frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — Anstalten kallade in extrapersonal som iordningställde paviljongen som de intagna som var avskilda enligt 6 kap. 8 § FäL sedan förflyttades till. Så snart dessa intagna förflyttats hävdes av- skildheten för de intagna som varit avskilda enligt 6 kap. 5 § FäL, varefter utevistelse möjliggjordes. Anstalten prioriterade att skapa förutsättningar för att förflytta de intagna som var avskilda enligt 6 kap. 8 § FäL för att på detta sätt reducera den tid som samtliga intagna annars skulle behöva vara avskilda. Vad gäller de intagna som var avskilda enligt 6 kap. 8 § FäL så uteblev utevistelse denna dag då tillgängliga per- sonalresurser användes till förflyttningen samt för incidentutredningen. Av- seende dessa intagna var det alltjämt av största betydelse för utredningen av incidenten att de inte skulle kunna kommunicera med varandra. Anstal- ten bedömde således att det förelåg synnerligen starka skäl för att inte er- bjuda utevistelse denna dag. 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D Det är självklart alltid möjligt att i efterhand ifrågasätta de prioriteringar som görs i denna typ av situationer. I förevarande ärende har anstalten om- gående påbörjat planeringen av åtgärder för att kunna häva avskildheten för så många som möjligt av de intagna som var avskilda som en omfattande incidentutredning initierats. Anstalten har även tagit in extra- personal för att kunna flytta på de intagna som alltjämt behövde hållas avskilda. Därigenom möjliggjorde man utevistelse . Kriminalvården är väl införstådd med vilken betydelse tillgången till ki- osk har för de intagna och försöker i största möjliga mån att tillgodose be- hovet. Det finns dock extraordinära tillfällen då det inte är möjligt att av- vara de personalresurser som krävs eller finns tid att ordna med kioskinköp på andra sätt. Den uppkomna händelsen måste anses vara ett sådant tillfälle. Det har inte varit fråga om någon form av bestraffning. Det har inte framkommit något i utredningen som stödjer påståendet om att det skulle tagit för intagna att få gå på toaletten. Vad gäller möjligheten att duscha så stämmer det att detta inte prioriterats under rå- dande omständigheter. Samtliga rum har emellertid varit utrustade med tvättmöjligheter och på så sätt har de intagna haft möjlighet att sköta sin personliga hygien på erforderligt sätt. Anmälarna fick möjlighet att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande: Inledningsvis vill jag framhålla att det inte har framkommit några omständig- heter som ger mig skäl att befara att avskildhetsplaceringarna skett i bestraff- ningssyfte. Huruvida det funnits skäl att placera samtliga intagna i avskildhet är en sådan bedömningsfråga som jag avstår från att uttala mig i. Avskildhet enligt 6 kap. 5 § fängelselagen En omständighet som gjorde situationen svårhanterlig för anstalten var att de intagna var avskilda med stöd av olika bestämmelser i fängelselagen. Medan 6 kap. 8 § fängelselagen ger en anstalt möjlighet att hålla en intagen avskild får avskildhetsplaceringar enligt 6 kap. 5 § fängelselagen bara ske tillfälligt. Den senare bestämmelsen ger möjlighet för en anstalt att placera en intagen i avskildhet utan att han eller hon har gjort sig skyldig till någon oegentlighet. Jag har i ett annat meddelat beslut uttalat att 6 kap. 5 § fängelsela- gens relativt fria ramar ställer stora krav på den som väljer att tillämpa bestäm- melsen, och detta förhållande har en viktig betydelse bl.a. för bedömningen av hur länge åtgärden kan anses som proportionerlig. Det säger sig självt att tiden under vilken en avskildhetsplacering kan anses proportionerlig är betydligt mer begränsad i en situation där den avskilde inte är misstänkt för någon missköt- samhet, jämfört med en situation där det finns sådana misstankar. I motiven till bestämmelsen har det understrukits genom ett uttalande om att en avskildhet enligt 6 kap. 5 § fängelselagen