bet · H301KU20 · 2016-01-27 00:00:00 — Närings- och innovationsministerns uttalande i en tidning (avsnitt 5.5) av (SD) och (SD). Vi anser inte att det uttalande som närings- och innovationsminister gjorde i har den karaktär att det kan bedömas vara endast ett inlägg i den allmänna debatten. Vi vill särskilt peka på det faktum att närings- och innovationsministern uttryckte att ”måste” vara öppet och transparent med hur man sköter kontakterna med . Vid utfrågningen återkom till att uttalandet ska läsas i ”god tro”. Det framgår emellertid av ingressen till artikeln att uttalandet uppfattats så att ministern ”kräver att öppet redovisar sina kontakter med ” samt att ”kontakterna med riskerar att försämra närings- livets relation med regeringen”. Den enda rimliga tolkningen av uttalandet är enligt vår uppfattning att det förelåg ett hot om sanktioner för det fall att inte skulle följa ministerns påbud. Vi konstaterar att det följer av 2 kap. 2 § regeringsformen att ingen av det allmänna får tvingas ge till känna sin åskådning i politiskt hänseende. Genom sitt uttalande anser vi att närings- och innovationsminister har agerat på ett sätt som inte är förenligt med denna bestämmelse. RESERVATIONER 2015/16:KU20 Regeringens förberedelse inför och agerande under flyktingsituationen (avsnitt 6.1) av (SD) och (SD). Vi har en annan uppfattning än utskottet i detta granskningsärende. Vi ansluter oss inte utan invändningar till utskottets problembeskrivning, ställnings- tagande eller alla delar i granskningens genomförande och avgränsningar. Eftersom de frågor som tas upp i avsnitt 6.1, 6.3 och 6.4 griper in i varandra väljer vi av rent praktiska skäl att samlat redovisa vår uppfattning i dessa granskningsärenden i reservationen avseende avsnitt 6.4 Nuvarande och föregående regeringens hantering av invandringspolitiken. Förra regeringens hantering av flyktingmottagandet (avsnitt av (SD) och (SD). Vi har en annan uppfattning än utskottet i detta granskningsärende. Vi ansluter oss inte utan invändningar till utskottets problembeskrivning, ställnings- tagande eller alla delar i granskningens genomförande och avgränsningar. Eftersom de frågor som tas upp i avsnitt 6.1, 6.3 och 6.4 griper in i varandra väljer vi av rent praktiska skäl att samlat redovisa vår uppfattning i dessa granskningsärenden i reservationen avseende avsnitt 6.4 Nuvarande och föregående regeringens hantering av invandringspolitiken. Nuvarande och föregående regeringens hantering av invandringspolitiken (avsnitt 6.4) av (SD) och (SD). Vi har i detta, såväl som i de ärenden som behandlas i avsnitt 6.1 och 6.3, en annan uppfattning än utskottet i övrigt. Vi ansluter oss inte utan invändningar till utskottets problembeskrivning, ställningstagande eller alla delar i de aktuella granskningarnas genomförande och avgränsningar. Av praktiska skäl redovisar vi våra ställningstaganden i detta ärende. Vad gäller förra regeringen måste det anses vara klarlagt att man hade kunskap om att migrationsströmmarna ökade. Man genomförde till och med medvetna reformer som hade till syfte att öka invandringen till . Att regeringen hade insikt om att detta skulle leda till utökade statliga och kommunala utgifter till men för samhällets grundläggande uppgifter är klarlagt, bl.a. via dåvarande migrationsminister uttalande i media om invandringens volymer, samt genom dåvarande statsministern så kallade ”öppna era hjärtan”-tal (webbplatsen ”: ’Vi kan inte påverka hur många invandrare vi ska ta emot’”) och andra uttalanden i media där han tillstår att man genomfört reformer i syfte att öka inflödet hit. I anslutning till detta tvingas vi även konstatera att dåvarande regeringen på vissa propositioner hade betydligt 2015/16:KU20 RESERVATIONER