frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård (6 kap. 1 § SoL). Vid alla beslut och andra åtgärder som rör vård- och behandlingsinsatser för barn ska vad som är bäst för barnet vara avgörande (1 kap. 2 § andra stycket SoL). ska utan dröjsmål inleda en utredning av vad som har kom- mit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden (11 kap. 1 § SoL). Efter en utredning kan ett barn erbjudas insatser (4 kap. 1 § SoL). 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T insatser ska utformas och genomföras tillsammans med den enskilde (3 kap. 5 § SoL). Det är alltså inte möjligt att med stöd av SoL besluta om insatser mot den enskildes vilja. Under vissa förutsättningar kan ett barn beredas vård utan samtycke. Be- stämmelser om sådan vård finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Ankomstkommunens ansvar för ensamkommande barn I avvaktan på att ska anvisa ett barn till en kommun ansvarar i ankomstkommunen för att bl.a. ordna med ett tillfälligt boende för barnet och utreda barnets behov av skydd eller stöd. Ankomstkommunens ansvar för att utreda och bedöma barnets behov på- verkas inte av vistelsens längd. Omfattningen av det bistånd en ankomstkom- mun kan ha skyldighet att ge kan däremot påverkas av vistelsens längd och under vilka förhållanden som barnet vistas där (vägledning arbete med ensamkommande barn och ungdomar s. 40). När en anmälan rör barn eller unga ska socialnämnden genast göra en be- dömning av om barnet är i behov av skydd. En sådan bedömning ska dokumenteras (11 kap. 1 a § SoL). måste i varje enskilt fall bedöma vilket stöd eller skydd enligt SoL ett barn behöver. Skyddsbedöm- ningen ska göras som anmälan kommer in till nämnden, eller senast dagen efter om anmälan kommer in sent (prop. 2012/13:10 s. 60). Om det inte finns behov av skydd ska en s.k. förhandsbedöm- ning göras för att klargöra om det behövs en utredning för att tillgodose barnets behov. När det rör sig om en anmälan ska förhandsbedömningen göras efter det att anmälan kom in (11 kap. 1 a § andra stycket SoL). Beslut om att inleda en utredning eller inte ska innehålla en motivering till beslutet. Av motiveringen ska det tydligt framgå hur nämnden har kommit fram till sitt beslut (5 kap. 2 § föreskrifter och allmänna råd Dokumenta- tion i verksamhet som bedrivs med stöd av SoL, LVU, LVM och LSS [SOSFS 2014:5]). Om kommunen påbörjar en utredning är den skyldig att slutföra den (11 kap. 4 § SoL). När det gäller utredningar som avser ensamkommande barn avslutar ankomstkommunen dock som regel sin utredning i och med att barnet anvisas till en kommun, som i sin tur blir ansvarig kommun för barnet och in- leder en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL (vägledning Social- tjänstens arbete med ensamkommande barn och ungdomar s. 40). och barnets rätt till delaktighet vid planering av insatser enligt socialtjänstlagen som stat är bunden av FN:s konvention om barnets rättigheter, barn- konventionen, och två protokoll till konventionen som har tillträtt. Även om konventionen inte är direkt tillämplig för domstolar och myndigheter finns det en skyldighet att tolka svenska regler fördragskonformt. Enligt artikel 3.1 i ska barnets bästa komma i främsta rummet vid alla åt- gärder som rör barn, och artikel 12.1 ger barnet rätt att uttrycka sina åsikter i S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 alla frågor som rör barnet. Rättigheten är absolut och gäller alla barn utan åt- skillnad. Barnet ses som bärare av rättigheter och ska ha inflytande över sitt liv. Artikel 12.2 ger barnet rätt att höras i alla administrativa förfaranden som rör barnet. Staten ska skapa förutsättningar för barnet att göra sin röst hörd. Att få fram vad som är barnets åsikt kan i många sammanhang vara en grannlaga uppgift. för barnets rättigheter, , har i sin all- männa kommentar till artikel 12 ställt upp fem steg för genomförandet av arti- keln. Det handlar om att förbereda barnet på rätt sätt, om att höra barnet, om att