frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — En försändelse kan dock även användas till att föra in narkotika och andra otill- låtna föremål, liksom för att planera brottslig verksamhet eller rymningar m.m. Det är därför nödvändigt att det finns möjlighet för Kriminalvården att under vissa förutsättningar granska eller hålla kvar försändelser till och från intagna. Bestämmelserna i rörande brevgranskning förutsätter att en försän- delse till eller från en intagen endast får granskas om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Det kan röra sig om granskning vid misstanke i ett enskilt fall eller genom stickprovskontroller, dvs. slump- mässig granskning. Utfallet av den individuella bedömningen kan skilja sig åt vid olika anstalter och avdelningar inom en anstalt, bl.a. beroende på sä- kerhetsklass eller på vilka intagna som vid tiden för granskningen är in- skrivna vid en viss anstalt eller anstaltsavdelning (se prop. 2006/07:127 s. 25). Det kan t.ex. vara nödvändigt att eller generellt granska alla försändelser vid en viss anstalt eller anstaltsavdelning. Bortskrapade frimärken och omhändertagna kuvert Kriminalvården konstaterar inledningsvis att den av anstalten Färingsö till- lämpade rutinen att skrapa bort alternativt klippa bort frimärken på alla in- kommande brev från privatpersoner inte är i överensstämmelse med gäl- lande regelverk. Av utredningen framgår att anstalten Färingsö numera har upphört med denna hantering. Anstalten och anstalten tillämpar däremot en rutin för in- kommande försändelser till intagna från privatpersoner som innebär att ku- vertet antingen läggs till den intagnes effekter eller slängs. Syftet har an- getts vara dels att förhindra narkotikainförsel på anstalten, dels att förhindra att intagna får tillgång till varandras kontakter och deras adressuppgifter. Det finns inte stöd i gällande regelverk för att rutinmässigt omhänderta eller slänga kuvert tillhörande inkommande försändelser. En individuell be- dömning av om det finns skäl att omhänderta ett kuvert ska alltid göras, t.ex. misstanke om att det är preparerat med narkotika. Om det sker ett om- händertagande ska det aktuella kuvertet ersättas med annan försegling på vilken det ska dokumenteras att omhändertagande skett. Den intagne ska även underrättas (jfr JO:s beslut , dnr 3537-2010). Omhändertagen egendom ska vidare lämnas tillbaka till den intagne senast i samband med att den intagne inte längre ska vara berövad friheten. Att kasta kuvertet utan att tillfråga den intagne får alltså inte ske. Öppnade eller borttappade brev Anstalten synes såvitt framkommit ha väl fungerande rutiner beträf- fande hanteringen av post till intagna. Av utredningen framgår att anstalten har brevlådor som töms efter inlåsning. Hämtning och lämning av post sker alla vardagar. Postgranskning av inkommande post utförs dag- ligen och posten delas normalt ut till de intagna . Av JO:s protokoll framgår att intagna vid inspektionen av anstalten uppgett att alla privata brev lämnas till de intagna öppnade och att det förekommit att utgående post varit öppnad när den ankommit adressa- ten. Som framgår av anstaltens rutiner lämnas försändelser till de intagna i oöppnat skick för det fall syftet med granskningen kan uppnås genom ge- nomlysning. Det är alltså inte fråga om att anstalten rutinmässigt öppnar all post. Vidare har framkommit att det mycket sällan inträffar att utgående K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 Enligt uppgift från anstalten har detta inte skett . Utredningen visar att personalen i anstalterna Färingsö, och vid- tagit åtgärder med de intagnas försändelser. I anstalten Färingsö har personalen skrapat eller klippt bort frimärken från försändelserna, medan personalen i de övriga två anstalterna har omhändertagit eller kastat de kuvert som försändel- serna skickats i. Rutinerna har det gemensamt att de syftat till att bl.a. hindra de intagna från att få tillgång till otillåtna föremål (narkotika), och att de har tillämpats regelmässigt utan någon bedömning i det enskilda fallet. Kriminalvården har i ett tidigare ärende framhållit att en av myndighetens viktigaste målsättningar är att hålla häktes- och anstaltsmiljöerna fria från nar- kotika, och att det finns en nollvision när det gäller förekomsten av narkotika.130 Även om Kriminalvården har denna i och för sig lovvärda vision får den inte medföra att myndigheten vidtar åtgärder som saknar stöd i lag. De rutiner som tillämpats av de berörda anstalterna har saknat nödvändigt lagstöd. Anstalterna förtjänar kritik för detta, och jag noterar att ruti- nerna inte längre tillämpas. Jag vill även uppehålla mig vid det förhållandet att anstalterna och i samband med frigivning till de intagna återlämnar de kuvert som om- händertagits på grund av misstanke om att de är preparerade med narkotika. Den beskrivna ordningen överensstämmer med vad som föreskrivs i 5 kap. 2 § fängelselagen. Som angetts har Kriminalvården en särskild narkotikastrategi som innebär bl.a. att det råder en nolltolerans mot narkotika i häktes- och anstalts- miljöer. Vidare är ett av myndighetens huvuduppdrag att förebygga återfall i brott och att narkotikamissbruket bekämpas.131 Mot denna bakgrund framstår det enligt min mening som olämpligt att en anstalt i samband med frigivning lämnar ut tillhörigheter till de intagna som anstalten i ett tidigare skede miss- tänkt innehåller narkotika. Eftersom omhändertagandet sker enbart på en misstanke om att en försän- delse innehåller narkotika är det inte möjligt för anstalten att förstöra egendo- men med stöd av 8 kap. 8 § fängelselagen.132 Frågan är hur en anstalt bör agera vid misstanke om att en försändelse innehåller narkotika. Jag har tidigare haft skäl att beröra en liknande frågeställning, och jag utta- lade då bl.a. följande: Jag delar Kriminalvårdens uppfattning att det är lämpligt att det görs en polisanmälan när narkotika hittas i en anstalt. Även om det för fyndet inte är klarlagt att det rör sig om narkotika bör en polisanmälan göras om man misstänker det. Skälet till det är bl.a. att polisen (eller i före- kommande fall åklagaren) ska ha möjlighet att på ett tidigt stadium inleda 130Se Kriminalvårdens yttrande i JO 2015/16 s. 226, dnr 2299-2014. 131Se 2 § förordningen (2007:1172) med instruktion för Kriminalvården. 132Bestämmelsen ger Kriminalvården rätt att omhänderta och förstöra bl.a. narkotika om den sänds till en intagen. Det måste alltså vara konstaterat att det är fråga om narkotika för att bestämmelsen ska vara tillämplig. 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D en förundersökning och besluta om utredningsåtgärder och straffprocessu- ella tvångsmedel. Det är naturligtvis viktigt att polisen tidigt ges möjlighet att exempelvis säkra bevis. Min slutsats blir alltså att anstalten borde ha gjort en polisanmälan. Att det rör sig om en mindre mängd pulver har enligt min mening inte någon betydelse i sammanhanget. Skälet till det är att in- nehav av narkotika i en anstalt i rättspraxis har bedömts som narkotikabrott av normalgraden, trots att den mängd det varit fråga om var ringa (RH 1981:22). Jag är kritisk till att anstalten inte polisanmälde fyndet av den misstänkta narkotikan.133 Det redovisade innebär att en anstalt som omhändertar en försändelse på grund av misstanke om att den innehåller narkotika inte bör stanna vid denna åtgärd. Enligt min mening ska verksamhetsstället även anmäla det misstänkta brottet till . Kriminalvården verkar ha en liknande uppfattning efter- som det anges i myndighetens föreskrifter att om en försändelse innehåller nå- got som bedöms kunna vara straffbart i samband med innehav ska Polismyn- digheten underrättas så snart som möjligt.134 Jag vill vidare framhålla att en rutin där misstänkta narkotikabrott anmäls till framstår som bäst förenlig med Kriminalvårdens narko- tikastrategi och övriga regelverk som styr myndighetens arbete. Om det inte vidtas någon