bet · H301KU16 · 2016-04-14 00:00:00 — Vid Europeiska rådets möte kom medlemsstaternas stats- och regeringschefer överens om framtida relation till EU och migrationsfrågor. I överenskommelsen ingår flera olika instrument vid sidan av stats- och regeringschefernas beslut, bl.a. löften om att införa formuleringar i fördragen vid framtida fördragsändringar liksom kommande förslag från kommissionen om att ändra i EU:s befintliga lagstiftning. Beslutet är rättsligt bindande och kan bara ändras eller upphävas om medlemsstaternas stats- och regeringschefer i samförstånd beslutar detta. Överenskommelsen innebär bl.a. att det vid nästa fördragsändring ska tydliggöras i fördragen att hänvisningarna till en allt fastare sammanslutning (s.k. ever closer union) inte gäller . Vidare ska lämpliga arrangemang inrättas för att säkerställa att EU:s institutioner tar vederbörlig hänsyn till nationella parlaments motiverade yttranden om att lagförslag från EU strider mot subsidiaritetsprincipen. Om motiverade yttranden över ett lagförslag skickade och representerar av de röster som tilldelats de nationella parlamenten ska ministerrådet hålla en övergripande diskussion om dessa yttranden och om vilka slutsatser som ska dras av dem. Efter diskussionen kommer rådet att avbryta behandlingen av lagförslaget om inte utkastet ändras med hänsyn till de farhågor som framförts i de motiverade yttrandena. Genom stats- och regeringschefernas överenskommelse i om framtida relation till EU får stora delar av innehållet i den aktuella motionen anses omhändertaget. Därtill kommer att motionen delvis får anses tillgodosedd genom utskottets förslag i föregående avsnitt om att riksdagsstyrelsen bör tillsätta en parlamentarisk kommitté med uppgift att utreda arbete med EU-frågor, inklusive hur bör och kan förhålla sig till en utveckling inom EU med en förstärkt roll för de nationella parlamenten. Mot bakgrund av det anförda avstyrker utskottet motion 2015/16:2332 yrkandena 10–12. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om en grundlagsreglering av subsidiaritetsprincipen, med hänvisning till att något skäl inte anses finnas för en översyn av frågor som avser statsskickets grunder i 1 kap. RF. Jämför reservation 6 (KD). Skånberg och (båda KD) yrkar i motion 2014/15:880 att tillkännager för regeringen att tillsätta en utredning med uppgift att utreda subsidiaritetsprincipen i syfte att grundlagsfästa den och därmed göra den till en vägledande norm för den demokratiska uppbyggnaden. Enligt motionärerna bör subsidiaritetsprincipen vara ett styrande arbetsverktyg även på nationell nivå i . En sådan styrande effekt kan åstadkommas på så sätt att subsidiaritetsprincipen ges en normerande roll genom att den grundlagsfästs i regeringsformens första kapitel. En sådan norm bör dock enligt motionärerna inte fastställas utan en grundlig genomgång av principen. Subsidiaritetsprincipens innebörd och tillämpning Innebörden av subsidiaritetsprincipen framgår av artikel 5.3 i . Enligt subsidiaritetsprincipen ska unionen på de områden där den inte har exklusiv befogenhet vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna […] och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå. Subsidiaritetsprincipen gäller således inte på de områden där unionen har exklusiv befogenhet, dvs. områden där unionen ensam har beslutanderätten. För övriga områden inom unionssamarbetet där befogenheten är delad mellan unionen och medlemsstaterna gäller att subsidiaritetsprincipen ska tillämpas. EU-institutionerna ska tillämpa subsidiaritetsprincipen i enlighet med protokoll nr 2 om tillämpningen av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Enligt artikel 5 i protokollet ska utkasten till lagstiftningsakter motiveras med avseende på subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Detta gäller oavsett om kommissionen eller i förekommande fall någon annan är förslagsställare. Genom Lissabonfördraget har de nationella