bet · H301FiU34 · 2016-05-23 00:00:00 — Utskottet ställer sig bakom regeringens förslag till lagändringar som syftar till att genomföra insättningsgarantidirektivet i svensk rätt. Insättningsgarantidirektivet är tänkt att harmonisera och stärka konsumenternas skydd för insättningar. Ändringarna innebär bl.a. att det införs harmoniserade regler för finansieringen av insättningsgarantisystemen, att utbetalningstiden vid ersättningsfall förkortas och att informationen till insättarna förbättras. Regeringen föreslår att genomförandet görs genom ändringar i lagen om insättningsgaranti, lagen om bank- och finansieringsrörelse, lagen om värdepappersmarknaden, offentlighets- och sekretesslagen och lagen om resolution. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Utskottet anser att bör avslå motionen. I betänkandet finns en reservation. Proposition 2015/16:106 Förstärkt insättningsgaranti. Två yrkanden i en följdmotion. Utskottets förslag till riksdagsbeslut Ärendet och dess beredning Avgiftsuttag och tilläggsbelopp, punkt 2 (V) Bilaga 1 Förteckning över behandlade förslag Bilaga 2 Regeringens lagförslag Utskottets förslag till riksdagsbeslut antar regeringens förslag till lagen (1995:1571) om insättningsgaranti lag om ändring i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse lag om ändring i lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) lag om ändring i lagen (2015:1016) om resolution Därmed bifaller proposition 2015/16:106 punkterna 1–5. 2015/16:3376 av m.fl. (V) yrkandena 1 och 2. Reservation (V) Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (S), (M), (S), (M), (S), (SD), (M), (S), (MP), (M), (S), (SD), (L), (V), (KD) och (S). Ärendet och dess beredning I proposition 2015/16:106 Förstärkt insättningsgaranti föreslår regeringen att antar ett antal förslag till lagändringar som syftar till att genomföra insättningsgarantidirektivet i svensk rätt. [1] Insättningsgarantidirektivet är tänkt att harmonisera och stärka konsumenternas skydd för insättningar. Ändringarna innebär bl.a. att det införs harmoniserade regler för finansieringen av insättningsgarantisystemen, att utbetalningstiden vid ersättningsfall förkortas och att informationen till insättarna förbättras. Regeringen föreslår att genomförandet görs genom ändringar i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden, offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och lagen (2015:1016) om resolution. Regeringens förslag till riksdagsbeslut återges i bilaga 1. Regeringens lagförslag finns i bilaga 2. Lagförslagen har granskats av Lagrådet och regeringen har delvis följt Lagrådets förslag och synpunkter. En motion har väckts med anledning av propositionen. Förslagen i motionen återges i bilaga 1. har gett in en skrivelse till utskottet. Utskottets förslag i korthet antar regeringens lagförslag. Insättningsgarantisystemet infördes genom lagen (1995:1571) om insättningsgaranti och omfattade inledningsvis kunders insättningar i banker och vissa värdepappersbolag och, efter ansökan, motsvarande utländska företag med filial i . När lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, förkortad LBF, trädde i kraft gavs även kreditmarknadsföretag möjlighet att ta emot inlåning från allmänheten. I och med detta utsträcktes insättningsgarantin till att även omfatta sådana företag. Målsättningen med insättningsgarantin är att bidra dels till konsumentskyddet, dels till stabiliteten inom det finansiella systemet. Till grund för regleringen ligger insättningsgarantidirektiv. I direktivet anges vad som avses med insättning, regler om lägsta garanterade belopp och informationsbestämmelser. Den svenska insättningsgarantin innebär att kunders – såväl fysiska som juridiska personers – insättningar i banker och kreditmarknadsföretag och i de värdepappersbolag som har tillstånd att ta emot kunders medel på konto skyddas vid konkurs. Mot bakgrund av de svenska reglerna om obestånd valdes att endast en domstols beslut om att