ytterligare åtgärd riskerar nämligen anstalten att lämna ut narko- tika till en intagen den dagen han eller hon friges. Om försändelsen verkligen innehåller narkotika har anstalten genom att inte anmäla saken till Polismyn- digheten på så sätt underlättat ett återfall i det narkotikamissbruk som är ett av Kriminalvårdens utpekade uppdrag att bekämpa. Det framstår som motsägel- sefullt, och jag utgår från att myndigheten vidtar åtgärder för att komma till rätta med detta. Med anledning av vad som framkommit i Kriminalvårdens remissvar saknar jag skäl att ytterligare kommentera de förhållanden som redovisats i inspek- tionsprotokollen. Med detta konstaterande avslutar jag ärendet. Allvarlig kritik mot Kriminalvården för att inte ha utformat rutiner för kontroll av att grunden för ett frihetsberövande består (Dnr 6050-2015) Beslutet i korthet: En person som hade häktats i sin utevaro förpassades av polis till häktet . Enligt tillämpliga bestämmelser skulle en häkt- ningsförhandling ha ägt rum efter det att häktningsbeslutet hade verkställts. Av oklara skäl skedde aldrig någon förhandling och därmed saknades laglig grund för att hålla den intagne frihetsberövad efter det att de fyra dygnen hade passerat. Trots detta blev den intagne kvar i häktet i ytter- ligare . 133Se JO 2015/16 s. 226, dnr 2299-2014. 134Se 7 kap. 23 § andra stycket FARK Fängelse. K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 I sitt remissvar till JO har Kriminalvården framhållit att myndigheten inte har något formellt ansvar att anmäla till åklagare eller domstol när ett häkt- ningsbeslut har verkställts. Vidare har Kriminalvården uppgett att det inte är möjligt för ett häkte att ”påta sig ett rutinmässigt bevakningsansvar för att samtliga klienters rättsprocessuella tidsfrister hålls”. ChefsJO framhåller att åtgärden att frihetsberöva en enskild är en av de mest ingripande formerna av myndighetsutövning. Kriminalvården har – i egenskap av myndighet som verkställer sådana beslut – en central funktion i den frihetsberövande processen. Eftersom Kriminalvården är den som rent fysiskt kontrollerar den frihetsberövade har myndigheten också goda förut- sättningar att upptäcka och slå larm om en intagen har ”glömts bort” av nå- gon av de andra aktörerna i processen. Av dessa skäl är det enligt chefsJO fullt rimligt att kräva att Kriminalvår- den tar ansvar för att myndighetens verksamhetsställen inte bara genomför den inledande kontrollen av grunden för frihetsberövandet, utan även under hela frihetsberövandet håller sig uppdaterade om att grunden består. Om det accepterades att Kriminalvården inte behöver ta ett sådant ansvar finns det enligt chefsJO en inte obetydlig risk för att det som inträffade i häktet Gö- teborg kommer att hända igen. Det är helt oacceptabelt i en rättsstat. Det som har framkommit i ärendet ger enligt chefsJO intrycket av att Kriminalvården inte vill ta på sig det ansvar som följer med den centrala roll som myndigheten har när det rör sig om att frihetsberöva människor. Genom att inte göra det har myndigheten inte heller utformat rutiner för att säker- ställa att myndighetens medarbetare gör nödvändiga kontroller av att det finns laglig grund för att hålla en person inlåst. Denna brist har bidragit till det som inträffade i häktet och för detta förtjänar Kriminalvården allvarlig kritik. I ett beslut uttalade chefsJO Fura följande: Med anledning av uppgifter i en artikel i om att en man påstods ha ”glömts bort” i Kriminalvården, häktet , beslutade jag att inleda en utredning i saken avseende Kriminalvår- den. Inledningsvis inhämtades samtlig dokumentation som Kriminalvården hade om den häktade, N.N. Därefter upprättades en promemoria med följande inne- håll: Artikeln på har rubriken bort på häktet – , och i artikeln framkommer bl.a. följande: 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D Det var som åklagare beslutade att anhålla den 55-årige mannen i sin frånvaro. Detta då han inte dykt upp till en