frsrdg · H404JO1 · 2016-11-09 00:00:00 — Den 4–inspekterade i kommun (JO:s ärende dnr 6496-2012). Vid granskningen av personakter som rörde barn och ungdomar som var eller hade varit föremål för vård med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) uppmärksammades ett ärende som gällde den rumänske medborgaren , född . I protokollet antecknades bl.a. följande: beslutade ordföranden i Sociala delegationen att med stöd av 6 § LVU omhänderta V.L. som var hemmahörande i . beslutades att vården skulle inledas vid tutionsstyrelses ungdomshem Bärby. Av en promemoria upprättad av socialjouren framgick bl.a. att V.L. hade gripits av polis den 21 ja- nuari 2012 misstänkt för att tillsammans med tre äldre landsmän ha tillgripit kläder. Han uppgav att han befann sig i för att söka arbete och att hans föräldrar var i . Förvaltningsrätten fastställde beslutet om omhändertagande av V.L. Efter att nämnden hade haft kontakt med V.L:s vårdnadshavare i och samrått med V.L. bedömde nämnden att V.L. borde resa hem till sina för- äldrar. Nämnden begärde biträde av polis, s.k. handräckning, för att föra V.L. från Bärby till . Polisen verkställde beslutet om handräckning . S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 JO beslutade att inom ramen för ett s.k. initiativärende utreda om nämnden med stöd av 43 § LVU kunde begära biträde av polis för att föra V.L. från Bärby till . Nämndens sociala delegation beslutade, efter remiss, att som sitt yttrande lämna in ett tjänsteutlåtande som hade undertecknats av enhetschefen vid ut- redningsenheten för barn och ungdom . I utlåtandet anfördes bl.a. följande: omhändertogs enligt 6 § LVU och placerades på Bärby Ungdomshem. Omhändertagandet kom sig av att V.L. gripits av polis tillsammans med tre äldre landsmän i samband med att de tillgrep kläder. uppgav då att han var i utan sina vårdnadshavare och han satt i rullstol när han greps. Vid gripandet uppstod misstankar att V.L. var utsatt för människohandel. De tre landsmännen häktades. Kontakt togs med Rumänska ambassaden och i för att dels fastställa hans identitet och dels för att få hjälp i sökandet efter V.L:s föräldrar. på Bärby Ungdomshem behövde V.L. inte längre sin rullstol. Gränspolisen höll ett flertal förhör med V.L. som nekade till att vara utsatt för människohandel. Polisen gick inte vidare med brottsmiss- tanken. Rumänska ambassaden hjälpte till i kontakten med föräldrarna som upp- gav att de ville att V.L. skulle komma hem igen. uppgav att han kunde tänka sig att åka hem. De sociala myndigheterna kopplades in för att ta emot och ut- reda V.L. situation vid ankomst . Av journalanteckningar och beslutsdokument framgår att skickas en handräckningsbegäran till i , för att transportera V.L. från Bärby Ungdomshem till . Av den sista journalanteckningen i ärendet framgår att Rumänska ambassa- den är informerade om att V.L. är på väg samt att beslut om upphörande av LVU faxas till förvaltningsrätten i . Det kan antas att V.L., utifrån detta och enhetens generella handläggningsrutiner, handräckts till flyg- plats innan beslut om LVU upphör. Varken i socialjourens PM daterat , bifogat underställning LVU till Förvaltningsrätten, eller i det tjänsteutlåtande där ordförandebeslutet anmäles till stadsdelsnämnds sociala delegation re- dogörs för om beslutet om omhändertagandet har föranletts av sådana om- ständigheter som avses i 2 § och/eller 3 § LVU. Det framgår inte heller av journalanteckningar eller andra handlingar i akten. Det är därför inte möjligt att ge ett svar på huruvida V.L. för transporten från Bärby Ungdomshem till var omhändertagen föranlett av omstän- digheter som avses i 3 § LVU vilket han behövt vara för att ett beslut om en sådan transport ska ha varit möjligt att fatta. Det går dock att anta efter att ha läst samtliga handlingar i ärendet att båda beslutsparagraferna, 2 och 3 §§ LVU, skulle ha varit tillämpliga. Det är inte möjligt att få