försätta ett institut i konkurs kan leda till att garantisystemet får tas i anspråk. Garantin finansieras genom avgifter från de som omfattas av insättningsgarantisystemet. Med anledning av den tilltagande oron på de finansiella marknaderna föreslog regeringen i en proposition att den svenska insättningsgarantin skulle utvidgas till att omfatta fler bankkonton och att rätten till ersättning enligt garantin skulle höjas . [2] Genom ändringarna infördes en ny definition av insättning i lagen om insättningsgaranti. Enligt den nya definitionen omfattar begreppet insättning alla tillgodohavanden som avser inlåning på konto, oavsett om medlen finns på ett transaktionskonto eller inte och oavsett om beloppen är nominellt bestämda eller inte. Regeringen konstaterade dock i propositionen att begreppet inte omfattar inlåning inom ramen för individuellt pensionssparande (IPS), annat pensionssparande eller försäkringssparande. beslutade och rådet om ändring av insättningsgarantidirektivet, i det följande kallat ändringsdirektivet. [3] Ändringarna innebar bl.a. en harmonisering av täckningsnivån till , att fristen för att konstatera att en insättning är indisponibel förkortades och att fristen för utbetalning av ersättning förkortades från . Regeringen överlämnade en proposition med förslag om att höja täckningsbeloppet enligt ändringsdirektivet och beslutade i enlighet med förslagen i propositionen. överlämnade regeringen en proposition till med förslag om att införa en skyldighet för institut att ansöka om förhandsprövning av kontoslag som används för att ta emot insättningar, särskilda it-krav på de system som institut använder för att ta emot insättningar, samt en skärpt skyldighet för både instituten och berörda myndigheter att informera om garantin. Det nu aktuella insättningsgarantidirektivet är en omarbetning av insättningsgarantidirektiv. Omarbetningen har gjorts av tydlighetsskäl och har formen av ett nytt, komplett direktiv. Direktivet syftar till att harmonisera och stärka konsumenternas skydd. Ändringarna innebär bl.a. att utbetalningstiden vid ersättningsfall förkortas och att informationen till insättarna förbättras. Det införs också harmoniserade regler för finansieringen av insättningsgarantisystemen inom EU och tydliga krav på förhandsfinansiering. Medlemsstaterna ska säkerställa att de tillgängliga medlen i systemen motsvarar av de garanterade insättningarna. En annan förändring är att avgifterna som ett institut ska betala in ska vara baserade på hur riskfylld institutets verksamhet är. Inbetalda avgiftsmedel ska också kunna användas för att finansiera resolution av ett institut. antog och rådet det s.k. [6] Genom direktivet infördes ett ramverk för resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag samt företag som ingår i samma koncern som sådana företag. Centralt i resolutionsprocessen är att företagets ägare och långivare, snarare än staten, ska bära eventuella förluster i företaget. Krishanteringsdirektivet syftar inte bara till att göra det möjligt att rekonstruera eller avveckla sådana företag utan även till att undvika att enskilda företag hamnar i problem som kan framtvinga resolution. Direktivet innehåller därför bestämmelser om resolution, förberedelse för ett sådant förfarande och förebyggande tillsynsåtgärder. Krishanteringsdirektivet har kopplingar till insättningsgarantidirektivet när det gäller finansiering av vissa åtgärder avseende resolution. Av de ändringar i lagen om insättningsgaranti som trädde i kraft framgår att medel från insättningsgarantisystemet i vissa fall kan användas i en resolution. I samband med genomförandet av ändringsdirektivet ansågs att Finans-inspektionen var den lämpligaste myndigheten för uppgiften att konstatera utebliven betalning och indisponibilitet eftersom inspektionen genom sin tillsynsverksamhet har en god inblick i ett instituts verksamhet och finansiella ställning. Av gällande rätt framgår att frågor om insättningsgarantin