aldrig får pågå längre än vad som är nödvändigt K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 för att Kriminalvården ska kunna hantera situationen, normalt inte eller något dygn.76 Mot den bakgrunden har jag förståelse för att anstalten valde att prioritera sådana åtgärder som krävdes för att de intagna som var placerade i avskildhet med stöd av 6 kap. 5 § fängelselagen skulle kunna återgå till gemen- samhet . Jag återkommer nedan till vilken betydelse dessa förhållanden hade för möjligheten att kunna erbjuda de intagna en timmes dag- lig utomhusvistelse. De intagna var avskilda med stöd av 6 kap. 5 § fängelselagen . Med hänsyn till den allvarliga incident som föregick avskildhetsplace- ringarna, att händelsen berörde ett stort antal intagna och att anstalten relativt snart påbörjade arbetet med att vidta åtgärder för att kunna häva avskildheten framstår åtgärden enligt min mening som proportionerlig. Möjligheten till daglig utomhusvistelse I fråga om förhållandena i samband med avskildhetsplaceringarna framgår att anstalten så länge avskildheten pågick inte kunde erbjuda de intagna bl.a. den timmes dagliga utomhusvistelse som de enligt huvudregeln har rätt till. För vissa intagna innebar det att de inte gavs möjlighet till utomhusvistelse . Jag har förståelse för att intagna kan uppleva en avskildhetsplacering som extra ingripande om de dessutom inte får möjlighet att komma ut för frisk luft och motion. Jag har i flera beslut gett min syn på tillämpningen av bestämmelsen om daglig utomhusvistelse. I dessa beslut har jag framhållit bl.a. att en timmes daglig promenad är en grundläggande rättighet som Kriminal- vården bara kan neka en intagen om det finns synnerliga skäl.77 Detta förhåll- ande innebär att myndigheten aktivt måste vidta åtgärder för att hantera den situation som gjort att intagna nekas promenad. En sådan åtgärd kan exempel- vis vara att myndigheten kallar in extrapersonal för att kunna erbjuda möjlig- heten till vistelse utomhus.78 Om de intagna är avskilda för att det ska genomföras en utredning om miss- tänkt misskötsamhet79 kan inkallandet av extra personal även möjliggöra att utredningsarbetet kan skyndas på. Därmed är det möjligt att häva avskildhets- placeringarna i ett tidigare skede än vad som annars skulle vara fallet. Vilken del av verksamheten som en anstalt väljer att prioritera i en viss situation måste avgöras från fall till fall. Det viktiga är emellertid att det i en sådan extraordinär situation, som det innebär att placera ett stort antal intagna i avskildhet, vidtas särskilda åtgärder för att antingen kunna erbjuda de intagna utomhusvistelse eller för att de ska kunna återgå till vistelse i gemensamhet . Det framgår att anstalten i samband med avskildhetsplaceringen kallade in extrapersonal för att iordningställa en paviljong dit de intagna som var avskilda för utredning av misstänkt misskötsamhet kunde flyttas. 2009/10:135 s. 138 och mitt beslut i dnr 1096-2015. JO 2014/15 s. 281. 78Se mitt beslut i dnr 1924-2014. 79Se 6 kap. 8 § fängelselagen. 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D ingen invändning mot att anstalten valde att prioritera detta arbete för att kunna häva avskildhetsplaceringarna för övriga intagna i stället för att använda per- sonalresurserna för att erbjuda de intagna promenad. Det centrala är att anstal- ten har vidtagit åtgärder för att lösa den akuta situationen och därmed arbetat för att de intagna skulle kunna återgå till gemensamhet . Som jag nämnt tidigare utgör möjligheten till en timmes daglig utomhusvistelse en grundläggande rättighet, och anser en anstalt att det finns synnerliga skäl att begränsa den måste det enligt min mening dokumenteras. Det är inte nödvän- digt att det sker i de intagnas journal80, men någonstans måste det anges. I sam- band med avskildhetsplaceringar kan utomhusvistelser utgöra ett viktigt inslag för att motverka de negativa effekterna av tvångsåtgärden. Av den anledningen är det viktigt