svaren eller i vart fall synpunkter från berörd befattningshavare då denna slutat sin tjänst vid stadsdelsförvaltning. Därefter begärde JO att skulle yttra sig över den principiella frågan om det i ett fall som detta är möjligt för socialnämnden att begära handräckning av polis. I ett remissvar anförde följande: 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T anser att polishandräckningen inte kan ses som ett led i ge- nomförandet av det omedelbara omhändertagandet och att det därför saknas stöd i 43 § 2 LVU för att begära handräckning i denna situation. Vidare finns det inget i handlingarna i ärendet som ger stöd för att det har förelegat sådana omständigheter som gjort det nödvändigt för social- nämnden att begära polishandräckning med stöd av i 43 § 2 LVU i detta fall. Lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga I l § anges bl.a. följande. Insatser inom för barn och ungdom ska göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadsha- vare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen (2001:453). Insatserna ska präglas av respekt för den unges människovärde och integritet. Den som är ska dock beredas vård enligt denna lag, om någon av de situa- tioner som anges i 2 § eller 3 § föreligger och det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt , av honom eller henne själv. Vid beslut enligt denna lag ska vad som är bäst för den unge vara avgörande. I 2 § anges att vård ska beslutas om det på grund av fysisk eller psykisk misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. Enligt 3 § ska vård också beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendefram- kallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. Vård ska också beslutas om den som dömts till sluten ungdoms- vård enligt 32 kap. 5 § vid verkställighetens slut bedöms vara i uppenbart behov av fortsatt vård för att inte löpa sådan risk som avses i första stycket. I 6 § första stycket anges att socialnämnden får besluta att den som är ska omhändertas, om 1.det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av denna lag, och 2.rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen all- varligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras. I 6 § andra stycket anges att om socialnämndens beslut om omhänderta- gande inte kan avvaktas, får nämndens ordförande eller någon annan leda- mot som nämnden har förordnat besluta om omhändertagande. Beslutet ska anmälas vid nämndens nästa sammanträde. När socialnämnden har ansökt om vård med stöd av lagen, får även rätten besluta att den unge ska omhändertas. I 9 § tredje stycket anges att om det inte längre finns skäl för ett omhän- dertagande, ska socialnämnden besluta att detta genast ska upphöra. Ett så- dant beslut får meddelas också av den rätt som prövar en fråga om vård med stöd av lagen. I 43 § anges att ska lämna biträde för att på begäran 1.socialnämnden eller nämndens ordförande eller rätten bereda en läkare, som avses i 32 §, tillträde till den unges hem eller för att föra den unge till läkarundersökningen, S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 2.socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av denna lag, och 3.Statens institutionsstyrelse efterforska och återhämta den som vårdas vid ett hem för särskilt noggrann tillsyn på någon grund som anges i 3 §, om den unge har avvikit från hemmet, eller för att ombesörja någon annan förflyttning av honom eller henne. I förarbetena till socialtjänstlag anges bl.a. att socialnämnden har ansvaret för att ett omhändertagande inte består än som är behövligt med hänsyn till den unges vårdbehov. Visar det sig under den fortsatta utredningen att grund för vård enligt lagen inte föreligger, ska nämnden besluta att omhändertagandet genast ska upphöra (prop. 1979/80:1 Del A s. 593). […] I de fall då det finns kvar en laglig rätt till handräckning bör sådan polishjälp begäras endast om uppgiften inte kan lösas på