bedöma barnets förmågor och om information samt om rätt till överklagande av beslut. En närmare redogörelse för detta lämnas i be- tänkande blir svensk lag (SOU 2016:19). Svensk lag går i vissa avseenden längre än eftersom ut- gångspunkten i socialtjänstlagen inte bara är att barnets bästa ska komma i främsta rummet utan även ska vara avgörande vid alla beslut eller andra åtgär- der som rör barnet. Vad som är barnets bästa definieras inte närmare i social- tjänstlagen. Inte heller i finns någon sådan definition. Prin- cipen om barnets bästa och barnets rätt att komma till tals ska tolkas i förhål- lande till varandra, vilket innebär att informationen från barnet kan påverka både bedömningen av barnets bästa och hur barnet ska ges möjlighet att ut- trycka sina åsikter (prop. 2012/13:10 s. 37). När det gäller åtgärder för barn enligt socialtjänstlagen följer av 11 kap. 10 § SoL att barnet ska få relevant information. I andra meningen i be- stämmelsen anges att barnet ska ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör barnet. Om barnet inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes in- ställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Barnets åsikter och inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Andra meningen i bestämmelsen har tillkommit för att tydliggöra barnets rätt att komma till tals enligt artikel 12 i (prop. 2012/13:10 s. 135). Ett barn kan framföra sina åsikter muntligt, skriftligt eller på annat sätt. So- cialtjänsten har ett stort ansvar när det gäller att ge barn möjligheter att komma till tals. Det är viktigt att barnet får möjlighet att framföra sina åsikter i en miljö som känns trygg för barnet och att metoder och arbetssätt är väl anpassade till barnets förutsättningar. Barnets förmåga att förstå det som han eller hon ska uttrycka sin åsikt om måste bedömas i varje enskilt ärende och situationen och informationen anpassas utifrån det. Behovet av att klarlägga barnets inställning är särskilt stort i de fall då barnet är i behov av skydd (prop. 2012/13:10 s. 38 f. och s. 135). I mål och ärenden som handläggs enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen har ett barn som har fyllt dessutom rätt att föra sin egen talan (11 kap. 10 § andra stycket SoL). Av detta följer att både den gode mannen och barnet är part i ett ärende som rör barnet hos socialnämnden. I många fall kommer därför barnets inställning i en fråga att vara avgörande för om en erbjuden in- sats kan genomföras. 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T Ett barn som har fyllt kan alltså inte med stöd av 4 kap. 1 § SoL pla- ceras i ett familjehem, HVB eller stödboende utan samtycke från barnet och i förekommande fall den som är god man för barnet. Att placera ett barn som har fyllt i ett familjehem, HVB eller stödbo- ende mot sin egen vilja eller mot den gode mannens vilja skulle stå i strid med kravet i 3 kap. 5 § SoL att insatser med stöd av socialtjänstlagen bygger på frivillighet och samtycke från den enskilde. När ett barn uppger att han eller hon har ingått äktenskap med en vuxen uppstår frågor om bl.a. äktenskapets giltighet eftersom den som är inte får ingå äktenskap i (2 kap. 1 § ). Ett äktenskap som har ingåtts utomlands av ett barn som har fyllt kan emellertid vara giltigt i om det är giltigt i den stat där det ingicks (1 kap. 7 § lagen [1904:26 s. 1] om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap, IÄL). Ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag ska en- ligt 1 kap. 8 a § IÄL dock inte erkännas i om det för äktenskapets ingående skulle ha funnits hinder mot det enligt svensk lag och minst en av parterna då var svensk medborgare eller hade hemvist i , om det är sannolikt att det har ingåtts under tvång eller om parterna inte var närvarande vid äktenskapets ingående och minst en av dem då var svensk medborgare eller hade hemvist i . Av andra stycket följer att detta inte gäller om det finns synnerliga skäl att erkänna äktenskapet. En be- stämmelse i främmande lag eller beslut som meddelats av en myndighet i en främmande stat får inte tillämpas om det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i (7 kap. 4 § IÄL). kom ett stort antal ensamkom- mande barn till kommun. Av förvaltningens yttrande framgår att 25 barn i åldern 15–uppgav att de var gifta och hade kommit till med sin make. I några fall fanns det gemensamma barn, och i några fall var det ensamkommande barnet gravid. Ett av barnen placerades på ett hem för vård eller boende, och resterande barn valde att följa med sina makar. Frågan gäller om i kommun, som var barnens an- komstkommun, har brustit i sitt ansvar att utreda de gifta barnens behov av skydd eller stöd. Sociala resursförvaltningen har uppgett att individuella skyddsbedömningar har gjorts avseende samtliga aktuella barn, att skyddsbedömningen har doku- menterats och att ett beslut, som är motiverat, har fattats. I de fall där barnet har bedömts ha ett behov av ett skydd har förvaltningen angett att en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL har inletts och att en sådan utredning inte alltid har hunnit inledas i de fall då inget skyddsbehov har kommit fram. JO brukar normalt vara försiktig med att uttala sig om rena bedömningar i sakfrågor. Jag har tagit del av ett urval av de skyddsbedömningar som social- nämnden har gjort i aktuella ärenden. Jag har efter min genomgång av ärendena S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 inte funnit skäl att frångå denna hållning. Det som har kommit fram genom skyddsbedömningarna ger därför inte anledning till någon ytterligare kommen- tar eller åtgärd från min sida. Innan jag går vidare vill jag anmärka att , som redovisats tidigare, genom regleringen i IÄL civilrättsligt erkänner vissa äktenskap som har ingåtts utomlands av barn som fyllt . Den civilrättsliga statusen av ett äktenskap påverkar dock inte socialnämndens ansvar för ett barn. Även om barnäktenskap generellt inte är tillåtna i hindrar detta i sig inte att ett barn som har fyllt har en relation eller t.o.m. ett samboförhållande med en vuxen. Det finns därför inte något rättsligt stöd för att generellt förbjuda ett barn som fyllt att bo tillsammans med en vuxen person som barnet uppger sig vara gift med. Vid en placering enligt SoL är barnets uppfattning styrande för socialtjäns- tens möjlighet att genomföra en insats. Som en konsekvens av detta följer, som redovisats tidigare, att ett barn som fyllt inte kan placeras i ett familjehem, HVB eller stödboende utan att samtycke har lämnats av barnet och den som är god man för barnet. För att tvångsvård av ett barn ska aktualiseras enligt LVU krävs att det finns en påtaglig risk för barnets hälsa eller utveckling eller för socialt nedbrytande beteenden. Barnets egen inställning kommer därför i praktiken i många fall att vara av- görande för om en placering kan ske eller inte. Om det inom ramen för en ut- redning enligt SoL görs bedömningen att ett barn har ett särskilt behov av nämndens stöd eller skydd, men nödvändigt samtycke till sådan åtgärd saknas, utan att utredningen för den sakens skull indikerar sådana konkreta och påtag- liga risker som motiverar tvångsvård, kan det leda till att ett barn inte får det stöd och den hjälp som barnet annars skulle ha rätt till. Som redovisats under avsnittet om och barnets rätt till delaktighet vid planering av insatser enligt socialtjänstlagen är det i många sammanhang en grannlaga uppgift att få fram vad som är ett barns uppfattning. Barn befinner sig ofta i beroendeställning till anhöriga eller andra vuxna. För ett barn som kommer från ett land där tvångsäktenskap och arrangerade äktenskap förekommer finns det en risk för att barnet inte ser någon möjlighet att uttrycka någon annan vilja än att fortsätta vara tillsammans med den vuxne som barnet är gift med och som han eller hon har sökt skydd tillsammans med. Förhållandet kan kompliceras ytterligare av om det ensamkommande barnet har ett barn eller är gravid. När ett barn uppger