att anstalten även dokumenterar om den intagne tackar nej till erbjudandet om daglig promenad. Anstalten har tillbakavisat att de intagna skulle ha behövt vänta i på att få besöka toalett. I denna del står ord mot ord, och jag gör be- dömningen att ytterligare utredning inte kan förväntas ändra på detta förhål- lande. Med beaktande av detta och de uppgifter som Kriminalvården lämnat i övriga delar saknar jag skäl att ytterligare kommentera anmälarnas klagomål. Sammanfattningsvis anser jag att anstalten har hanterat perioden av avskildhet på ett bra sätt. Anstalten har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med situationen, och det saknas skäl för mig att uttala någon kritik med anled- ning av vad som har framkommit i utredningen. En anstalt har kontaktat trots att den intagne återkallat sitt samtycke till sådan kontakt (Dnr 670-2015) Beslutet i korthet: En intagen i anstalten hade ansökt om att få ringa till sin flickvän och hade muntligen samtyckt till att anstalten kontaktade för att utreda hans och flickvännens relation och behov av kontakt. Trots att den intagne därefter återkallade sitt samtycke hade anstal- ten och ett samtal om den intagnes skäl att få ha kontakt med sin flickvän. JO konstaterar att utredningen inte ger stöd för slutsatsen att anstalten lämnat sekretessbelagda uppgifter om den intagne till socialtjäns- ten. JO är dock ändå kritisk till att samtalet genomfördes. Enligt JO var det 80 Jfr 5 § fängelseförordningen (2010:2010) och 14 kap. 1 § i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd. K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 olämpligt att genomföra samtalet efter det att den intagne återkallat sitt sam- tycke. Vid bedömningen av lämpligheten beaktar JO att det handlade om ett ärende som hade initierats av den intagne och att han hade ansökt om en förmån. Det låg därför i hans intresse att anstalten skulle få de uppgifter som behövdes för att kunna avgöra ärendet. Det är svårt att se att anstalten hade något eget intresse av att utreda relationen mellan den intagne och hans flickvän. Enligt JO är det därför anmärkningsvärt att den intagnes negativa inställning till kontakt mellan myndigheterna inte respekterades. I sitt beslut uttalar JO också att ett samtycke från en enskild att efterge den s.k. kriminalvårdssekretessen i normalfallet bör lämnas skriftligt. I en anmälan som kom in till JO klagade . på att en kriminalvårdsinspektör kontaktat utan att J.O. samtyckt till detta. Han anförde i huvudsak följande: Han överklagade anstalten Gävles beslut att avslå hans ansökan om telefon- kontakt med sin särbo. Därefter tog kriminalvårdsinspektör kontakt med i och diskuterade J.O:s och hans särbos förhållande, trots att J.O. uttryckligen förbjudit att ta denna kontakt. Handlingar om J.O:s telefontillståndsärende begärdes in och granskades. Därefter begärde JO att Kriminalvården skulle yttra sig över det som J.O. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, Region , genom regionchef , följande: Kriminalvården har utrett ärendet genom att inhämta uppgifter från anstal- ten och genom kontroll i de klientadministrativa systemen. Följande har framkommit. har själv varit i kontakt med i både och Söder- hamns kommuner under anstaltsvistelsen, bland annat för hjälp med boende och uppehälle efter villkorlig frigivning. Han uppehåller sig vanligtvis i hela och är känd av flera kommuners social- tjänst. Vidare är han dömd till kriminalvårdspåföljd ett stort antal gånger. har uppgett att J.O. fick avslag på sin ansökan om telefon- tillstånd via INTIK-systemet till sin flickvän. Han begärde då att få ringa till henne utanför INTIK. godkände muntligt att skulle få kontakta för att utreda J.O:s och flickvännens relation och behov av kontakt. Han sökte den aktuella tjänstemannen utan att få svar och talade då in ett meddelande på hennes telefonsvarare om att han ville bli kontaktad. Därefter ändrade sig J.O. och ville inte längre att skulle kontakta . Efter det ringde upp honom. 