annat sätt (a. prop. Del A s. 364). I specialmotiveringen avseende den äldre motsvarigheten till 43 § 2 LVU (18 § första stycket) anges följande. Sedan länsrätten har beslutat om vård, övergår ansvaret för vården på nämnden. Nämnden har även ansvaret för vården av den som genom nämndens beslut har tagits om hand omedel- bart. Om föräldrarna eller den unge själv inte vill medverka till att beslutet genomförs, har socialnämnden enligt denna paragraf rätt att påkalla biträde av polisen. I fråga om de ungdomar som vårdas på grund av sitt beteende i sådant hem för särskild tillsyn som avses i 12 § har den som förestår vården vid hemmet rätt att få biträde av polisen för att leta efter eller hämta tillbaka den som avvikit eller för annan förflyttning (a. prop. Del A s. 603). allmänna råd (SOSFS 1997:15) om tillämpningen av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga Visar det sig under den fortsatta utredningen att det inte längre finns skäl för ett omhändertagande, ska nämnden enligt 9 § tredje stycket LVU be- sluta att omhändertagandet genast ska upphöra. Det kan t.ex. visa sig att missförhållandena inte är så allvarliga som först befarats, att behövlig vård går att ge med samtycke eller att den uppkomna situationen kan lösas på annat sätt. Andra gånger kan bedömningen att vård med stöd av LVU be- hövs kvarstå, men det interimistiska beslutet behövs ändå inte, t.ex. kan en kortsiktig placering av barnet göras frivilligt eller kan utredningssvårighet- erna ha undanröjts. Det är viktigt att nämnden om grunderna för beslutet om omhändertagandet bortfallit inte endast låter omhändertagandet för- falla. Nämnden måste i dessa fall fatta ett formellt beslut om att omhändertagandet ska upphöra. […] har i vissa fall möjlig- het att få biträde av polismyndigheten för att genomföra beslut. De situa- tioner då nämnden kan begära polishandräckning är angivna i 43 § LVU och det rör sig enbart om biträde för att genomföra åtgärder enligt LVU. Handräckning kan inte anlitas för att genomföra beslut enligt social- tjänstlagen. Polishandräckning bör anlitas endast då andra lösningar inte är möjliga. har vid en polishandräckning ett ansvar för den unge. I det ansvaret ingår att se till att handräckningen inte fortgår längre än det behövs. Enligt uppfattning ställer en polis- hämtning stora krav på de medverkande och framför allt på socialnämnden. Så fort det går bör nämnden själv helt överta ansvaret för den unge och av- bryta handräckningen. Under handräckningen och framför allt vid trans- porten av den unge bör företrädare för nämnden vara med. Extern expert- medverkan, t.ex. av barnläkare, anser främst kan behövas när barn ska hämtas från en förälder. 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T Frågan i ärendet är om det var möjligt för socialnämnden att begära handräckning av polis med stöd av 43 § 2 LVU för att genomföra beslutet om det omedelbara omhändertagandet. Av handlingarna i ärendet framgår inte annat än att socialnämnden har begärt polishandräckning som ett led i att det omedelbara omhändertagan- det skulle upphöra och V.L. skulle återvända till sitt hemland. Vid tidpunk- ten för begäran stod det klart att omhändertagandet skulle upp- höra. Handräckningen kan därför inte ses som ett led i genomförandet av det omedelbara omhändertagandet. Nämnden har därför saknat stöd i 43 § 2 LVU för att begära polishandräckning i denna situation. Vidare är utgångspunkten att polishandräckning endast bör förekomma i rena undantagsfall och då det finns grundad anledning att anta, att de sär- skilda tvångsbefogenheter som handräckningsinstitutet innefattar är påkal- lade för åtgärdens genomförande. Praktiska svårigheter för socialnämnden att genomföra en förflyttning kan därför inte utgöra skäl för polishandräck- ning. En polishandräckning är en nödfallsåtgärd och bör endast användas då andra lösningar inte är möjliga (JO 1981/82 s. 172 och JO:s