domstolsförhandling. Mannen misstänktes för grov stöld, stöld och snatteri. Men greps han av polis. Åklagaren skulle då ha meddelats, men det skedde aldrig. I stället blev mannen kvar i häktet utan att bli kallad till häktesförhandling. Det var i samband med att mannen begärde att få en ny advokat som tings- rätten fick reda på att han var frihetsberövad. – Jag tycker att det är märkligt att ingen reagerat. Han har suttit helt utan kontakt med sin försvarare, vad jag förstår, säger [chefs- rådmannen] . I sin begäran skriver mannen följande om sin advokat : ”Han är inte på min sida. Han kommer inte till häktet och han engagerar sig inte i mitt fall.” Och advokaten har mycket riktigt inte kommit till häktet. Han visste nämligen inte att 55-åringen satt där. –Jag fick reda på hur det låg till i går när begäran kom. Det är fullstän- digt horribelt. Jag har aldrig varit med om något liknande, säger , och fortsätter: –Det kan hända att folk sitter i häktet längre än de borde, eller någon dag. Redan då blir det ett väldigt rabalder. Men det här är full- ständigt sanslöst. Under gårdagen släpptes mannen på fri fot. – Jag förstår inte hur polisen kunde missa att informera och jag förstår inte hur Kriminalvården kunde ha en person frihetsberövad utan att upp- märksamma det, säger . Inhämtande av uppgifter från Kriminalvården Av de handlingar som hämtats in framgår bl.a. följande: –saknas det helt anteckningar om N.N. i Kriminal- vårdsregistret (KVR). Av ett utdrag från Kriminalvårdens klientadministrativa system () framgår att N.N. kom till häktet . Av anteckningen framgår att han kom från ”hemmet” och han skrevs in som ”häktad”. Vidare angavs som häktningsanledning ”grov stöld, stöld, snatteri” och att häktningen hade skett av med angivande av domstolens målnummer. I anteckningen finns även namn på N.N:s försva- rare och åklagarens namn. Enligt häktets anteckningar var N.N. inte belagd med några restriktioner. gjordes en daganteckning av en tjänsteman i häktet . I den angavs som rubrik ”Häktad i sin frånvaro 150505 av ”. Därunder finns det en anteckning med följande innehåll: ”Häktad i sin frånvaro 150505 av i mål nr […] gripen 150824, akt beställd från frivården . Akt inkom 150827.” Därefter finns en dag- anteckning från där det anges att akten skickades till häktet Gö- teborg. Nästa daganteckning är från och av den framgår att N.N. avstod sin morgonmedicin. finns en anteckning av vil- ken det framgår att N.N. blev uppsökt av Kriminalvårdens uppsökare. Nästa daganteckning är från och av den framgår att häktningen av N.N. Han försattes på fri fot . K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 I Arbetsordning för Kriminalvården anges bl.a. följande under rubriken arbetares ansvar: Den som befattar sig med beslut som rör frihetsberövande av klienter ska iaktta särskild stor omsorg och noggrannhet vid handläggningen av sådana frågor för att undvika att någon i strid med gällande regler blir frihetsberö- vad eller inte försatt på fri fot i rätt tid. Kriminalvården förelades att lämna en redogörelse för den aktuella situationen och ge sin syn på det inträffade. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, hu- vudkontoret, genom chefsjuristen , bl.a. följande: I ärendet har uppgifter inhämtats från häktet . Av utredningen framgår följande. var kallad som tilltalad i brottmålsförhandling vid tings- rätt . Han infann sig dock inte till förhandlingen. Tingsrätten konstaterade att N.N. var på sannolika skäl misstänkt för bl.a. grov stöld och stöld samt att det förelåg risk för att han undandrog sig lagföring eller straff. På grund härav beslutade tingsrätten att häkta N.N. i sin frånvaro. Det framgick av beslutet att anmälan skulle göras hos tingsrätten sedan be- slutet verkställts. Med anledning av häktningsbeslutet omhändertogs N.N. av polis och han överlämnades till häktet . I polisens ”Gripnaliggare” finns en anteckning om att aktuell lig- gare samt protokoll från tingsrättsförhandlingen ska faxas till häktet. Vidare har antecknats att ”Patrull ringer jouråkl.”