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D uppger att han inte röjde något om J.O:s personliga förhållan- den som skulle kunna vara till men för honom. Samtalet gällde om social- tjänsten hade några uppgifter som skulle kunna styrka J.O:s skäl att få ha kontakt med sin flickvän inför frigivningen. ett frigivningsförberedande samtal till sin flickvän och han frigavs da- gen efter. Enligt 7 kap. 4 § fängelselagen (2010:610) får en intagen stå i förbin- delse med en annan person genom elektronisk kommunikation i den ut- sträckning det lämpligen kan ske. Sådan kommunikation får dock vägras om den 1.kan äventyra säkerheten på ett sätt som inte kan avhjälpas genom av- lyssning enligt 5 §, 2.kan motverka den intagnes anpassning i samhället, eller 3.på annat sätt kan vara till skada för den intagne eller någon annan. Enligt 7 kap. 13 § 1 stycket Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:1) om fängelse får en intagen beviljas tillstånd att ringa tele- fonsamtal utanför INTIK-systemet endast om 1.tillstånd till samtalet av säkerhetsskäl inte kan beviljas inom det syste- met och 2.den intagne har starka skäl för att få ringa samtalet. Av allmänt råd till bestämmelsen framgår att starka skäl att få ringa tele- fonsamtal utanför INTIK-systemet kan finnas t.ex. för samtal till en närstå- ende, om behovet av kontakt inte kan tillgodoses på annat sätt, eller för samtal till en advokat. Av klientadministrativa systemen framgår att anstalten avslog J.O:s ansökan om telefontillstånd till flickvännen och att be- slutet grundades på säkerhetsskäl. Det kan antas rimligt att har haft god insikt om var J.O. har befunnit sig. Anstaltens kontakt med har därför inte röjt några uppgifter om J.O. som har varit till men för honom. För att beviljas tillstånd att ringa utanför INTIK krävs dels att samtalet inte kan beviljas inom det systemet och att den intagne har starka skäl för att ringa samtalet. begärde att få ringa till flickvännen utanför INTIK ankom det på anstalten att utreda om han hade de starka skäl som krävdes för samtalet. Det har funnits ett muntligt samtycke att kontakta som sedan togs tillbaka. Det finns också tillfällen när Kriminalvården behöver kontakta andra myndigheter utan den enskildes samtycke för att kunna uppfylla en utred- ningsskyldighet. Det kan t.ex. vara fråga om att få en uppgift bekräftad, t.ex. att någon är närstående till en intagen. och flickvännen är inte folkbokförda på samma adress. är dömd ett stort antal gånger för miss- bruksrelaterad brottslighet och är aktiv missbrukare. Anstalten behövde därför noggrant utreda deras relation i förhållande till den riskbedömning som fanns och för att bedöma om det funnits skäl att vägra samtalet med hänvisning till de skäl som anges i lagen. gavs tillfälle att kommentera remissvaret. K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 I 35 kap. 15 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, regleras den s.k. kriminalvårdssekretessen. I den bestämmelsen föreskrivs att sekretess gäl- ler inom kriminalvården för uppgifter om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. Som huvudregel gäller sekretess även mellan myndigheter (se 8 kap. 1 § OSL). Det finns dock flera sekretessbrytande bestämmelser i som medger att sekretessbelagda uppgifter lämnas till andra myndigheter (se t.ex. 10 kap. 2 § OSL). En av de sekretessbrytande bestämmelserna är den s.k. generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL. Bestämmelsen innebär att en sekretessbelagd uppgift får lämnas till en annan myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgif- ten lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Viss sekretess som det har ansetts särskilt angeläget att upprätthålla gentemot andra myndigheter, t.ex. socialtjänstsekretess, har dock undantagits från generalklau- sulens tillämpningsområde (se bestämmelsens andra stycke). Enligt 12 kap. 2 § OSL kan en enskild helt eller delvis häva sekretessen som gäller till skydd för honom eller henne. Det sagda gäller om inte annat anges i OSL. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande: Av utredningen framgår att J.O. först muntligt godkände att anstalten kontak- tade för att utreda J.O:s och flickvännens relation och behov av kontakt. Därefter återkallade han sitt samtycke. Enligt återkal- lades samtycket efter att lämnat ett meddelande till men innan telefonkontakt mellan och ägde rum. Trots att J.O. återkallat samtycket hade alltså och ett samtal som enligt Kriminalvården gällde om hade några uppgif- ter som skulle kunna styrka J.O:s skäl att få ha kontakt med sin flickvän inför frigivningen. Har sekretessbelagda uppgifter om J.O. Den första frågan som uppkommer är om lämnat sekretessbelagda uppgifter om J.O. Det framgår inte av utredningen vilka upp- gifter om J.O. som lämnade till . har själv uppgett att han inte röjt något om J.O:s personliga förhållanden som skulle kunna vara till men för J.O. En uppgift om att någon är intagen i anstalt är typiskt sett sådan att det kan antas att den intagne lider men om uppgiften röjs. Enligt var det dock rimligt att anta att redan hade kännedom om att J.O. var intagen i anstalt. Jag konstaterar att den utredning 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D som finns inte ger stöd för slutsatsen att lämnat sekretessbelagda uppgifter om J.O. Var det riktigt att genomföra samtalet efter återkallat samtycke? Den andra frågan som J.O:s anmälan ger upphov till är om det var riktigt av att genomföra samtalet med trots att J.O. återkallat sitt samtycke. När den frågan ska bedömas är det flera olika aspekter som bör beaktas. När en anstalt överväger att kontakta en myndighet för att t.ex. utreda förut- sättningarna för att bevilja ett telefonsamtal är det viktigt att anstalten tar ställ- ning till om kontakten innebär att sekretessbelagda uppgifter om den intagnes personliga förhållanden kommer att röjas. Som jag nämnt ovan är en uppgift om att någon är intagen i anstalt typiskt sett sådan att det kan antas att den intagne lider men om uppgiften röjs. Som jag redogjort för ovan kan den in- tagne själv efterge den sekretess som skyddar honom eller henne. Den intagne kan alltså tillfrågas om sin inställning. Att den intagne tillfrågas om hur han eller hon ställer sig till att sekretessen bryts är inte detsamma som att den in- tagne har ”vetorätt” mot ett utlämnande. Att tillfråga den intagne om hans eller hennes inställning kan vara ett led i sekretessprövningen, t.ex. för att bedöma om ett uppgiftslämnande skulle vara till men för den intagne (se i sekretessfrågor inom , 2011:1, s. 42). Det är också viktigt att komma ihåg att en intagen som lämnat sitt samtycke till att den sekretess som skyddar honom eller henne efterges alltid kan återkalla sitt samtycke. För fullständighetens skull vill jag också i detta sammanhang tillägga att det finns situationer när anstalten har en skyldighet enligt lag att kontakta en annan myndighet och lämna uppgifter om en enskilds personliga förhållanden (t.ex. 14 kap. 1 § socialtjänstlagen [2001:453]). Förutom att ta ställning till om anstalten genom kontakten med den andra myndigheten röjer sekretessbelagda uppgifter om den intagne måste anstalten också beakta vilka uppgifter anstalten kommer att få från den andra myndig- heten. Vid kontakt med måste det i många fall vara så att anstal- ten får uppgifter från som är av känslig natur och som även kan omfattas av sekretess. Visserligen är det den myndighet som förvarar uppgiften som ska göra prövningen av om det finns förutsättningar att lämna ut sekretess- belagda uppgifter till den myndighet som begär att få uppgifterna (se Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen, En kommentar, , Zeteo internetutgåva, kommentaren till 10 kap. 27 §). Anstalten måste dock också beakta att den intagne kan ha ett berättigat intresse av att uppgifter om hans personliga förhållanden som är kända