att det har ingått äktenskap väcks därför bl.a. frågor om barnet har ingått äktenskapet av fri vilja, dvs. om barnet har haft ett verkligt alternativ att själv bestämma över sin situation och om det har sådan mognad och förmåga att det förstår vad ett äktenskap innebär. När det gäller barn som kan vara i behov av skydd eller stöd har socialnämn- den ett långtgående utredningsansvar. Uppgifter om att ett ensamkommande barn är gift med en vuxen person bör enligt min mening därför som regel leda till att en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL inleds. I utredningen behöver bl.a. noga undersökas om den inställning som barnet förmedlar i sina kontakter med är ett uttryck för barnets verkliga vilja. Därmed bör förutsättningarna för äktenskapet och barnets möjlighet att göra ett eget val så långt som möjligt klarläggas. 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T Det är särskilt i fall där ensamkommande barn utsätts för tvång eller tvångs- liknande situationer och där barnet kanske själv är omogen givetvis mycket svårt att argumentera för att ett formellt samtycke till en placering med maken eller makan skulle vara förenligt med barnets bästa. För att säkerställa att de ensamkommande barnens rättigheter inte kränks måste det därför ställas krav på att utredningar är omsorgsfulla. Ett eller två samtal vid an- komsten till kan enligt min bedömning i de flesta fall inte anses vara tillräckligt. För att barnet på ett fritt och otvunget sätt ska förväntas redogöra för sin egentliga vilja anser jag också att barnet måste få anpassad och relevant in- formation om sina rättigheter och möjligheter till skydd i . Först efter en noggrann och omsorgsfull utredning kan socialnämnden ha ett tillräckligt gott beslutsunderlag för att avgöra om barnet har en reell möjlighet att själv ge uttryck för en önskan om att få bo med sin make eller maka och om barnet är i behov av skydd eller stöd. Det framstår även som rimligt och angeläget att socialnämnden, i de fall där ett behov av insatser har konstaterats men barnet inte samtycker till insatsen och förhållandena inte är sådana att LVU kan tillämpas, inte utan vidare släpper kontakten med barnet utan att man gör en uppföljning av barnets situation. I avvaktan på att skulle anvisa en kommun var det kommuns ansvar att utreda de ensamkommande barnens behov av skydd eller stöd. Ankomstkommunens ansvar för att utreda barnets behov av skydd eller stöd är som angetts ovan inte beroende av vistelsens längd. Jag har förståelse för att en ankomstkommun, om vistelsetiden för barnet där blir kort, inte alltid hinner inleda en utredning. Därmed ansvarar anvis- ningskommunen för att inleda en sådan utredning och utreda barnets behov av skydd eller stöd. Sociala resursförvaltningen har i yttrandet angett att en individuell skydds- bedömning har gjorts i fråga om samtliga aktuella barn men att man inte alltid har inlett en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL. Förvaltningen är medveten om att det har funnits brister i handläggningen av ärendena i form av att man inte har inlett utredningar. Av remissvaret framgår att åtgärder ska vidtas för att garantera att en barnavårdsutredning alltid inleds efter en skyddsbedömning. Mot den bakgrunden och med hänsyn till de åtgärder som förvaltningen redan har vidtagit i form av orosanmälningar till ankomstkommunerna finner jag inte anledning att rikta någon kritik mot nämnden. Jag känner en viss oro för att det, oavsett socialnämndernas utredningsambit- ioner, finns en risk för att samtyckesbaserade utredningsåtgärder och systemet med gode män inte alltid är tillräckliga för att garantera att de gifta ensamkom- mande barnens rättigheter fullt ut beaktas. Enligt min mening är det angeläget att frågan om ensamkommande gifta barn följs upp av närmast ansvariga myndig- heter. Som påpekats i beslutet kan det uppstå situationer där det finns omständig- heter som inger oro, men där samtycke till frivilliga åtgärder saknas, som situationen