsamtal. Dagen därpå, , blev jag tilldelad ärendet. Jag konstaterade att det rörde sig om en misstänkt som var och att det därför var av stor vikt att ärendet hanterades skyndsamt. Jag samrådde di- rekt med vice chefsåklagare och vi var överens om att det var mycket angeläget att frihetsberövandet kunde avslutas så snart det var möjligt med hänsyn till den misstänktes ålder. Av jouråklagarens anteck- ningar i ärendet framgick det att avsikten var att hålla förhör med de ytter- ligare två ynglingar som varit i sällskap med den misstänkte. Av utred- ningshandlingarna framgick även att det på övervakningsbilder syntes att ytterligare en person var i sällskap med övriga tre ynglingar när dessa gick in på badhuset. Denna person var ännu inte identifierad. Jouråklagaren hade gett direktiv till polisen att ta kontakt med åklagare tidig morgon för för- ordnande av offentlig försvarare, fotografera den gripnes kläder samt hålla förhör med de två kamraterna (kusiner till den misstänkte). Min bedömning var att det förelåg synnerliga skäl för frihetsberövandet med hänsyn till den mycket starka kollusionsfaran – den misstänkte var släkting till de båda vittnena och det var helt avgörande för utredningen att förhör kunde hållas utan att man hade möjlighet att tala sig samman om händelseförloppet. Jag ansåg dock att det, med hänsyn till den misstänktes ålder och det brott han var misstänkt för, endast var motiverat med ett kor- tare frihetsberövande. Min avsikt var därför att anhållandet skulle hävas så snart förhör med vittnena hade hållits och att det under alla förhållanden inte fick fortgå . Jag upprättade genast en framställan om offentlig försvarare som jag skickade till tingsrätten (expedierades elektroniskt . Därefter upp- rättade jag ett direktiv som jag skickade till polisen (expedierades elektro- niskt . I direktivet förklarade jag att jag hade tilldelats ärendet och att jag hade begärt offentlig försvarare till den misstänkte. Jag upprepade jouråklagarens direktiv, dvs. att förhör skulle hållas med de två P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L kusinerna och att den misstänktes kläder skulle fotograferas. Jag angav även att det var brådskande att hålla förhören med hänsyn till den misstänk- tes ålder. därefter hade jag kontakt per telefon med utredaren […] som upp- gav att de båda kusinerna hade sökts i hemmen men skulle enligt uppgift befinna sig i skolan. Jag gav då direktiv om att skyndsamt höra vittnena och att de fick sökas i skolan. Återkoppling skulle ske för det fall någon ytterligare fördröjning uppstod varvid den misstänkte skulle komma att släppas (framgår av tjänsteanteckning färdigställd . meddelade utredaren att de båda vittnena var hörda och att det i samband med förhören hade gått att identifiera den okände som också pekades ut som gärningsman av ett av vittnena. Jag bedömde att fort- satt frihetsberövande inte var proportionerligt och hävde anhållandet . upplyste att förundersökningen mot Y.F. var nedlagd och att en annan person – – dömts för det brott som Y.F. var misstänkt för. Påföljden bestämdes till 35 timmars ungdomstjänst, vilket motsvarar ett straffvärde på en månads fängelse. redovisade följande bedömning: Utgångspunkten för bedömningen av om det kan anses befogat att anhålla en person under arton [år] är omständigheterna i det enskilda fallet med avseende på brottslighetens beskaffenhet och anhållningsskälens styrka. Vad gäller brottslighetens beskaffenhet måste ställas högre krav för att fri- hetsberöva en ung lagöverträdare än vad som gäller för en vuxen. Det får inte förekomma att unga personer anhålls för brott som i och för sig är an- hållningsgrundande men som framstår som mindre allvarliga ([Riksåklaga- rens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden] RåR 2006:3 s. 37). I många fall är det den unges ålder som blir avgörande för huruvida frihets- berövande ska ske eller inte. Kravet på synnerliga skäl ska tolkas mot bakgrund av vilken åtgärd be- slutet gäller och bedömningen ska baseras på samtliga omständigheter då åklagaren har att fatta beslut i saken. Därtill ska även den uppskattade tiden för frihetsberövandet beaktas (RåR 2006:3 s. 37 f.). Tvångsmedel som avser frihetsberövanden av underåriga ska självfallet användas restriktivt och bedömningen av proportionaliteten måste göras ut- ifrån samtliga kända omständigheter i det enskilda fallet. I förevarande ärende har genom handläggande åklagares upplysningar framkommit hur de resonerat såväl avseende brottslighetens beskaffenhet som anhållningsskälens styrka. ansåg att straffvärdet för den aktuella gärningen var högre än för försök till stöld i allmänhet. Såväl som var av uppfattningen att det på grund av en mycket stark kollusionsfara var av synnerlig vikt för utredningen att vissa utredningsåtgärder vidtogs innan anhållandet kunde hävas. Vidare har både och varit aktiva i sitt förundersök- ningsledarskap och lämnat tydliga direktiv till utredarna av ärendet. konstaterade dessutom omgående att det var av stor vikt att ärendet hanterades skyndsamt och att det med hänsyn till den misstänktes ålder och det brott han var misstänkt för endast var motiverat med ett kortare frihets- berövande. Åklagarnas grund för beslut om anhållande och den därefter följande handläggningen av ärendet utgör en utpräglad bedömningsfråga där man inte sällan kan ha olika uppfattningar. Efter att ha tagit