beslut [dnr 3134-2009], prop. 1979/80:1 Del A s. 364 och SOSFS 1997:15). I handlingarna i ärendet finns det inget som ger stöd för att det har förele- gat sådana omständigheter som gjort det nödvändigt för nämnden att begära polishandräckning med stöd av i 43 § 2 LVU i detta fall. Det kan här anmärkas att när det inte längre finns skäl för ett omhändertagande ska socialnämnden enligt 9 § tredje stycket LVU besluta att omhändertagandet genast ska upphöra. Nämnden har således ansvaret för att ett omhändertagande inte består än som är behövligt med hänsyn till den unges vårdbehov (prop. 1979/80: l Del A s. 593). Med hänsyn till vad som framgår av handlingarna i ärendet kan det sättas i fråga att det över huvud taget fortsatt förelåg grund för det omedelbara omhän- dertagandet efter det att kontakt med både vårdnadshavare och sociala myn- digheter i hemlandet hade upprättats och det fanns ett ordnat mottagande där samt då V.L. själv samtyckte till att återvända till sitt hemland. JO hade tillgång till beslutet om omhändertagande av V.L., nämn- dens underställning av beslutet samt ungdomshemmets och stadsdelsförvalt- ningens journalanteckningar om V.L. I ett beslut anförde JO följande. Detta beslut tar sikte på frågan om stadsdelsnämnden med stöd av 43 § LVU hade möjlighet att begära hjälp av polis (s.k. handräckning) för att föra V.L. från Bärby ungdomshem till . Enligt 43 § LVU ska lämna biträde bl.a. för att på begäran av socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har för- ordnat genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU. Två vanliga situationer när handräckning kan bli aktuell är när socialnämnden vill verkställa ett beslut om omhändertagande med stöd av 6 § LVU eller, när den unge har ”rymt”, återföra honom eller henne till det hem där han eller hon är placerad. Bestämmelsen ger också nämnden möjlighet att begära handräckning bl.a. för att flytta den unge från ett familjehem till ett särskilt ungdomshem. En sådan flyttning är normalt sett ett led i genomförandet av S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 vården av den unge (JO:s beslut , dnr 3134-2009; jämför JO:s beslut , dnr 5187-2012). I det här fallet begärde nämnden hjälp av polis för att föra V.L. från det särskilda ungdomshemmet till . Därifrån skulle V.L. flyga till , vilket både han själv och hans vårdnadshavare i var po- sitiva till. I samband med transporten till upphävde nämnden beslutet om omhändertagande av V.L. Jag har förståelse för att nämnden ansåg sig behöva hjälp av polis för att föra V.L. Oavsett vilken uppfattning vårdnadshavarna och V.L. hade om återresan till konstaterar jag dock att begäran om hjälp av polis inte kan anses ha skett för att ”genomföra ett beslut om vård eller omhänderta- gande”. Det fanns alltså inga förutsättningar för att begära hjälp enligt 43 § LVU. Situationen var emellertid speciell och nämnden handlade med V.L:s bästa för ögonen. Jag riktar därför i det här fallet inte någon kritik mot nämn- den. Ärendet aktualiserar frågan om svensk domsrätt när det gäller vård enligt LVU för barn med anknytning till ett annat land. Den frågan är inte helt enkel att svara på. Här kan hänvisas till avgörandet RÅ 2006 ref. 36 (jämför RÅ 1989 ref. 50). Det finns också ett EU-rättsligt perspektiv på saken. Enligt den s.k. Bryssel-II-förordningen ska ett mål om föräldraansvar för barn avgöras av domstol i den medlemsstat där den unge har sin hemvist då talan väcks (förordning (EG) nr 2201/2003 av om dom- stols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskaps- mål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000). har uttalat att ett beslut om att om- händerta och placera ett barn i ett familjehem omfattas av Bryssel-II- förordningen även när beslutet har fattats med stöd av offentligrättsliga bestäm- melser om skydd för barn (avgöranden , mål C-435/06, och , mål C-523/07). Detta innebär, förenklat uttryckt, att