för inte kommer till Kri- minalvårdens kännedom. Det kan vara fallet även om det finns lagliga förut- sättningar för att lämna uppgifterna. Det blir därför nödvändigt för anstalten att överväga behovet av att uppgifterna hämtas in och i vems in- tresse det ligger att så sker. Anledningen till det är att anstalten ska säkerställa att kontakt med andra myndigheter inte tas i onödan. Jag återkommer till detta nedan. K R I M I N A L V Å R D 2016/17:JO1 Det är rimligt att anta att en kontakt mellan en anstalt och andra myndigheter också rör andra personer än den intagne. I J.O:s fall gällde sam- talet mellan och J.O:s och flickvännens relation och behov av kontakt. Rimligtvis rörde samtalet mellan Kriminalvården med soci- altjänsten också uppgifter om flickvännens personliga förhållanden. Det är där- för viktigt att komma ihåg att sekretesskyddet också gäller närstående. Om en närstående är berörd och kan lida skada vid ett utlämnande bör också han eller hon tillfrågas om sin inställning. Kriminalvården har anfört att det var anstaltens uppgift att utreda om J.O. hade starka skäl för att få ringa till sin flickvän, dvs. om rekvisitet i 7 kap. 13 § första stycket Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för fängelse (KVFS 2011:1) var uppfyllt. Myndigheter har visserligen ett ansvar för att de- ras ärenden blir tillräckligt utredda. Denna princip brukar kallas officialprinci- pen. Myndigheternas utredningsplikt brukar dock sägas sträcka sig längre när det är myndigheten som tar initiativet till ett ingripande mot en enskild än när det är en enskild som anhängiggör ett ärende (se och , För- valtningslagen med kommentar, tredje upplagan, s. 82). När det är myndig- heten som inlett ärendet, exempelvis ärenden om misstänkt misskötsamhet, är det naturligt att det är myndigheten själv som ska se till att hämta in tillräcklig utredning. Är det i stället den enskilde som har ansökt om någonting är det i första hand han eller hon som ska hämta in uppgifterna. I det aktuella fallet handlade det om ett ärende som hade initierats av J.O. och som avsåg att han skulle beviljas tillstånd att ringa, dvs. han hade ansökt om en förmån. Det låg därför rimligtvis i J.O:s intresse att anstalten skulle få de uppgifter som behövdes för att kunna avgöra om han hade starka skäl att få ringa till sin flickvän. Trots det återkallade J.O. sitt samtycke till att anstalten tog kontakt med . J.O:s agerande tyder på att hans intresse av att anstalten inte skulle diskutera hans relation till flickvännen med vägde tyngre för honom än hans intresse av att anstalten skulle få underlag för att bevilja honom att ringa till flickvännen. Det är svårt att se att anstalten hade något eget intresse av att utreda relationen mellan J.O. och hans flickvän. Enligt min mening är det anmärkningsvärt att J.O:s negativa inställning till kontakt mellan myndigheterna inte respekterades. Min uppfattning är att även om inte under samtalet med social- tjänsten lämnade sekretessbelagda uppgifter om J.O., var det ändå olämpligt att genomföra samtalet efter det att J.O. återkallat sitt samtycke. Jag är kritisk till att samtalet genomfördes. Hur borde anstalten ha agerat? återkallade sitt samtycke borde anstalten – enligt min uppfattning – ha förklarat för honom att hans ansökan skulle komma att prövas utifrån det ut- redningsmaterial som anstalten hade. Konsekvensen kunde då ha blivit att an- stalten avslog J.O:s ansökan eftersom de uppgifter som anstalten hade tillgång till inte gav stöd för att J.O. hade starka skäl att få ringa till sin flickvän. När det gäller en ansökan om en förmån som initierats av den intagne är det enligt min bedömning upp till den intagne att avgöra om han eller hon vill riskera 2016/17:JO1 K R I M I N A L V Å R D Jag menar alltså att Kriminalvårdens utredningsskyldighet i ett fall som det aktuella inte sträcker sig så långt att myndigheten ska hämta in uppgifter från en annan myndighet mot den enskildes uttryckliga vilja.