handläggs av den myndighet som regeringen bestämmer (garantimyndigheten). har utsetts till garantimyndighet och är den myndighet som handlägger frågor om insättningsgarantin (1 och 2 §§ lagen om insättnings-garanti). Enligt regeringen krävs det därför inga lagstiftningsåtgärder för att genomföra insättningsgarantidirektivets krav på att peka ut den relevanta administrativa myndigheten () eller den utsedda garantimyndigheten (). Regeringen föreslår att kretsen av undantagna insättarkategorier utvidgas till att även omfatta försäkringsföretag, återförsäkringsföretag, finansiella institut, värdepappersfonder, alternativa investeringsfonder, pensionsfonder, landsting, kommuner och statliga myndigheter samt insättare som inte har identifierats. Övriga kategorier av insättningar som enligt insättningsgarantidirektivet undantas från att omfattas av garantin följer redan av gällande rätt och föranleder enligt regeringen inte några lagstiftningsåtgärder. Regeringen anser vidare att den möjlighet som finns i direktivet att låta insättningar i små och medelstora företags pensionsförsäkringssystem eller tjänstepensionsplaner liksom insättningar från myndigheter med en årsbudget på högst omfattas av insättningsgarantin inte bör utnyttjas. Regeringen föreslår vidare att garantimyndigheten får besluta att garantin också ska omfatta insättningar enligt artikel 6.2 i insättningsgarantidirektivet som finns hos en filial till ett svenskt institut i ett annat EES-land, om värdlandet har en högre ersättningsnivå eller omfattning än vad som följer av lagen om insättningsgaranti, och det inte är möjligt för filialen att ansluta sig till och omfattas av den högre ersättningsnivån i värdlandets garantisystem. Möjligheten för en filial från ett annat EES-land att kunna ansluta sig till och omfattas av den svenska garantin bör behållas. Bestämmelserna om tredjelandsfilialer i lagen om bank- och finansieringsrörelse och lagen om värdepappersmarknaden bör enligt regeringen ändras till följd av ändringarna i lagen om insättningsgaranti som möjliggör en högre ersättningsnivå för vissa typer av insättningar. Ersättningen, tillsammans med eventuell utdelning i institutets konkurs för en förlust som enligt lagen om insättningsgaranti är ersättningsgill, får enligt regeringens förslag för varje institut uppgå till sammanlagt högst . Direktivet knyter det högsta ersättningsbeloppet till eurons kurs vid ett visst angivet datum (). I fråga om vilken valutakurs som bör tillämpas vid omräkningen har regeringen tidigare i proposition 2010/11:23 om ändring av insättningsgarantins täckningsbelopp bedömt att den s.k. mittkursen som fastställs av OMX bör användas. Enligt mittkursen motsvarar . Beloppet får avrundas, dock högst med . Det högsta ersättningsbeloppet utgör och regeringen anser att efter avrundning är ett väl avvägt belopp. I fråga om insättningar i en filial till ett svenskt institut i ett annat EES-land, får det högsta ersättningsbeloppet från insättningsgarantin vara eller, om landet har fastställt beloppet i nationell valuta i enlighet med artikel 6.5 i insättningsgarantidirektivet, det belopp i den valutan som motsvarar . Regeringen föreslår att utöver ersättning motsvarande får ersättning från insättningsgarantin betalas ut med sammanlagt högst , om insättaren på ett tillförlitligt sätt visar att insättningarna avser medel som hänförs till försäljning av en privatbostad eller vissa särskilt angivna livshändelser. Ett högre ersättningsbelopp får endast medges om insättningen har gjorts från den tidpunkt då beloppet krediterades på insättarens konto eller fr.o.m. den tidpunkt då det blev rättsligt möjligt att överföra sådana insättningar. Regeringen gör bedömningen att en insättares rätt till ersättning från insättningsgarantin även fortsättningsvis bör bestämmas med utgångspunkt i insättarens bruttobehållning i institutet. Regeringen föreslår att behållna avgiftsmedel ska uppgå till av institutens sammanlagda insättningar, till