inte är så alarmerande att vård enligt LVU kan övervägas. I den nämnda situationen riskerar barnens rättigheter att inte tillvaratas. Jag skickar därför en kopia av detta beslut till för kännedom. Med de uttalanden som jag har gjort avslutas ärendena. S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 Fråga om socialnämnden kan ställa krav på urinprov som villkor för ekonomiskt bistånd (Dnr 749-2015) Beslutet i korthet: En person ansökte om ekonomiskt bistånd för sin för- sörjning. I samband med det träffade han en överenskommelse med social- tjänsten om att lämna urinprov . Syftet med överens- kommelsen var att stötta honom till drogfrihet som ett led i arbetet med att han skulle bli självförsörjande. när personen inte lämnade urinprov eller om han lämnade ett positivt urinprov gjorde ett avdrag på försörjningsstödet. Frågan som JO tar ställning till i ärendet är om socialnämnden kan neka en person bistånd därför att han eller hon inte läm- nar ett drogtest enligt en överenskommelse. Varje medborgare är gentemot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp (2 kap. 6 § regeringsformen). Skyddet får enligt vissa förutsättningar begränsas genom lag. Ett ingrepp är påtvingat om det all- männa disponerar över maktmedel för att genomdriva åtgärden eller om den enskildes motstånd bryts genom hot om någon sanktion. Något lagstöd för att kräva att en person som söker ekonomiskt bistånd ska lämna ett drogtest finns inte. kan därför inte som ett vill- kor för ekonomiskt bistånd kräva att någon lämnar urinprov. Ett sådant krav strider mot skyddet enligt regleringen i 2 kap. 6 § regeringsformen. JO utta- lar kritik mot socialnämnden. I en anmälan till JO klagade . på i kommun och anförde bl.a. följande: lämnade (ekonomiskt bistånd) an- visningar till honom om att lämna urinprov . Om han mis- sade eller om något prov var positivt tog de från hans ”norm”. De kallade detta för ”missbrukarnorm”. Han var den enda i kommunen som fick detta straff. Ingenting gjordes för att han skulle komma ut i någon aktivitet. Han vill ha ersättning för hur kommunen behandlade honom. Inledningsvis hämtade JO in journalanteckningar för perioden september–de- cember 2013. JO begärde därefter att i kommun skulle yttra sig över det som J.K. hade framfört i sin anmälan, dock med en begränsning till det som hade förekommit . Nämnden (arbetsutskottet) an- förde i ett remissvar bl.a. följande: ansökte om ekonomiskt bistånd för sin försörjning varpå utredning inleddes. beviljades ekonomiskt bistånd då han bedömdes biståndsberättigad utifrån gällande lagstiftning. 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T blematik, för vilket han även ansökt om hjälp, gjordes en planering tillsam- mans med honom själv innefattande kontakt med FINSAM samt kommu- nens alkpol (stöd i att uppnå och upprätthålla nykterhet och drogfrihet) för urinprovsanalys. Syftet med detta var att stötta J.K. till drogfrihet som ett led i att kunna nå självförsörjning. Av bifogade journaler framgår att en pågående diskussion förts med J.K. gällande kriterierna för att han skulle vara berättigad till ekonomiskt bistånd och att ett av dessa kriterier varit att han skulle lämna urinprover som ett led i att göra det han själv kunde för att nå självförsörjning. Av journal framgår att J.K. träffat en överenskommelse med handläggare avseende detta. Att avdrag gjorts från biståndet motiveras med att han inte bedömts följa uppgjord planering och därmed inte bedömts göra vad han själv kan för att nå självförsörjning. Av dokumentation framgår med tydlighet att be- dömningen inte baserats på enstaka uteblivna eller positiva urinprover utan att J.K. genomgående inte följt uppgjord planering. har beviljats fullt bistånd utan avdrag de gånger bedömning gjorts att han trots att han inte fullföljt planeringen med urinproverna ändå följt planeringen med FINSAM. Bedömningarna har baserats på bestämmelserna i 4 kap. 3 § 2 st SoL. De bedömningar som gjorts är enligt socialnämnden motiverade och