. Vid inskrivningstillfället gjordes sedvanliga kontroller för att säkerställa att N.N. skrevs in på riktiga grunder och att komplett underlag fanns. Det är polismyndighetens uppgift att kontakta åklagarmyndigheten när en per- son som är häktad i sin frånvaro har gripits och förts till häktet. Det stod också angivet på gripandebladet att polisen skulle ta denna kontakt. Efter att ha vistats knappt på häktet uttryckte N.N. miss- nöje med sin advokat. Kontaktmannen föreslog då att N.N. skulle ansöka om att få byta advokat och de skrev gemensamt en sådan begäran och skick- ade den till . meddelade att N.N. skulle försättas på fri fot. Häktet har 259 tillgängliga platser. t.o.m. okto- ber 2015 gjordes totalt 6 621 in- och utskrivningar vid häktet . Häktet har cirka 230 anställda. Av 24 kap. 17 § tredje stycket framgår att har rätten be- slutat om häktning av någon som inte är närvarande vid rätten skall, så snart beslutet har verkställts eller hindret för hans närvaro har upphört, anmälan om detta göras hos rätten. När en sådan anmälan har gjorts ska rätten utan dröjsmål hålla förhandling i häktningsfrågan. Häktningsförhandlingen får aldrig hållas senare än efter det att häktningsbeslutet har verk- ställts eller hindret för den misstänktes närvaro har upphört. Av 29 § förundersökningskungörelsen (1947:948) framgår att anmälan enligt ovan nämnda bestämmelse görs av åklagaren. ska underrätta åklagaren om att ett beslut enligt 24 kap. 17 § tredje stycket har verkställts. 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D Av avsnitt 6.1 i Kriminalvårdens arbetsordning framgår bl.a. att den som befattar sig med beslut som rör frihetsberövande av klienter ska iaktta sär- skild stor omsorg och noggrannhet vid handläggningen av sådana frågor för att undvika att någon i strid mot gällande regler blir frihetsberövad eller inte försatt på fri fot i rätt tid. Det kan inledningsvis konstateras att N.N. skrivits in på häktet på formellt korrekta grunder. När ett beslut om häktning i någons frånvaro har verkställts ska underrätta åklagaren, som i sin tur har att anmäla detta hos rätten. Något formellt ansvar i denna del har alltså inte vilat på Kriminalvården. Kriminalvården vill inledningsvis framhålla att det är mycket ovanligt att någon underrättelse till åklagare och domstol inte sker i samband med att ett beslut om häktning verkställts. Enligt mening är det inte möjligt för ett häkte att påta sig ett rutinmässigt bevakningsansvar för att samtliga klienters rättsprocessuella tidsfrister hålls. Häktet är en stor arbetsplats med många anställda och kontinuiteten kring de intagna varierar. har inte heller själv uppmärksammat personalen på sin situ- ation och normalt sett sker kommunikationen kring denna typ av processer mellan den häktade och dennes advokat. Något beslut som rör frihetsberö- vande har vidare inte fattats av häktet (jfr ovan nämnt avsnitt i Kriminal- vårdens arbetsordning). Oavsett detta är det givetvis anmärkningsvärt att häktet inte observerat att N.N. inte kallats till förhandling i häktningsfrågan. Det bör ställas särskilda krav på vaksamhet och omdöme när det gäller frågor kring frihetsberövande av kli- enter för att undvika att någon är frihetsberövad på felaktiga grunder. Häk- tet kommer att påminna personalen om vikten av att vara upp- märksam så att liknande händelser inte upprepas. I ärendet aktualiseras bl.a. frågan om vilka kontroller som en myndighet som verkställer ett frihetsberövande behöver göra för att försäkra sig om att det finns laglig grund för att vidta åtgärden. Efter ett avsnitt med inledande övervägan- den följer en redogörelse för relevanta bestämmelser. Därefter ger jag min syn på vad som har framkommit i fråga om N.N:s vistelse i häktet . Av utredningen framgår att N.N. häktades i sin utevaro av . Han greps av polis och fördes till häktet . Som framgår av Kriminalvårdens remissvar har det funnits en skyldighet för polisen att underrätta åklagaren om att så hade skett.135 Därefter borde en häktningsförhandling ha ägt rum från det att häktningsbeslutet hade verkställts. Av för mig oklara skäl hölls aldrig någon förhandling inom den föreskrivna tiden, vilket innebär att när de fyra dygnen förflutit saknades grund för att hålla N.N. Trots det blev han kvar i häktet i ytter- ligare . Det inträffade kan inte beskrivas som annat än ett fullständigt misslyckande. 