den del de omfattas av garantin. Om de behållna avgiftsmedlen minskar till mindre än två tredjedelar av den lägsta målnivån, ska denna återställas . Avgiften får vid sådana omständigheter fastställas till ett högre belopp än motsvarande av insättningarna. För att de behållna avgiftsmedlen ska uppgå till ett belopp som motsvarar av institutens sammanlagda insättningar, till den del insättningarna omfattas av garantin, får betalningsåtaganden beaktas. Andelen betalningsåtaganden får inte överstiga av behållna avgiftsmedel. Den årliga avgiften föreslås baseras på institutets insättningar vid utgången av närmast föregående år, till den del insättningarna omfattas av garantin, och risknivå. Den årliga avgiften ska kompletteras med en extra avgift om behållna avgiftsmedel vid ett ersättningsfall inte är tillräckliga för att ersätta insättare. Den extra avgiften får motsvara högst av institutens garanterade insättningar per kalenderår. Om det finns synnerliga skäl får garantimyndigheten, efter samråd med , besluta om högre avgifter. Om den extra avgiften kan äventyra institutets likviditet eller solvens får garantimyndigheten efter ansökan av institutet bevilja anstånd med betalning av avgiften. Anstånd får beviljas med högst i taget, men får förlängas på begäran av kreditinstitutet. Avgiften ska betalas när förutsättningarna för anstånd är uppfyllda. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om beräkning av avgifter. Regeringen bedömer att inbetalda avgifter även fortsättningsvis bör placeras på ett räntebärande konto i eller i statspapper. Insättningsgarantidirektivets krav på att de behållna avgiftsmedlen ska placeras med låg risk och tillräcklig diversifiering ryms inom gällande rätt. möjlighet att låna i bör behållas. Några ytterligare finansieringsåtgärder anser regeringen inte vara nödvändiga. Övrig användning av garantins medel Regeringen föreslår att behållna avgiftsmedel, förutom att användas för att betala ut ersättning till insättare, ska få användas för att finansiera resolution av institut enligt artikel 109 i krishanteringsdirektivet. Insättningsgarantins bidrag till institut i resolution får inte överstiga ett belopp motsvarande dubbla målnivån. De medel som tillförs får aldrig överstiga det belopp som insättningsgarantin hade fått ansvara för i ett ordinarie insolvensförfarande. De tillgångar som erhållits i utbyte mot medel till kapitalisering av institut i resolution ska föras till insättningsgarantin. Sådana tillgångar behöver inte säljas innan insättningsgarantin får låna i . Den ersättning som garantimyndigheten får när tillgångarna säljs ska tillgodoräknas behållna avgiftsmedel. Regeringen anser att möjligheten att utöka garantimyndighetens mandat att använda fonderade medel för andra åtgärder inte bör utnyttjas. Möjligheten att tillåta garantimyndigheten att ge lån till andra insättningsgarantisystem bör enligt regeringen inte utnyttjas. Regeringen föreslår att utbetalningstiden vid ersättningsfall ska förkortas från 20 . I vissa särskilt angivna situationer får utbetalningstiden förlängas eller utbetalningen av ersättningen skjutas upp tills vidare. Ersättningsbeloppet ska betalas ut i svenska kronor eller i valutan i det EES-land där kontot finns. Om ett belopp ska räknas om mellan olika valutor ska den valutakurs tillämpas som gällde dagen för ersättningsrättens inträde. ges möjlighet att via ett kreditinstitut eller en clearingorganisation hämta uppgifter om till vilket konto utbetalningen av ersättningen ska göras. Om det inte har förekommit några transaktioner på ett konto före ersättningsrättens inträde, ska garantimyndigheten inte betala ut ersättning om insättningens värde understiger den administrativa kostnaden för utbetalningen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om de administrativa kostnaderna för utbetalningen. Insättningsgarantidirektivets krav på att hemmedlemsstaternas insättningsgarantisystem ska tillhandahålla de medel som krävs för