do- kumenterade i akt. har meddelats om de bedömningar som gjorts och de beslut som fattats. Vid genomgång av handlingar i ärendet framgår att han kommunicerats muntligen med samtliga beslut som fattats. Det framgår däremot inte av dokumentation huruvida besvärshänvisning lämnats till J.K. i samband med att han getts meddelande om avslag på del av sin ansö- kan. Det framgår inte heller tydligt i dokumentation att avslagsbeslut grun- dat sig på bestämmelserna i 4 kap. 3 § 2 st SoL. Detta ska undersökas och en rutin ska upprättas avseende detta för att till försäkra att beslut formule- ras på ett tydligt sätt och att besvärshänvisningar alltid utgår i samband med avslagsbeslut oavsett om beslutet kommunicerats muntligen eller skriftli- gen. fick tillfälle att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. hade kommit överens med om att lämna urinprov . Syftet med provtagningen var att stötta J.K. till drogfrihet som ett led i arbetet med att J.K. skulle bli självförsörjande. har uppgett att social- tjänsten har gjort avdrag på försörjningsstödet vid de tillfällen då han inte har lämnat urinprov eller om han har lämnat ett positivt urinprov. Av utredningen framgår att avdrag på biståndet har gjorts då J.K. inte har följt den uppgjorda planeringen. Enligt nämnden har de besluten baserats på bestämmelsen i 4 kap. 3 § andra stycket socialtjänstlagen (2001:453), SoL. Frågan i detta ärende är om socialnämnden kan neka en person bistånd där- för att han eller hon inte lämnar ett drogtest enligt en överenskommelse. Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av försörjning (försörj- ningsstöd) och för sin livsföring i övrigt (4 kap. 1 § SoL). Försörjningsstöd lämnas för skäliga kostnader för bl.a. livsmedel, kläder och boende (4 kap. 3 § första stycket SoL). Den del av försörjningsstödet som avser de personliga kostnaderna och de gemensamma hushållskostnaderna (livsmedel, kläder S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 m.m.) beräknas enligt en norm för hela riket (riksnormen). Om det finns sär- skilda skäl i ett enskilt fall kan dock socialnämnden beräkna dessa kostnader till en högre eller lägre nivå (4 kap. 3 § andra stycket SoL). Enligt förarbetena kan riksnormen beräknas till en lägre nivå om det är uppenbart att den enskilde inte har vissa kostnader som ingår i riksnormen. Det kan t.ex. gälla en missbru- kare som uppenbart inte använder biståndet till det som det är avsett för (prop. 1996/97:124 s. 170). När det gäller personer med missbruksproblem ska socialnämnden på lämp- ligt sätt försöka hjälpa honom eller henne med stöd eller andra vårdinsatser för att komma ifrån missbruket. ska i samförstånd med den en- skilde planera hjälpen och vården och noga bevaka att planen följs (5 kap. 9 § SoL). Att en person missbrukar droger kan ha betydelse i ett ärende om försörj- ningsstöd. Missbruket kan i vissa fall medföra att den enskilde inte står till ar- betsmarknadens förfogande och att han eller hon därför inte har rätt till bistånd. Om den enskilde använder försörjningsstödet till att köpa narkotika i stället för mat kan försörjningsstödet sättas ned. Det kan vara en grannlaga uppgift att avgöra om den som söker försörjningsstöd har ett aktivt missbruk. Det är inte ovanligt att den enskilde själv föreslår att han eller hon ska lämna ett drogtest för att visa att en misstanke om drogmissbruk saknar grund. Det förekommer också att handläggaren av ärendet föreslår att den enskilde ska lämna ett test för att visa att han eller hon inte missbrukar. Resultatet av ett drogtest innebär givetvis inte automatiskt ett svar på frågan om den enskilde har rätt till försörj- ningsstöd, men resultatet kan vara en viktig del av underlaget vid prövningen av en ansökan om bistånd. När det uppkommer misstanke om att den som söker försörjningsstöd miss- brukar droger och frågan om drogtest därför aktualiseras är det viktigt att nämn- den beaktar bestämmelsen i 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen, RF.