135 Se 29 § fjärde stycket förundersökningskungörelsen. K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 Ett antal aktörer har varit delaktiga i denna process, och jag vill framhålla att detta initiativärende är begränsat till Kriminalvårdens eventuella del i det inträffade. Myndigheten har pekat på att det inte har funnits något formellt an- svar för häktet att anmäla till åklagare eller domstol när häktningsbeslutet be- träffande N.N. Jag har ingen annan uppfattning när det gäller detta. Emellertid är det rimligt att ställa sig frågan om Kriminalvården – i egen- skap av den myndighet som verkställer frihetsberövanden – ändå bör vidta åt- gärder för att säkerställa att det finns laglig grund för att hålla en person inlåst. Kontroll av grunden för frihetsberövandet I regeringsformen anges att var och en är gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövanden.136 Denna grundläggande rättighet får emellertid begränsas genom lag under vissa förutsättningar som anges närmare i regeringsformen.137 I finns bestämmelser som gör det möjligt för en domstol att i vissa situationer häkta personer som är misstänkta eller dömda för brott.138 Även om det finns lagliga möjligheter för det allmänna att frihetsberöva en enskild, är det viktigt att understryka att ett frihetsberövande är en av de mest ingripande formerna av myndighetsutövning som kan riktas mot en enskild. Av den anledningen kan det ställas särskilda krav på de myndigheter som har del i att frihetsberöva människor när det kommer till att kontrollera att det finns lag- lig grund för ett frihetsberövande. I sin förlängning syftar sådana kontroller nämligen till att motverka att personer blir frihetsberövade utan laglig grund. Denna inställning återfinns i ministerkommittés rekommen- dation Rec(2006)2 till medlemsstaterna avseende de europeiska fängelsereg- lerna.139 I reglerna anges att ingen får tas in eller hållas fånge i fängelse utan ett verkställbart beslut i enlighet med nationell lag.140 Vidare anges att vid intag- ning ska bl.a. skälen till intagningen och den lagliga grunden för frihetsberö- vandet dokumenteras.141 De europeiska fängelsereglerna är tillämp- liga på var och en som häktats av rättslig myndighet eller frihetsberövats till följd av dom.142 Emellertid utgör reglerna enbart rekommendationer till Euro- parådets medlemsstater. Trots detta vill jag framhålla den stora vikt som mi- nisterkommittén har fäst vid att det sker ordentliga kontroller i samband med att personer hålls frihetsberövade. I vare sig fängelselagen (2010:610) eller häkteslagen (2010:611) finns det några bestämmelser i fråga om Kriminalvårdens skyldighet att kontrollera grunden för ett frihetsberövande. Däremot framgår det av Kriminalvårdens fö- reskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:2) om häkte143 att innan en person tas in i häkte ska grunden för frihetsberövandet kontrolleras och en kontroll ska 136Se 2 kap. 8 § regeringsformen. 137Se 2 kap. 20 § 3 och 21–24 §§ regeringsformen. 138Se 24 kap. . 139Vidare de europeiska fängelsereglerna. 140Se artikel 14 i de europeiska fängelsereglerna. 141Se artikel 15.1 b i de europeiska fängelsereglerna. 142Se artikel 10.1 i de europeiska fängelsereglerna. 143Vidare FARK Häkte. 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D också göras av att det är rätt person som tas in i häktet.144 I fråga om identitets- kontrollen anges i det allmänna rådet att en sådan kontroll sker normalt genom att polisen bekräftar den häktades identitet.