kortare remisstid än de som normalt bör följa på en proposition. Dåvarande regering negligerade regelmässigt invändningar som kom in från remissinstanserna, såsom till exempel minskade incitament att följa lagakraftvunna avvisnings- och utvisningsbeslut. Detsamma gällde för de merkostnader förslagen kom att innebära för sjukvården eller för vård och omsorg i övrigt. Likaså att det bedömdes finnas motsättningar i att personer som befinner sig i landet utan tillstånd ges rätt till offentligt finansierad utbildning, när huvudprincipen bör vara att endast de personer som har rätt att vistas i ska ha rätt till utbildning i landet. Det är vidare beklagligt att KU inte hörsammade önskemål om att kalla förra statsministern till utfrågning, där vi hade önskat att han redogjort för sina och regeringens överväganden kring dessa frågor. Vi menar att regeringen hantering av invandringsfrågan bidrog till den negativa samhällsutveckling som sedan kom att anta oacceptabla proportioner under nuvarande regering. Det får anses klarlagt att vare sig föregående eller nuvarande regerings omvärldsbevakning har fungerat tillfredsställande. Hade man på allvar granskat de flöden av migranter som rört sig mot och genom samt beaktat den rena ekonomiska vinst det innebär för dem som tar sig till och får uppehållstillstånd hade det stått uppenbart att strömmarna och inflödet av migranter till vårt land skulle gå från redan ohållbara nivåer till i det närmaste systemkollaps. Det går därför inte att urskulda korta beredningstider där en känd och uppenbart emotsedd katastrof blev fullbordad. I synnerhet då migrations- strömmarna till ökade mellan 2013–2014, och bara ökade antalet migranter som kom landvägen via och sedan via den grekiska övärlden enligt UNHCR. Allvarligt är även det övergrepp som skedde på den kommunala självstyrelsen när regeringen forcerade igenom propositionen ”Ett gemensamt ansvar för mottagande av nyanlända”. Där åläggs kommunerna att ta emot flyktingar, oavsett folkligt stöd eller praktiska möjligheter. Propositionen hade aldrig behövt läggas om regeringen haft erforderlig beredskap eller om systemet vore så ordnat att den rena sociala turism som migrationen till ofta utgör inte hade tillåtits. Under alla omständigheter borde propositionen ha återkallats så snart regeringen noterade att andra åtgärder fick avsedd effekt för att minska tillströmningen av migranter. I sammanhanget vill vi anföra att uttalat att detta tvångsmedel snarare är att se som en förstärkning av den kommunala självstyrelsen, vilket uppenbart strider mot lagrådets uppfattning. Det åligger regeringen att säkerställa att deras myndigheter har tillräckliga personella, ekonomiska och andra resurser som krävs för att kunna fullgöra sitt uppdrag på ett adekvat sätt. Det är uppenbart att misslyckats i sitt uppdrag både vad gäller att producera tillförlitliga prognoser samt att i övrigt hantera inflödet av migranter med avseende på såväl handläggningstid, kvalitét och rättssäkerhet. Ansvaret för detta misslyckande vilar därför ytterst på regeringen där ett särskilt ansvar för att lägga en RESERVATIONER 2015/16:KU20 finansierad och väl underbyggd budget faller på finansministern. Höstbudgeten var kraftigt underfinansierad och ledde till att en extra ändringsbudget med förkortad motionstid lades kort därefter. Detta trots att finansministern och övriga regeringen borde ha varit väl medvetna om den ordinarie budgetens tillkortakommanden och vartåt utvecklingen pekade. Mot bakgrund av detta kan också ifrågasättas om rekvisiteten för dessa åtgärder var uppfyllda. Statsministern har i media på frågan ”Finns det något tak för hur många flyktingar kan ta emot” svarat: ”– Nej, det finns ingen gräns. Vi ska ta emot enligt