en fråga om vård enligt LVU inte ska prövas i utan i det EU-land där den unge har sin hemvist och att svenska myndigheter i vissa fall ska överlämna ärendet till myndigheter i det landet. Det finns särskilda bestäm- melser i förordningen om interimistiska åtgärder. Jag går inte här närmare in på innehållet i förordningen eller om ärendet om V.L. föll in under den. Utredningen om tvångsvård för barn och unga har i sitt slutbetänkande SOU 2015:71 berört förhållandet mellan LVU och förord- ningen (se bl.a. s. 385 f.). Jag avser att kommentera de frågor som har aktuali- serats i detta ärende i mitt kommande yttrande över betänkandet. Det finns där- för inte skäl för mig att ytterligare uppehålla mig vid saken. 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T En vårdnadshavare motsatte sig en reglering av umgänget med hennes barn som vårdades med stöd av LVU. har inte haft rätt att begränsa umgänget utan att det först hade fattats ett beslut enligt 14 § LVU (Dnr 6223-2013) Beslutet i korthet: I en anmälan till JO klagade en mamma på hur social- förvaltningen i hade hanterat umgänget mellan henne och hennes dotter, som vårdades med stöd av LVU. Mamman kom senare in med ytterligare klagomål mot förvaltningen. I beslutet kritiseras mammans umgänge med dottern be- gränsades utan att ett formellt beslut om detta fattades. Det medförde bl.a. att mamman inte kunde få saken prövad av domstol. Detta är inte accepta- belt. Nämnden får också kritik för dröjsmål med att inleda en utredning efter mammans begäran om att vården om dottern skulle upphöra och för under- låtenhet att fatta beslut om familjehemsplacering av barnet. Nämndens remissvar tyder på att det finns kunskapsbrister inom nämn- den när det gäller regelverket på området. JO förutsätter att nämnden vidtar nödvändiga åtgärder så att liknande situationer inte uppstår . I en anmälan till JO framförde advokaten , som ombud för N.P., klagomål mot socialförvaltningen i för hur man hade hanterat umgänget mellan N.P. och hennes dotter ., som vårdades med stöd av 2 § lagen (1990:52) med sär- skilda bestämmelser om vård av unga, LVU. uppgav bl.a. föl- jande: har bestämt att N.P. får umgås med N. endast under övervakning av kontaktperson. Varken han eller N.P. har fått nå- gon förklaring till varför kontaktperson behövs eller varför hon bara får umgås med sin dotter. Sedan drygt en månad tillbaka, då kontakt- personen avslutade sin anställning, har inte något umgänge skett. JO begärde att nämnden skulle yttra sig över vad hade framfört i sin anmälan. Som sitt yttrande gav nämnden in en tjänsteskrivelse som hade upprättats av en tjänsteman vid socialförvaltningen. I yttrandet redogjordes för upprättade journalanteckningar. Därutöver anfördes i huvudsak följande: Handläggare i ärendet berättar att det genomgående sedan N. omhändertogs har varit svårt att samarbeta med N.P. inte tillstår att det föreligger något […] behov av kontaktperson vid umgängen har man ej uppnått någon S O C I A L T J Ä N S T 2016/17:JO1 arbetsallians med N.P. Hon har i all kontakt uttryckt att hon inte har någon del i vad som händer och att hon anser att LVU-ansökan i alla delar saknar grund. I ärendet finns en omfattande dokumentation. Det som är redovisat här är de delar som avser umgänget mellan N.P. och hennes dotter . Undertecknads bedömning är dock att när det gäller grunderna för be- hovet av kontaktperson vid umgänge så har detta kommunicerats till N.P. och hennes ombud både i samband med förhandlingar, i vårdplanen samt vid telefonsamtal och möten med . delar inte socialtjäns- tens bedömning av att det är nödvändigt och önskar inte heller någon kontakt- person vilket också är dokumenterat. Med anledning av att vården bedrivs med tvångslagstiftning så har inte tagit hänsyn till N.P:s argu- ment och bedömningen är att behovet kvarstår då det fortsatt är stora samar- betssvårigheter med N.P. När det gäller umgängets omfattning