frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — Avgörande bör i stället vara om uppgiften som sådan är av den arten att ett utlämnande typiskt sett kan vara ägnat att med- föra skada för det intresse som ska skyddas genom bestämmelsen. Om upp- giften är sådan att den genomsnittligt sett måste betraktas som harmlös, ska den alltså normalt anses falla utanför sekretessen (a. prop. s. 80). Skydds- intresset enligt nämnd bestämmelse är bl.a. alla slags uppgifter som skulle kunna skada förundersökningen om de lämnades ut. Mot bakgrund av vad som framkommit i ärendet finner polismyndig- heten – i likhet med polismästardistriktet – inte anledning att ifrågasätta att det efter en intresseavvägning bedömts att det var uppenbart att intresset av att uppgifterna lämnades hade företräde framför det intresse som sekretes- sen ska skydda. Avslutningsvis anser polismyndigheten att det i ärendet inte har framkommit något som tyder på att befattningshavaren har lämnat felaktiga uppgifter till skolan. I ett beslut anförde JO Renfors följande: Av 18 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (OSL) följer att sekretess gäller för uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål eller till angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i an- nan verksamhet för att förebygga brott, om det kan antas att syftet med beslu- tade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten ska- das om uppgiften röjs. Av 35 kap. 1 § första stycket 1 och 2 OSL följer att sekretess gäller för uppgift om en enskilds personliga och ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L till honom eller henne lider skada eller men och uppgiften förekommer i utred- ning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål eller angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i brottmål eller i annan verksamhet för att förebygga brott. En uppgift som omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretessla- gen får inte röjas för enskilda eller för andra myndigheter, om inte annat anges i lag eller förordning (se 8 kap. 1 § och 10 kap. 28 § OSL). Sekretess gäller således som utgångspunkt även i förhållande till andra myndigheter. Att myn- digheter samverkar innebär inte i sig att sekretessen får brytas mellan myndig- heterna. Det krävs en sekretessbrytande bestämmelse i offentlighets- och sek- retesslagen eller i annan lagstiftning för att en myndighet ska kunna lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess. Någon bestämmelse som uttryckligen re- glerar polisens möjlighet att lämna uppgifter till en utbildningsförvaltning eller direkt till en skola finns inte. Om en uppgift inte kan lämnas ut med stöd av någon sekretessbrytande be- stämmelse kan i vissa fall generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL vara tillämplig. Av den bestämmelsen följer att en sekretessbelagd uppgift, med vissa undantag som inte är aktuella i detta fall, får lämnas till en myndighet, om det är uppen- bart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Vid den intresseavvägning som ska göras enligt generalklausulen ska den mottagande myndighetens behov av uppgifterna vägas mot det intresse som sekretesskyddet typiskt sett tillgodoser. Något krav på att myndigheten begärt att få ta del av uppgifterna finns inte. Generalklausulen är tillämplig både på uppgiftsutbyten mellan myndigheter med samma eller närliggande verksam- heter och på uppgiftsutbyten mellan myndigheter med olika verksamhetsinrikt- ningar. 