utbetalning till insättare i värdlandet och att medlemsstaterna ska bistå varandra med informationsgivning och hantering av skriftväxling från berörda insättare bör enligt regeringen regleras i föreskrifter på lägre nivå än lag. Regeringen bedömer att insättningsgarantidirektivets bestämmelser om övertagande av fordran redan följer av gällande rätt. Om någon har tagit emot ersättning obehörigt eller med ett för högt belopp föreslår regeringen att återbetalning ska ske. Regeringen föreslår att institutens informationsskyldighet till insättarna förtydligas i lagen om insättningsgaranti. Innan ett avtalsförhållande ingås ska insättaren bekräfta att han eller hon har tagit del av information om garantin. Informationen ska lämnas i pappersform om insättaren begär det. Informationen ska göras tillgänglig på det språk som insättaren och institutet enades om när kontot öppnades eller på det eller de officiella språken i det EES-land där filialen inrättas. Ett institut som lämnar garantisystemet ska informera sina insättare om detta inom en månad från det att institutet lämnade systemet. Vid fusion eller annan form av ombildning av ett institut, som kan påverka insättarens rätt till ersättning, ska institutet informera insättaren minst en månad innan beslutet om ombildningen får laga kraft. Om det finns särskilda skäl får garantimyndigheten tillåta en kortare tidsfrist. Insättaren har rätt att ta ut den del av insättningen som överstiger det högsta ersättningsbeloppet från det att insättaren har informerats om ombildningen. Övergång till ett annat insättningsgarantisystem Regeringen föreslår att ett institut som avser att övergå till ett annat garantisystem som omfattas av insättningsgarantidirektivet ska underrätta om detta senast före övergången. ska till det andra systemet överföra sådana avgifter som institutet har betalat in före övergången. En överföring av avgifter ska dock inte ske om institutet har uteslutits från garantin. , och resolutionsmyndigheten ska enligt regeringens förslag samarbeta och utbyta information med varandra, med andra motsvarande utländska myndigheter, med andra utländska garantisystem och med Europeiska bankmyndigheten () i den utsträckning som följer av insättningsgarantidirektivet och medlemskap i . får hänskjuta frågor till för tvistlösning i enlighet med artikel 14.5 i insättningsgarantidirektivet. Regeringen bedömer att bör bemyndigas att ingå internationella överenskommelser enligt insättningsgarantidirektivet som inte kräver eller medverkan. Regeringen föreslår att sekretess inte ska hindra att får lämna sekretessbelagda uppgifter till ett kreditinstitut eller en clearingorganisation om dessa behöver uppgifterna för att vid ett ersättningsfall enligt lagen om insättningsgaranti kunna förbereda eller genomföra utbetalningen av ersättningen. Regeringen bedömer att insättningsgarantidirektivets krav på att uppgifterna om insättarnas konton ska vara konfidentiella redan följer av gällande rätt. Skyldigheten att utföra stresstester av garantisystemet bör enligt regeringen genomföras genom föreskrifter på lägre nivå än lag. Regeringen föreslår att beslut om ersättningsrättens inträde får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. får bestämma att ett beslut om ersättningsrättens inträde ska gälla . till kreditinstitut utmönstras från lagen om insättningsgaranti. Insättningsgarantidirektivets krav på att insättare ska kunna föra talan mot garantisystemet i övrigt följer enligt regeringen redan av gällande rätt. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Äldre föreskrifter föreslås gälla för årliga avgifter som beslutas . En viktig del av förslagen är skyddet för konsumenter. Regeringen menar att konsumentskyddet för den enskilde insättaren ökar genom förslagen. Informationskraven skärps, utbetalningstiden kortas från 20 och ett högre ersättningsbelopp (tilläggsbelopp) kan medges om insättningen är hänförlig till vissa särskilda transaktioner, t.ex. försäljning av en privatbostad. Finansiell stabilitet och statsfinanser Insättningsgarantin medför en ökad risk för att statsfinanserna belastas eftersom det är staten som i förlängningen ansvarar för de betalningar som garanteras. Ett institut som får finansiella problem kan drabbas av en uttagsanstormning, s.k. bank run, vilket betyder att många insättare omgående vill ta ut sina medel. Det är det som den förstärkta insättningsgarantin syftar till att motverka. Om det inte införs ett väl utformat tilläggsbelopp kan det skapa en osäkerhet kring insättningsgarantin och öka risken för uttagsanstormningar. Sådana kan i förlängningen medföra spridningsrisker till andra institut och därmed hota den finansiella stabiliteten. Ett tilläggsbelopp innebär att ett totalt sett större belopp kan komma att betalas ut vid ett ersättningsfall. Risken för att stora utbetalningar kommer att behöva göras från insättningsgarantin begränsas dock till följd av genomförandet av krishanteringsdirektivet i svensk rätt. Regeringen bedömer att åtgärderna för att öka konsumentskyddet och stärka förutsättningarna för finansiell stabilitet är positiva för statsfinanserna och bör väga upp eventuellt ökade kostnader för staten. Regeringen tar också upp risken för s.k. moral hazard, dvs. ett osunt riskbeteende till följd av en alltför generös insättningsgaranti. Förslaget om ett högre ersättningsbelopp utökar skyddsnätet. Tilläggsbeloppet kan dock enligt regeringen inte ses som en grund för ett ökat riskbeteende eftersom det bara blir aktuellt i specifika situationer när individer och hushåll är extra utsatta och i behov av skydd. Något som enligt regeringen skulle kunna motverka ett negativt riskbeteende är förslaget om att införa riskbaserade avgifter. Det innebär att instituten i högre utsträckning betalar för den risk de utgör för insättningsgarantin. I ett avseende blir insättningsgarantin snävare. Enligt förslaget kommer vissa insättare, exempelvis försäkringsföretag och offentliga myndigheter, inte längre att omfattas av garantin. De insättarna kommer att gå miste om för sina eventuella kontotillgodohavanden hos en bank. Det väntas dock inte få några effekter för den finansiella stabiliteten eller statsfinanserna eftersom de garanterade beloppen är för små i relation till eventuella kontotillgodohavanden för att i praktiken ha någon effekt på dessa insättares vilja att behålla medel på kontot vid en förtroendekris. Förslaget om ersättningsbelopp för svenska instituts filialer i andra EES-länder bedöms inte heller ha någon större effekt på statens finanser eftersom insättningsgarantin finansieras av institutens avgifter. Om denna bestämmelse inte skulle komma till stånd riskerar det enligt regeringen att leda till att konsumenter med insättningar i svenska instituts filialer i EES-länder exponeras för valutarisk och utsätts för svårigheter att bedöma omfattningen av insättningsgarantin i lokal valuta. Om insättningsgarantin behöver låna medel av för att uppfylla garantin för svenska instituts filialer i EES-länder kan kostnaden för upplåningen bli något högre än normalt på grund av valutarisk och en eventuellt stigande riskpremie på svenska papper. Regeringen bedömer dock att det inte är möjligt att kvantifiera kostnadsökningen, dels på grund av att tillförlitliga uppgifter om insättningsbelopp i svenska instituts filialer i EES inte finns att tillgå, dels för att det på förhand inte går att fastställa riskpremien och den svenska kronans växelkurs. Förslaget om insättningsgarantins tak för bidrag i resolution innebär en förbättrad möjlighet att genomföra resolution. Förslaget minskar risken för att det uppstår en situation där medel saknas för att fullfölja resolution. Alternativet är sannolikt att staten och skattebetalarna får bidra. Förslaget bedöms därmed inte ha någon negativ påverkan på statens finanser. På kort sikt kan en kostnad för staten uppstå om insättningsgarantin behöver låna medel från för att bidra i resolution.