är undertecknads uppfattning att för ett barn som är 3–uppfyller två timmars umgänge väl hennes behov. Det kan snarare vara något för ofta att ha umgänge en gång när det inte föreligger planering för återflytt till N.P. När det gäller umgänget har inte förmått att upprätthålla det på ett nöjsamt sätt. har inte hittat någon ny kontaktperson som kan utföra uppdraget på ett sätt som fungerar för N.P, N. och familjehemmet. JO begärde därefter att förvaltningen skulle komma in med de beslut i LVU- ärendet där nämnden hade prövat frågan om kontaktperson och/eller umgänge. Förvaltningen kom in med en kopia av en vårdplan daterad som inte var undertecknad av N.P., beslut om kontaktperson för N. enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), SoL, umgängesrapporter, handlingar benämnda Föräldrasamtal med N.P. samt ett flertal anteckningar från N:s jour- nal för tiden mellan och . yttrade sig över remissvaret och framförde nya kla- gomål mot socialförvaltningen. Till yttrandet bifogade han ett flertal hand- lingar. Mot bakgrund av det som hade kommit fram begärde JO att nämnden skulle komma in med ett kompletterande yttrande, där nämnden skulle svara på föl- jande frågor: –När det gäller regleringen av umgänget synes nämnden inte ha fattat något formellt beslut med stöd av 14 § LVU. Har modern samtyckt till regleringen av umgänget och hur har, i så fall, samtycket dokumenterats? –har i sitt yttrande anfört att N.P. begärt en hemtagningsutred- ning men att en utredning inte påbörjats förrän . Hur har N.P:s framställningar om hemtagningsutred- ningar hanterats? –har i sitt yttrande anfört att det omhändertagna barnet . har varit placerad i ett jourhem . Om så är fallet önskar JO en redo- görelse för orsaken till detta och hur det i så fall har dokumenterats. 2016/17:JO1 S O C I A L T J Ä N S T –I sitt yttrande anför att förvaltningen har varit ”synnerligen försumlig” när det gäller kommunikationen med N.P. Hur ser nämnden på detta påstående? Som sitt kompletterande remissvar gav nämnden in en tjänsteskrivelse som hade upprättats vid förvaltningen. I skrivelsen anfördes i huvudsak följande: Gällande regleringen av umgänget och huruvida modern har samtyckt till reglering av umgänget. Som beskrevs i det tidigare yttrandet från nämnden så finns det inte något beslut fattat med stöd av 14 § LVU. Den reglering av umgänget som finns är enligt den vårdplan som har följt ärendet sedan beslut togs om LVU vård. I den är modern erbjuden umgänge en gång tillsammans med kontaktperson. Det finns doku- mentation i form av daganteckningar där modern uttrycker att hon önskar träffa dottern oftare och utan kontaktperson. Enligt gängse handläggning i ärenden av denna art ligger det i sakens natur att det inte föreligger sam- tycke och samstämmighet mellan nämndens bedömning och föräldrarnas önskemål. I de daganteckningar som jag har tagit del av och i samtal med tidigare och nuvarande handläggare har nämnden gjort bedömningen att N.P. accepterar den umgängesplanen som varit tidigare och som föreligger nu men att hon är tydlig med att hon önskar ett utökat umgänge. Nämnden har inte bedömt att det handlar om en umgängesbe- gränsning av den karaktär som beskrivs i 14 § LVU, nämnden bedömer att umgänge en gång med modern väl tillgodoser N:s behov av um- gänge. Några omständigheter enligt 14 § LVU har ej ansetts föreligga då det inte funnits omständigheter som föranlett att modern ej skall träffa bar- net. Det avbrott som skett i umgänget utifrån svårigheter att rekrytera en ny lämplig kontaktperson har inte handlat om att begränsa umgänget utan är en olycklig omständighet, där nämnden inte har fullgjort sin skyldighet. har uppgivit att hon har gjort hemtagningsbegäran av dottern vid två tillfallen , där en skulle ha gjorts . Nämnden har inte varken i mail, pappersakt eller löpande dokumentation funnit någon ytterli- gare hemtagningsbegäran än den som är under utredning.