parlamenten fått en särskild roll i kontrollen av tillämpningen av subsidiaritetsprincipen. Enligt artikel 5.3 i ska de nationella parlamenten se till att subsidiaritetsprincipen följs i enlighet med det förfarande som anges i protokollet. Enligt 9 kap. 20 § RO ska pröva om ett utkast till en lagstiftningsakt strider mot subsidiaritetsprincipen. prövar samtliga utkast till lagstiftningsakter som översänds i enlighet med protokollet om subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Efter att ett utkast till lagstiftningsärende mottagits i hänvisar kammaren utkastet till det utskott vars beredningsområde ärendet gäller. Detta utskott har sedan i uppgift att pröva om utkastet strider mot subsidiaritetsprincipen och, om det anser att så är fallet, avge ett utlåtande till kammaren med förslag till ett motiverat yttrande till , rådets och kommissionens ordförande (10 kap. 3 § RO). Utskottet ska också avge ett utlåtande om minst fem ledamöter av utskottet begär det. I annat fall ska utskottet genom protokollsutdrag anmäla till kammaren att utkastet inte strider mot subsidiaritetsprincipen. Ett beslut i kammaren om ett motiverat yttrande ska meddelas , rådets och kommissionens ordförande genom en riksdagsskrivelse (11 kap. 21 § andra stycket RO). Den kommunala självstyrelsen m.m. I regeringsformen finns flera bestämmelser som rör den kommunala självstyrelsen. Enligt 1 kap. 1 § andra stycket RF förverkligas den svenska folkstyrelsen genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. I 14 kap. RF finns närmare bestämmelser om kommunerna som rör den kommunala självstyrelsen, den kommunala beskattningsrätten, beslutanderätten i kommunerna och den kommunala indelningen. Av 14 kap. 2 § RF följer att kommunerna sköter lokala och regionala angelägenheter av allmänt intresse på den kommunala självstyrelsens grund. Närmare bestämmelser om detta finns i lag. På samma grund sköter kommunerna även de övriga angelägenheter som bestäms i lag. Enligt 14 kap. 3 § RF bör en inskränkning i den kommunala självstyrelsen inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har lett till den. I kommunallagen uttrycks principen om självstyrelse genom 1 kap. 1 § där det anges att kommunerna och landstingen på demokratins och den kommunala självstyrelsens grund sköter de angelägenheter som anges i lagen eller i särskilda föreskrifter. I förarbetena till kommunallagen framhålls att det i grunden handlar om en princip för relationen mellan staten och den kommunala nivån (prop. 1990/91:117 s. 23). Den kommunala självstyrelsen kan dock enligt propositionen aldrig vara total. Regeringsformen ger sålunda stöd för att genom lag bestämmer grunderna för kommunernas och landstingens organisation och verksamhetsformer och för den kommunala beskattningen. Vidare är det som genom lag bestämmer deras befogenheter och åligganden. Graden av självstyrelse utgörs alltså enligt förarbetena ytterst av formen för samverkan mellan staten och den kommunala sektorn. Frågan om huruvida subsidiaritetsprincipen borde vara ett styrande arbetsverktyg även på nationell nivå i behandlades inte av . Däremot utredde kommittén bl.a. frågor om den kommunala självstyrelsen (SOU 2008:125 s. 531 f.). Kommittén, som ansåg att det fanns anledning att ytterligare markera kommunernas betydelse för det svenska samhällsskicket, föreslog bl.a. att kommunerna skulle ges ett nytt särskilt kapitel i regeringsformen som skulle reglera sådana förhållanden som rör kommunerna och som kan anses specifika för den kommunala sektorn. Kommittén föreslog också vissa ändringar av de bestämmelser i regeringsformen som reglerar kommunerna. Här kan särskilt nämnas förslaget om att den kommunala självstyrelsen skulle ges en tydligare markering i regeringsformen, bl.a. genom att det av regleringen uttryckligen bör framgå att principen gäller för all verksamhet. Vidare ansåg kommittén att det borde införas en bestämmelse som medför att de