1979/80:2 del A s. 326 f.) För att bestämmelsen ska kunna till- lämpas vid ett uppgiftsutbyte mellan myndigheter med olika verksamhetsin- riktning bör det finnas starka skäl (SOU 2003:99 s. 153 f). I praxis har vid intresseavvägningen hänsyn tagits till – förutom den motta- gande myndighetens behov av uppgifterna – vilket sekretesskydd uppgifterna får hos myndigheten som tar emot uppgifterna, uppgifternas art och i vilket syfte de ska användas (se t.ex. Kammarrätten i dom den 17 sep- tember 2014 i mål nr 5348-14). Uppgifterna om misstankarna mot E.J. var sekretessbelagda hos polismyndig- heten och lämnades ut till utbildningsförvaltningen och skolan med tillämpning av generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL. En förutsättning för att uppgifterna skulle kunna lämnas ut var att utbildningsförvaltningen och skolan hade ett be- hov av dem och att intresset av att de lämnades ut uppenbart hade företräde framför det intresse sekretessen skulle skydda. En utgångspunkt vid en sådan intresseavvägning måste enligt min mening vara att de skäl som bär upp den sekretess som gäller till skydd för den som är misstänkt för brott väger tungt. I yttrande förs fram att det när uppgifterna lämnades ut måste stått klart att brottsmisstanken gjorde att det fanns grund för att misstänka P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L att eleverna på den skola där E.J. arbetade riskerade att fara illa, trots att förun- dersökningen inte var avslutad. Av yttrandet framgår vidare att polismästardi- striktet hänvisar till sitt brottsförebyggande arbete, i vilket ingår att stoppa barns och ungdomars kontakt med narkotika. Det är min uppfattning att det i många fall finns ett starkt intresse av att en skola informeras om att en anställd där misstänks för brott, och att det kan fin- nas förutsättningar för polisen att lämna sekretessbelagda uppgifter om brotts- misstankarna till skolan med stöd av generalklausulen. Så kan t.ex. vara fallet om misstanken avser sexualbrott och det finns risk för att den misstänkte begår brott mot de elever som han eller hon kommer i kontakt med på sin arbetsplats. Ett annat tydligt exempel på när ett sådant intresse kan finnas är att brottsmiss- tanken avser överlåtelse av narkotika och det i det enskilda fallet finns grund för att befara att den misstänkte kan komma att överlåta narkotika till eleverna Som i alla andra fall där generalklausulens tillämpning aktualiseras måste dock ett uppgiftslämnande föregås av en sådan verklig intresseavvägning som bestämmelsen kräver. var misstänkt för narkotikabrott bestående i bl.a. förvärv av narkotika i överlåtelsesyfte och överlåtelse av narkotika i ett fall. Det finns ingenting i ut- redningen som tyder på att brottsligheten berörde eleverna på skolan eller andra barn och ungdomar. Det finns inte heller någonting som tyder på att E.J. begått brott på skolans område eller att den brottslighet han misstänktes för innebar någon konkret risk för att eleverna på skolan skulle kunna fara illa. dessa förhållanden anser jag att det saknades förutsättningar att lämna uppgifter om brottsmisstankarna till utbildningsförvaltningen och skolan. Det är ur integritetsskyddssynpunkt av stor vikt att sekretessbelagda uppgif- ter hanteras korrekt. ska kritiseras för att han lämnade ut de ak- E.J:s påstående att lämnat ut felaktiga uppgifter om att E.J. varit häktad för de brott han misstänktes för har inte bekräftats i utredningen. Jag kan inte se att ytterligare utredning skulle bringa någon klarhet i frågan. Ärendet avslutas med den kritik som uttalats ovan. Uttalanden om förvarstider i ärenden om handräckning enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (Dnr 6293-2014) Beslutet i korthet: JO har granskat förvarstiderna i ärenden om handräck- ning enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och begärt att ska redovisa tiden i förvar för de personer som tillbringat i polisarrest. (18 må- nader) har redovisat ca 80 fall där förvarstiden översteg . Enligt beror de långa förvarstiderna i många fall på att Kriminalvårdens transporttjänst inte haft tillräckliga resurser för att utföra de transporter som har beställt. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L beslutet att det inte är acceptabelt att tiden i förvar uppgår till och att transporter fördröjs för att transporttjänsten inte kan utföra dem. I beslutet uttalas att en transport av den som är föremål för handräckning enligt LVM som utgångspunkt bör påbörjas senast dagen efter det att han eller hon påträffas. Vidare konstateras att det är olyckligt att ansvarsfördel- ningen mellan och Kriminalvården när det gäller trans- porter av frihetsberövade ännu inte har författningsreglerats. Polismyndig- heten påminns om att myndigheten med den reglering som råder har det yt- tersta ansvaret för att transporterna genomförs inom rimlig tid. JO har uppmärksammat att personer som är föremål för handräckning enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) får till- bringa i polisarrest i avvaktan på transport till ett behandlingshem. Mot den bakgrunden beslutade jag att inom ramen för ett initiativärende utreda hur långa förvarstiderna var i dessa ärenden. JO begärde att dåvarande , efter att ha hämtat in upplys- ningar från polismyndigheterna, skulle redovisa förvarstiderna –för personer som hade tillbringat i arrest. (chefen för rättsavdelningen ) kom in med ett yttrande och med de upplysningar som polisregionerna hade lämnat. Nedan lämnas en sammanfattning av regionernas redovisningar och bedömning. I polisregion och polisregion hade inte någon person tillbringat i arrest i samband med handräckning enligt LVM under den ak- tuella tidsperioden. Polisregion upplyste att det endast i begränsad omfatt- ning förekom att personer tillbringade i arrest. I de fall det förekom berodde det bl.a. på väglag och planering av transporter. Polisregion uppgav att transporterna vid handräckningsuppdrag utfördes antingen av Kriminalvårdens transporttjänst (numera nationella transportenheten) eller av myndighetens egen personal. I två av regionens polisområden anlitades bevak- ningsföretag för att utföra transporterna. Polisregion redovisade två fall, och i dessa uppgick förvarsti- derna till ca 35 respektive (1,5 respektive ). Det kom fram att transporter i samband med handräckningsuppdrag tar mycket resurser i an- språk. För polisregion kunde inte någon exakt siffra anges. Det framgick dock att 13 personer hade tillbringat i arrest i avvaktan på transport till ett behandlingshem. Den genomsnittliga förvarstiden för dessa personer var . I ett fall uppgick förvarstiden till . P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Polisregion redovisade tio fall där förvarstiden översteg . varstiderna var som lägst 32 och som högst (1,5–4,). fall berodde den långa förvarstiden på att transporttjänsten inte hade resurser för att genomföra transporter med lång färdväg. I ett av fallen bedömdes per- sonen som mycket farlig, och det krävdes därför särskilda överväganden och Polisregionen upplyste att myndighetens egen personal får utföra transporterna eftersom transporttjänsten inte kan hjälpa till. I polisregion hade 12 personer tillbringat i arrest i avvaktan på en transport. Samtliga fall var . I fem av fallen var för- varstiden marginellt längre än . I de övriga fallen var förvarstiderna mellan 34 och långa (1,5–). Polisregionen upplyste att det pågår ett samarbete med bl.a. och till- nyktringsenheten som innebär att personer som omhändertas enligt LVM pla- ceras på tillnyktringsenheten. Polisregionen uppgav vidare att i de fall där för- varstiden översteg berodde det på att transporttjänsten inte hade kun- nat utföra transporten. Polisregion redovisade 41 fall där förvarstiden översteg 24 tim- Samtliga fall utom ett avsåg polisområde City. För sju fall redovisades en förvarstid som översteg (), och i alla de fallen hade personen förvarats på häktet . I ett fall uppgick förvarstiden () och i ett annat (6,). I två fall uppgick förvarsti- den till 113 respektive (4,). Polisregionen uppgav att i dessa fyra ärenden hade läkare gjort bedömningen att förvarspersonen inte kunde I två fall, där förvarstiden uppgick till 92 respektive (3,), angavs som förklaring att transporttjänsten inte hade prioriterat den Enligt polisregion tar handräckningsuppdrag enligt LVM mycket tid och resurser i anspråk. Polisregion uppgav att polisområde City har en egen handräck- ningsgrupp som genomför transporter till LVM-hem där avståndet som längst