de konventioner vi är bundna av.” Vid KU:s öppna utfrågning svarade inte statsministern på vilka dessa konventioner var. Regeringen har , uppenbarligen motvilligt, minskat möjligheten att ta sig in i , varför det måste förstås som att det trots allt finns ett tak för hur många flyktingar kan ta emot. Statsministern har brutit mot saklighetskravet då han antingen ljugit om hur många flyktingar kan ta emot eller ljugit om att vi är bundna av konventioner att ta emot en ospecificerad mängd flyktingar och vilka konventioner det i så fall är. Detta får betraktas som allvarligt, inte minst sett mot bakgrund av vad just slagit fast i t.ex. bet. 2007/08:KU6 (s. 12 f.). I sitt ställningstagande underströk utskottet att uppgifter som lämnas till ska vara korrekta och att medvetet vilseledande uppgifter självfallet aldrig kan accepteras och står i strid med saklighetskravet i regeringsformen. Både nuvarande och föregående statsminister och regering har enligt vår mening kraftigt brustit i vad som åligger dem och kan därför inte undgå allvarlig kritik. Granskningen har föranlett följande särskilda yttrande. I rubriken anges inom parentes vilket avsnitt i utskottets granskning som behandlas i det särskilda yttrandet. Fråga om statsministern genom decemberöverenskommelsen agerat i strid med regeringsformen (avsnitt 5.1) (SD) och (SD) anför: Decemberöverenskommelsen innebar ett alternativt regelverk som var tänkt att sträcka sig över två mandatperioder. Vi beklagar att inte har velat pröva decemberöverenskommelsens ställning i förhållande till regeringsformen, riksdagsordningen och budgetlagen, då denna typ av parallella regelverk åtminstone inte torde stå i överensstämmelse med gällande formella regelverks intentioner. Detta styrks också av att överenskommelsen ingicks utanför ordinarie verksamhet i ett försök att styra arbete men även att framstående forskare på området, såsom juridikprofessor och tillika expert på konstitutionell rätt , särskilt har framhållit att en granskning vore önskvärd. Vi menar att en konsekvens av decemberöverenskommelsen blev att den församling ur vilken regeringen tvingades söka stöd i praktiken begränsades från 349 till 279 ledamöter. På detta sätt svarade regeringen inte längre inför folkviljan på det sätt som den uttrycks genom de allmänna valen. Detta torde i praktiken ha inneburit att decemberöverenskommelsen medförde en förändring av den konstitutionella ordningen. Den togs dessutom fram utan det närmare utredningsarbete som följer av t.ex. ett lagförslags beredning och dess följder var sålunda oklara. Därtill kommer förstås också att väljarna inte gavs möjlighet att ta ställning till decemberöverenskommelsen. När nu ingen granskning blev aktuell kan inte heller tillfredsställande utreda om och i vilken mån statsministern i stället borde ha använt sig av de verktyg som regeringsformen erbjuder när en regering inte har stöd för sin politik i , såsom att avgå, öppna för en ny talmansrunda eller utlysa ett extra val. Irreguljära uppgörelser, såsom decemberöverenskommelsen, riskerar nu att i fortsättningen få en större roll, med möjligen ännu mer långtgående åsidosättanden av befintligt formellt regelverk. Vi menar att genom att avstå från att granska december- överenskommelsen stärker dess, och kanske liknande uppgörelsers, rättsliga ställning samt tenderar att skänka den och liknande uppgörelser rättslig legitimitet. Denna typ av irreguljära uppgörelser riskerar att hamna i en konstitutionell gråzon, vilket torde stå i direkt motsatsförhållande till en grundlags intentioner. Vi menar att statsministern genom decemberöverenskommelsen sannolikt åsidosatt de demokratiska principer som den svenska parlamentarismen normalt grundar sig på. Tryck: , 2016