kommunala självstyrelseintressena beaktas vid lagstiftning och i vilken det anges att en inskränkning i den kommunala självstyrelsen aldrig bör gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har lett till den. Kommittén föreslog också att Lagrådets granskning skulle utsträckas till att omfatta all lagstiftning som kan få betydelse för den kommunala självstyrelsen. Grunderna för statsskick ingick inte i kommitténs uppdrag. Regeringen ställde sig bakom förslagen som därefter antogs av (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19 och bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). Utskottet har behandlat motioner om en grundlagsreglering av subsidiaritetsprincipen (t.ex. bet. 2004/05:KU23 s. 6 f. och 2005/06:KU15 s. 16 f.). Motionerna avstyrktes eftersom frågan föll inom ramen för uppdrag och utskottet ansåg att resultatet av det arbetet borde avvaktas. Även motioner om federalismens principer har tidigare behandlats av utskottet (t.ex. bet. 2008/09:KU11 s. 11 f.). Utskottet ansåg att resultatet av arbete borde avvaktas och avstyrkte den då aktuella motionen. har relativt gjort en samlad översyn av regeringsformen. Utskottet anser att det inte finns något skäl att förorda en översyn av frågor som avser statsskickets grunder i 1 kap. RF. Motion 2014/15:880 avstyrks därmed. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en programskrivning om i regeringsformen, med hänvisning till att utskottet inte finner några skäl att ta ett sådant initiativ. Jämför reservation 7 (SD). och (båda SD) begär i motion 2015/16:2619 yrkande 1 att ställer sig bakom det som anförs i motionen om att införa en ny programskrivning med den innebörden att är svenskarnas land samt att den svenska kulturella särarten, det svenska språket och den svenska historien är avgörande för framväxten av det moderna och att det nutida är en fortsättning på den svenska historien, och att tillkännager detta för regeringen. I 1 kap. RF finns bestämmelser om statsskickets grunder. Avsikten med kapitlet är att det ska ge en bild i stort av de grundstenar på vilka den svenska författningen vilar (prop. 1973:90 s. 227). Genom sin konstruktion ger 1 kap. RF också en bild av det politiska systemet som demokratiskt och parlamentariskt (m.fl., Grundlagarna, tredje uppl., 2012, s. 50). Enligt 1 kap. 1 § RF utgår all offentlig makt i från folket och den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt. Folkstyrelsen förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. I 1 kap. 2 § RF fastslås vissa grundläggande mål för politiken. Bestämmelsen brukar kallas för målsättningsparagrafen och dess innehåll är sådant att man får förutsätta att det accepteras av de allra flesta invånarna i . Av bestämmelsen följer att den offentliga makten ska utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Den enskildes personliga, ekonomiska och kulturella välfärd ska vara grundläggande mål för den offentliga verksamheten. Särskilt ska det allmänna trygga rätten till arbete, bostad och utbildning samt verka för social omsorg och trygghet och för goda förutsättningar för hälsa. Det sägs vidare att det allmänna ska främja en hållbar utveckling som leder till en god miljö för nuvarande och kommande generationer. Enligt målsättningsbestämmelsen ska vidare det allmänna verka för att demokratins idéer blir vägledande inom samhällets alla områden samt värna den enskildes privatliv och familjeliv. Det allmänna ska också verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället och för att barns rätt tas till vara. Det allmänna ska dessutom motverka diskriminering av människor på grund av kön, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörighet, funktionsnedsättning, sexuell läggning, ålder eller andra omständigheter som gäller den enskilde som person. Avslutningsvis framhålls att det samiska folkets och etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv ska främjas. När det gäller principerna för innehållet i regeringsformen angav att man i görligaste mån strävat efter att begränsa grundlagsregleringen till moment som bedömts vara av väsentlig betydelse för statsskicket (SOU 1963:17 s. 43). Grundlagen skulle enligt utredningen fastställa en ram av så stor allmängiltighet att den inte behövde ändras alltför ofta. Utskottet finner inte några skäl att ta ett sådant initiativ som motionärerna yrkar. Motion 2015/16:2619 yrkande 1 avstyrks därmed. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en bestämmelse om helgdagar i regeringsformen, med hänvisning till att utskottet inte finner några skäl att ta ett sådant initiativ. Jämför särskilt yttrande 1 (SD). och (båda SD) begär i motion 2015/16:2619 yrkande 4 att ställer sig bakom det som anförs i motionen om att de helgdagar, med undantag för första maj som bör ersättas med annan helgdag, som anges i lagen om allmänna helgdagar ska lyftas in på lämplig plats i regeringsformen, och tillkännager detta för regeringen. Vilka dagar som är helgdagar regleras i lagen (1989:253) om allmänna helgdagar. Enligt 1 § avses med allmän helgdag i lag eller annan författning , däribland och , nyårsdagen, , första maj, juldagen och annandag jul, även när de inte infaller , samt , , himmelsfärdsdag, nationaldagen, och . utredning och behandling i utskottet När det gäller principerna för innehållet i regeringsformen angav att man i görligaste mån strävat efter att begränsa grundlagsregleringen till moment som bedömts vara av väsentlig betydelse för statsskicket (SOU 1963:17 s. 43). Grundlagen skulle enligt utredningen fastställa en ram av så stor allmängiltighet att den inte behövde ändras alltför ofta. Motioner om att avskaffa första maj som helgdag har tidigare behandlats av . avstyrkte utskottet en sådan motion (bet. 2009/10:KU31 s. 6). I sitt ställningstagande påtalade utskottet att första maj har varit en allmän helgdag i , liksom i många andra länder. Utskottet anförde vidare att i samband med att nationaldagen blev allmän helgdag övervägdes vilken annan helgdag som borde upphöra för att finansiera reformen och att övervägandena ledde till att skulle upphöra att vara allmän helgdag. Utskottet ansåg att antalet helgdagar inte borde ändras och var inte berett att förorda att någon gällande helgdag skulle tas bort alternativt att någon ny helgdag skulle införas. vidhöll utskottet sin tidigare inställning och avstyrkte en motion om att avskaffa första maj som helgdag (bet. 2012/13:KU16 s. 20). Senast utskottet behandlade en motion om att avskaffa första maj som helgdag var (bet. 2013/14:KU13 s. 4 f.). Utskottet avstyrkte då motionen i förenklad ordning med hänvisning till betänkande 2012/13:KU16. Utskottet finner inte några skäl att ta ett sådant initiativ som motionärerna yrkar. Motion 2015/16:2619 yrkande 4 avstyrks därmed. En minskning av antalet riksdagsledamöter Utskottets förslag i korthet avslår tio motionsyrkanden om en minskning av antalet riksdagsledamöter, med hänvisning till tidigare ställningstaganden. Yrkanden om en minskning av antalet riksdagsledamöter framställs av (M) i motionerna 2014/15:96 yrkande 1 och 2015/16:77 yrkande 1, (M) i motionerna 2014/15:118 och 2015/16:1596, (C) i motion 2014/15:174, (M) i motionerna 2014/15:1999 och 2015/16:1075, (KD) i motion 2014/15:2388 yrkande 1 och (M) i motion 2015/16:1656. Som skäl anför motionärerna bl.a. att effektiviteten i arbete skulle påverkas positivt av en sådan förändring och att det skulle minska administrationen och kostnaderna och även ge de invalda ledamöterna ett större helhetsinflytande och ansvar. Andra skäl som framförs är att antalet ledamöter i – vid en jämförelse med andra länder – är stort i förhållande till landets folkmängd, att en stor del av riksdagsledamöterna är okända för väljarna, att den tekniska utvecklingen gör att väljarna lätt kan nå de folkvalda oberoende av geografiskt avstånd och att ett minskat antal ledamöter skulle innebära en