uppgår till 25–. Vid längre avstånd skickas en begäran till transporttjäns- Eftersom transporttjänsten inte prioriterar dessa uppdrag kan det dröja in- nan transporten genomförs. Om personen blir aggressiv och hotfull överlämnas han eller hon till häktet i avvaktan på transport. de personer där läkare bedömt att vården inte behöver inledas på sjukhus och transporten ska ombesörjas av transporttjänsten. konstaterade att det av polisregionernas redovisning fram- gick att ett antal personer hade tillbringat – i vissa fall mycket lång tid – i arrest i avvaktan på att begärd handräckning skulle genomföras. berodde det i många fall på att transporttjänsten inte hade tillräckligt med resurser för att genomföra transporten. gav att problemet hade varit aktuellt även tidigare och att detta naturligtvis inte P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L pekade vidare på att det i betänkandet Transporter av fri- hetsberövade (SOU 2011:7) gjorts en översyn av verksamheten med transpor- ter av frihetsberövade. Utredningen lämnade ett antal förslag, bl.a. om att Kri- minalvården skulle få ett tydligt ansvar för transporter åt andra myndigheter och att polisen och Kriminalvården skulle få bättre tillgång till information i sam- band med handräckning. Dåvarande ansåg i sitt remissvar att ett genomförande av utredningens förslag skulle leda till betydligt bättre förutsättningar för att genomföra sådana transporter som det här är fråga om. Förslagen i betänkandet har tyvärr inte genomförts. angav vidare att och de tidigare polis- myndigheterna belyst dessa frågor i rapporten ning av ärenden om handräckning och vissa tvångsåtgärder (Tillsynsrapport 2013:9). Rapporten behandlar bl.a. problemen med transporterna och vissa sek- retessfrågor. I rapporten rekommenderas att polisen fortsätter att verka för att förslagen betänkande genomförs . Rikspolissty- relsen har dessutom skrivit till regeringen särskilt om detta. Avslutningsvis konstaterade att utgångspunkten ska vara att den tid som en omhändertagen tillbringar i förvar ska vara så kort som möj- ligt. Ett genomförande av förslagen i betänkandet skulle enligt Polismyndig- heten innebära att problemen med transporterna i stort sett skulle lösas. Ef- tersom oacceptabelt långa förvarstider fortfarande förekommer i samband med handräckning enligt LVM ska se över sin hantering av dessa ärenden. I ett beslut anförde JO Renfors följande: är enligt flera författningar skyldig att i olika sammanhang lämna biträde åt andra myndigheter, s.k. handräckning. Av 45 § LVM framgår att ska bistå med handräckning för att föra en person som ska beredas vård eller som är omhändertagen till ett LVM-hem. Möjligheten att ta en person i förvar i samband med handräckning för vård enligt LVM är inte reglerad i lag. Trots oklarheter har rättsläget ansetts inne- bära att det finns en möjlighet till förvarstagande i samband med handräckning. Denna möjlighet ska dock utnyttjas restriktivt (se JO:s beslut , dnr 6939-2012). Utgångspunkten ska vara att den person åtgärden avser inte förvaras under mer ingripande former än nödvändigt. Den som har omhän- dertagits på grund av vårdbehov ska vidare möjligt föras till det behand- lingshem som har bedömts kunna tillgodose detta behov. JO har i flera fall kritiserat att personer som skulle transporteras till behand- lingshem fått tillbringa i förvar. I ett ärende uppgick förvarstiden till (JO:s beslut , dnr 1519-2012). I ett annat ärende fick en person tillbringa i polisarrest innan transporten genomfördes (se JO:s beslut , dnr 5182-2013). Mot bakgrund av att den tid som en omhändertagen tillbringar i förvar ska vara så kort som möjligt har så långa förvarstider inte ansetts godtagbara. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L I betänkandet Transporter av frihetsberövade (SOU 2011:7) har konstaterats att det i gällande lagstiftning finns en mängd bestämmelser som medger rätt till frihetsinskränkningar, men att det inte alltid anges om frihetsinskränkningen är förenad med en rätt eller skyldighet att ta personen i förvar genom t.ex. insätt- ning i arrest eller annan inlåsning. Eftersom det inte får råda någon oklarhet om möjligheten att i samband med handräckning förvara en person som omhän- dertagits enligt LVM i polisarrest i avvaktan på transport har det i betänkandet föreslagits att en bestämmelse om detta införs i lagen (se s. 404 f.). ens förslag har ännu inte lett till lagstiftning. har redovisat sammanlagt ca 80 fall under den aktuella peri- oden där förvarstiden har uppgått . I flera av dessa över- steg förvarstiden . I något fall uppgick förvarstiden till . Som redogjorts för ovan är det inte acceptabelt att en person får tillbringa så i förvar i avvaktan på en transport till behandlingshem. Enligt beror de långa förvarstiderna i många fall på att Kriminalvårdens transporttjänst inte haft tillräckliga resurser för att utföra de transporter som har beställt. Det har vidare kommit fram att t.ex. polisområde City i polisregion helt förlitar sig på att transport- tjänsten utför transporter som överstiger . Jag noterar att det också är den polisregion som redovisade flest fall och längst förvarstider. Vissa polisregi- oner, t.ex. polisregion , verkar ha en utarbetad strategi för hur transpor- terna ska genomföras i de fall där transporttjänsten inte har möjlighet att utföra uppdragen. I den polisregionen hade inte heller någon person tillbringat i förvar . Jag har förståelse för att polisen kan behöva på sig för att planera och ordna de praktiska frågorna kring en transport till ett behandlingshem. Med beaktande av det skyndsamhetskrav som gäller bör dock som utgångspunkt transporten av en person som är föremål för handräckning enligt LVM påbörjas senast dagen efter det att han eller hon påträffas (se JO:s beslut , dnr 3315-2014, som rörde transporten av en häktad från polisarresten till häktet). kan det dock finnas anledning att göra avsteg från denna princip, t.ex. om en läkare gör bedömningen att en transport inte går att genomföra. Av utredning framgår att brister i samarbetet med trans- porttjänsten är en förklaring till att omhändertagna personer fått tillbringa allt- i förvar i väntan på transport till ett behandlingshem. JO har även uppmärksammat flera fall där den oklara ansvarsfördelningen för transporter av frihetsberövade har resulterat i att personer fått sitta i polisarrest under rela- tivt . JO har i det ovan nämnda beslutet uttalat sig närmare om ansvars- fördelningen mellan och Kriminalvården när det gäller transporter av frihetsberövade. I beslutet sägs bl.a. att det inte finns någon skyl- dighet för Kriminalvårdens transporttjänst att bistå med transporter av frihetsberövade men att den har tagit ett stort P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L ansvar för att genomföra andra myndigheters transporter och också fått budget- anslag för detta. Andra myndigheter har anpassat sina verksamheter efter den ordningen, och det har blivit en förutsättning för att andra myndigheters verk- samheter ska fungera att transporttjänsten utför transporterna. I beslutet hänvisas till att det i betänkandet Transporter av frihetsberövade framhölls att den oklara ansvarsfördelningen kunde leda till effektivitetsförlus- ter och att den innebar risker från rättssäkerhetssynpunkt. Mot den bakgrunden föreslogs en ny bestämmelse i polislagen som skulle ge möj- lighet att lämna över verkställigheten av en transport av en frihetsberövad per- son till en annan myndighet (Kriminalvården). Även i JO:s beslut framhålls vikten av att i lagstiftningen tydliggöra vilken myndighet som ansvarar för transporter av frihetsberövade. En kopia av JO:s beslut skickades till såväl riks- dagen som regeringen för att uppmärksamma dem på detta behov. Att ansvarsfördelningen mellan och Kriminalvården när det gäller transporter av frihetsberövade ännu inte har författningsreglerats är olyckligt. Det finns dock anledning att påminna om att det med rådande regler- ing är som har det