del av åklagarnas upplysningar och i ärendet tillgäng- liga handlingar instämmer jag i deras bedömning att straffvärdet var högre än i normalfallet. Detta utifrån att det synes ha varit en planerad gärning, P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L att falska nycklar använts, att inbrottet skett i ett obevakat klädskåp där nor- malt sett personliga tillhörigheter och värdesaker förvaras och att brottet varit nära sin fullbordan. Därutöver instämmer jag i handläggande åklagares bedömning att det förelåg en mycket stark kollusionsfara då de inblandade personerna var när- stående till den misstänkte. Det är förvisso fråga om ett frihetsberövande av en 15-årig person men med hänsyn till brottets beskaffenhet och den starka kollusionsfaran delar jag handläggande åklagares bedömning att det har förelegat synnerliga skäl och varit proportionerligt att frihetsberöva den underårige. Detta särskilt med beaktande av att avsikten var ett kortvarigt frihetsberövande. Anhål- landet har sedan också hävts dagen därpå så snart vittnena blivit hörda. Vad gäller skyndsamhetskraven i 24 kap. 8 § framgår av upplysningarna att den misstänkte greps . Ett förhör enligt 24 kap. 8 § hölls av polis och inleddes samma datum . Först därefter anmäldes ärendet till åklagare . Beslut om att anhålla fattades av åklagare . Min bedömning är att åklagaren härigenom fattat beslut i frågan om anhållande och därigenom uppfyllt skyndsamhetskravet i fråga om anhållningsbeslutet. Det ska dock påpekas att med hänsyn till den grip- nes ålder och det brott som han misstänktes för borde polisen ha anmält frihetsberövandet till åklagare . I ett beslut anförde JO Renfors följande: Förutsättningar för häktning, anhållande och gripande I 24 kap. (RB) finns bestämmelser om häktning, anhållande och gripande. Bestämmelserna om gripande och anhållande anknyter till be- stämmelserna om häktning på så sätt att de förutsätter att det finns häktnings- skäl för att de ska aktualiseras. En grundläggande förutsättning för att någon ska kunna häktas är att han eller hon är på sannolika skäl misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse (24 kap. 1 § första stycket RB). Det krävs vidare att det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (s.k. flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (s.k. kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (s.k. recidivfara). En risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning finns bl.a. om den misstänkte, till men för ut- redningen, kan befaras påverka personer som kan ha upplysningar att lämna om brottet, t.ex. målsägande, vittnen eller medmisstänkta. Om det finns skäl att häkta någon får han eller hon anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Under vissa förutsättningar är det tillräck- ligt för ett anhållningsbeslut att en person är skäligen misstänkt för brottet. Be- slut om anhållande fattas av åklagaren. (Se 24 kap. 6 § RB.) Om det finns skäl att anhålla någon, vilket alltså förutsätter häktningsskäl, får en polisman i brådskande fall gripa den misstänkte även utan anhållnings- beslut (24 kap. 7 § första stycket RB). Ett sådant gripande är en provisorisk P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L åtgärd i förhållande till anhållande och häktning. Om åklagarens beslut i an- hållningsfrågan utan fara kan avvaktas får ett gripande inte ske. Syftet med åt- gärden är att säkerställa att en misstänkt person inte hinner avlägsna sig innan åklagaren har hunnit ta ställning till anhållningsfrågan. Om den som har begått brott, som kan leda till fängelse, påträffas på bar gärning eller flyende fot, får han eller hon gripas av envar. Den gripne ska skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. (Se 24 kap. 7 § andra stycket RB.) För all användning av tvångsmedel gäller den s.k. proportionalitetsprinci- pen. Den innebär att ett straffprocessuellt tvångsmedel får användas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden inne- bär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Proportiona- litetsprincipen kräver att det i varje enskilt fall prövas om den aktuella tvångs- åtgärden i fråga om art, styrka, omfattning och varaktighet står i rimlig propor- tion till vad som står att vinna med åtgärden. Om detta inte är fallet får man antingen använda en mindre ingripande åtgärd eller helt avstå från att använda tvångsåtgärder. (Se bl.a. prop. 1988/89:124 s. 26 f. och 65 f. samt JO 1997/98 s. 147, dnr 4928-1995, JO 2008/09 s. 108, dnr 1907-2006, och JO 2015/16 s. 99, dnr 457-2014.) Av proportionalitetsprincipen följer att större restriktivitet bör iakttas i fråga om användning av tvångsmedel ju lindrigare det misstänkta brottet är (prop. 1986/87:112 s. 31 f.). Proportionalitetsprincipen ska beaktas fortlöpande så länge en person är frihetsberövad (, Straffprocessuella tvångsmedel, 3 uppl., s. 247). När det gäller häktning kommer proportionalitetsprincipen till uttryck i 24 kap. 1 § tredje stycket RB. Om det kan antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter, får häktning inte ske enligt en uttrycklig lagregel (24 kap. 1 § fjärde stycket RB). Även när påföljden kan antas bli svårare än böter kan dock en tillämpning av proportionalitetsprincipen innebära att häktning inte ska ske med hänsyn till den förväntade påföljden (se JO 1996/97 s. 56, dnr 1813-1994 m.fl., och m.fl., Rättegång III, 7 uppl., s. 52 f.).