högre igenkännlighet bland väljarna. (KD) yrkar dessutom i motion 2014/15:2388 yrkande 2 att de resurser som frigörs genom att minska antalet ledamöter ska läggas på ett utökat tjänstemannastöd per ledamot. Ett utökat stöd till ledamöterna föreslås även av i den ovannämnda motionen. Av 3 kap. 2 § RF följer att består av en kammare med 349 ledamöter och att det ska finnas ersättare för ledamöterna. Det relativt stora ledamotsantalet motiverades när det infördes av farhågor för att ett lägre ledamotsantal kunde medföra att glesbygden fick för få ledamöter (m.fl., Grundlagarna, tredje uppl., 2012, s. 230). Dessutom ansågs de många ledamöterna ge bättre garantier för att varje stort politiskt parti blev representerat i varje valkrets. Sedan enkammarsystemet inrättades har antalet ledamöter i minskat med en ledamot. Det främsta motivet till minskningen var att man så långt möjligt ville undvika lika röstetal vid omröstning (SOU 1972:15 s. 124). Frågan om antalet ledamöter i var emellertid redan vid enkammarreformen föremål för delade uppfattningar och har fortsatt att vara det. (SOU 1963:17) föreslog med hänvisning till andra jämförbara länder att antalet ledamöter skulle minskas till 290, medan Grundlagberedningen (SOU 1967:26) föreslog 350 ledamöter. Som skäl till detta angavs glesbygdens möjligheter till representation och att 350 ledamöter gav bättre garantier för att alla stora partier blev representerade i varje valkrets. Beredningens minoritet hade föreslagit 300 ledamöter med hänvisning till att arbetsduglighet krävde ett lägre ledamotsantal. Tanken på att minska ledamotsantalet aktualiserades på nytt inom Grundlagberedningen (SOU 1970:17) i samband med beredningens diskussioner om att införa ett ersättarsystem. Beredningens majoritet ansåg dock att det angelägna i en nära och levande kontakt mellan väljare och valda inbjöd till försiktighet inför tanken att minska ledamotsantalet. Beredningen ansåg också att det inte fanns någon anledning att koppla samman ersättarfrågan med den större frågan om det lämpliga antalet riksdagsledamöter. Den ståndpunkten delades också av regeringen och (prop. 1972:66, bet. övervägde bl.a. frågan om storlek (SOU 2008:125 s. 167 f.). I denna del anförde att en minskning av antalet ledamöter skulle kunna medföra svårigheter att behålla en rimlig representation från olika delar av landet och därmed minska möjligheterna till kontakt mellan väljare och valda. Frågan om storlek var dock enligt kommittén relevant även utifrån andra utgångspunkter och diskuterades bl.a. i ljuset av antalet riksdagsledamöter i förhållande till andra jämförbara länder. bedömning var att antalet ledamöter i inte borde minska. Regeringen gjorde ingen annan bedömning (prop. 2009/10:80). Motioner om en minskning av antalet riksdagsledamöter har behandlats av utskottet vid ett flertal tillfällen tidigare. Under riksmötena /02 och 2003/04 (bet. 2001/02:KU13 s. 37 och 2003/04:KU9 s. 18) vidhöll utskottet sin tidigare bedömning, nämligen att en – mer än helt marginell – minskning av antalet ledamöter skulle medföra svårigheter att behålla såväl en rimlig partirepresentation som en representation över huvud taget från olika delar av landet. Ett minskat antal ledamöter skulle enligt utskottet göra det ännu svårare för framför allt ledamöterna från de mindre partierna att tillfredsställa önskemål om deltagande i sammankomster och andra aktiviteter i valkretsarna. Senast utskottet behandlade motioner om en minskning av antalet riksdagsledamöter var (bet. 2013/14:KU18 s. 57). Utskottet avstyrkte då motionerna i förenklad ordning med hänvisning till betänkande 2011/12:KU15. I det betänkandet såg utskottet inte någon anledning att avvika från de bedömningar som utskottet gjort tidigare (bet. 2011/12:KU15 s. 21). Utskottet noterade att även gjort bedömningen att antalet ledamöter i inte borde minska. I denna del finns i betänkandet en reservation (SD). Motioner om en minskning