yttersta ansvaret för att transporterna ge- nomförs inom rimlig tid. Det är alltså ansvar att organisera sin verksamhet på ett sådant sätt att en person inte tillbringar i förvar än nödvändigt. När det står klart att transporttjänsten inte har möjlighet att ut- föra en transport med den skyndsamhet som krävs måste själv vidta åtgärder för att genomföra den. Det är alltså inte acceptabelt, vilket förekommit i vissa polisregioner, att en transport fördröjs i avvaktan på att transporttjänsten (numera nationella transportenheten) har möjlighet att utföra den. har uppgett att man kommer att påbörja en översyn av myndighetens hantering av ärenden om handräckning enligt LVM, vilket jag välkomnar. Jag har för avsikt att följa utvecklingen inom området bl.a. genom att uppmärksamma frågan vid kommande inspektioner av arrestverksamhet. Med dessa uttalanden avslutas ärendet. Uttalanden om förutsättningarna för att göra en husrannsakan i en bostad på grund av misstanke om eget bruk av narkotika (Dnr 971-2015) Beslutet i korthet: B.F. stoppades av en polispatrull utanför sin bostad. Po- lisen beslutade om kroppsbesiktning på grund av misstanke om att han an- vänt narkotika. Man beslutade också om husrannsakan i hans bostad på grund av att det fanns misstankar om att han hade narkotika där. JO:s utred- ning har avsett frågan om det funnits rättsliga förutsättningar för husrannsa- kan i bostaden. Som utredningen fick uppfattas var grunden för beslutet om husrannsa- kan att B.F. visade tecken på att vara påverkad av narkotika och att han kom ut från sin bostad. Enligt JO:s mening kan dessa omständigheter i och för P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L sig vara sådana som kan medföra att det finns grund för misstanken att per- sonen i fråga just före ingripandet har använt narkotika i bostaden. Beroende på förhållandena i övrigt kan det vara en sådan konkret omständighet som gör att det kan finnas skäl att misstänka att det också finns narkotika i bo- staden. Mot denna bakgrund och med beaktande av det bedömningsut- rymme som finns i denna typ av frågor finns det enligt JO inte anledning att kritisera polisen för beslutet om husrannsakan. Polisen erinras dock om vik- ten av dokumentation i ärenden om tvångsmedel. stoppades av en patrull från polisen i när han kom gående mot sin bil. I en avrapporteringspromemoria om ingripandet framgår att B.F. kroppsvisiterades och att hans bil genomsöktes, men att det inte påträffades något av intresse för polisen. I promemorian anges vidare bl.a. att polisen gjorde bedömningen att B.F. visade säkra tecken på att vara narkotikapåverkad eftersom han hade blodsprängda och blanka ögon samt stora pupiller. Det har också antecknats att B.F. svarade undvikande på polisens frågor om han hade narkotika i bostaden. Polisen beslutade om kroppsbesiktning genom urinprov på grund av misstanke om att B.F. Man beslutade också om husrannsakan i B.F:s bostad på grund av att det fanns misstankar om att han hade narkotika där. Vid husrannsakan togs narkotika i beslag, vilket senare ledde till att B.F. Av analysen av urinprovet framgår att B.F. hade narkotikaklassade ämnen i kroppen. Förundersökningen i den delen lades dock senare ned på grund av att B.F. kunde visa att han hade recept från läkare på vissa narkotika- klassade mediciner. förde i en anmälan till JO fram klagomål på polisens beslut att göra en husrannsakan i hans bostad på grund av att ”han såg konstig ut”. (chefen för rättsavdelningen ) ytt- rade sig över grunden för husrannsakan. Inför yttrandet hade upplysningar hämtats in från bl.a. den biträdande chefen för polisområde Nordvästra , . Utifrån dokumentationen i ärendet och redogörelser från de inblandade poli- serna har polisen redogjort för omständigheterna vid ingripandet enligt föl- jande. stoppades av polispatrullen i samband med att han kom ut från sin bo- stad. Han var på väg att sätta sig i sin bil som var parkerad utanför bostaden. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L