av antalet riksdagsledamöter har varit uppe till behandling i utskottet. I denna del vidhåller utskottet sina tidigare ställningstaganden och avstyrker motionerna 2014/15:96 yrkande 1, 2014/15:118, 2014/15:174, 2014/15:1999, 2014/15:2388 yrkandena 1 och 2, 2015/16:77 yrkande 1, 2015/16:1075, 2015/16:1596 och 2015/16:1656. Behörighetsvillkor för statsråd och för ledamöter och ersättare i Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om ytterligare behörighetsvillkor för statsråd och för ledamöter och ersättare i , med hänvisning till tidigare ställningstaganden. Jämför särskilt yttrande 2 (SD). I motion 2014/15:2911 yrkar och (båda SD) att endast den som haft svenskt medborgarskap ska kunna utses till statsråd (yrkande 2) eller vara valbar till som ledamot eller ersättare (yrkande 3). Motionärerna anför bl.a. att betydelsen av att vara svensk medborgare urholkas successivt. För att assimilation ska vara möjligt måste enligt motionärerna ett svenskt medborgarskap vara något som förtjänas och dessutom innebära vissa exklusiva rättigheter. I 3 kap. 4 § andra stycket RF föreskrivs att endast den som uppfyller villkoren för rösträtt kan vara ledamot av eller ersättare för ledamot. Varje svensk medborgare som är eller har varit bosatt i riket och har fyllt har rösträtt vid val till (3 kap. 4 § första stycket RF). Några andra begränsningar i form av valbarhets- och behörighetsvillkor för en riksdagsledamot eller ersättare finns inte. Enligt 6 kap. 2 § RF ska ett statsråd vara svensk medborgare. Av paragrafen följer vidare att ett statsråd inte får inneha någon anställning. Han eller hon får inte heller inneha något uppdrag eller utöva någon verksamhet som kan rubba förtroendet för honom eller henne. och pågående utredningar m.m. Behörighetsvillkor för ledamöter i Grundlagberedningen behandlade bl.a. frågan om rösträtts- och valbarhetsåldern i anslutning till riksdagsval och sambandet med myndighetsåldern (SOU 1972:15 s. 124 f.). Beredningen ansåg att det avgörande för valet av 18-årsgränsen var den betydelse som 18-årsgränsen hade i andra sammanhang för medborgerliga rättigheter och skyldigheter. Som exempel nämndes den civilrättsliga handlingsförmågan, värnplikten och rätten att ingå äktenskap. Enligt Grundlagberedningen borde rösträtten, liksom andra rättigheter som är knutna till en viss ålder, i princip inträda som personen fyllde . Regeringen delade beredningens bedömning (prop. 1973:70 s. 162 f.). Därefter har frågan om en sänkning av rösträttsåldern behandlats av flera statliga utredningar. De förslag till reformer som lagts fram har dock i huvudsak begränsats till de kommunala valen och de kommunala folkomröstningarna. I uppdrag ingick att överväga om kriterierna för rösträtt och valbarhet i riksdagsval borde ändras. ansåg att de skäl som anfördes vid tillkomsten av regeringsform fortfarande hade giltighet och att de argument som anförts för att i stället koppla rösträtten till kalenderår inte hade en sådan tyngd att det fanns något skäl för att frångå ordningen att rösträtten och valbarheten följer myndighetsåldern (SOU 2008:125 s. 193). överlämnade Demokratiutredning sitt betänkande Låt fler forma framtiden! (SOU 2016:5) till det ansvariga statsrådet. I betänkandet föreslås bl.a. en försöksverksamhet med sänkt rösträttsålder till vid valen till kommunfullmäktige 2018 och 2022 (s. 513 f.). Försöksverksamheten ska enligt genomföras i kommuner som ansöker till regeringen om detta, och den ska därefter följas upp och utvärderas. I denna del anförs att en sänkning av rösträttsåldern till innebär att genomsnittsåldern för förstagångsväljare blir , från nuvarande , och att det skulle innebära ett incitament för unga att intressera sig för den lokala politiken och därmed motivera fler att vilja ta ett förtroendeuppdrag. Genom att rösträttsåldern infaller då en person fortfarande går i skolan ökar också enligt samhällets möjligheter att påverka ett röstningsbeteende på .