bet · H301SoU18 · 2016-02-29 00:00:00 — Vi går vidare till nästa talare. , : Tack för möjligheten att komma hit och berätta om lägesbilder och arbete på området! Inledningsvis vill jag säga att vi gör en rad saker både för de barn som kommer och för de vuxna som arbetar med mottagande, stöd, vård och boende när det gäller dessa barn. Vi har också ett nära samarbete med andra myndigheter och med kommunerna, Kommuner och Landsting och föreningar som till exempel . Just handlar det om de akuta insatserna, men jag vill precis som tidigare talare betona att vi också arbetar med det långsiktiga perspektivet. Vi vet från våra kartläggningar att vi kommer att möta många utmaningar, inte minst i form av ohälsoproblem och psykisk ohälsa. Det kommer att kräva en kulturkompetens och kunskaper om förebyggande och preventiva insatser som systemet inte riktigt har . Det återkommer vi alltså till. Först ska jag säga något om läget. ringde runt och genomförde strukturerade intervjuer med de 50 kommuner som MSB pekade ut hade anmält att de hade en kritisk eller allvarlig situation. Då såg vi att det fanns brister i många led. Ofta hade man en kort utredning, och den kompenserades inte av en tät uppföljning. Den korta utredningen följdes i stället av en brist på uppföljning. Allt detta fick stå tillbaka på grund av annat arbete. Man genomförde inte familjehemsutredningar före placering, vilket också innebär en stor risk. Vi vet till exempel att flickor är mer placerade i familjehem än pojkar. Vi gjorde intervjuer med kommunerna och följde också upp hur man arbetade med mottagandet av och stödet till ensamkommande flyktingbarn, och precis som vi hört här såg vi att många hade organiserat sig på ett särskilt sätt. Man hade arbetat mycket för att rekrytera och behålla socionomer men såg även en utveckling där socionomer blev konsulter, vilket ökade kommunernas kostnader på området. När det nu kommer färre barn tror vi alltså att det kan följa en rad omplaceringar på grund av att man inte har hunnit göra utredningarna och uppföljningarna. Förhoppningsvis kan man då backa och hämta igen det man inte hann med , . Om jag går över till stöd var det första vi gjorde, vilket vi hörde statsrådet nämna, att inrätta svarsfunktionen. Den har tagit emot 373 samtal med en rad olika frågor i varje samtal. De vanligaste frågorna handlar om familjeåterförening, gifta minderåriga flickor, placeringsfrågor och ekonomiska frågor. Det är alltså ganska komplicerade frågor man ställer, och det är många som är nya i handläggningsarbetet som har nytta av svaren. Tillsammans med kommunerna publicerade vi också de vanligaste frågorna som förekom på nätet, och vi uppdaterar detta beroende på vad man frågar efter. Det handlar om frågor som ifall ensamkommande barn kan placeras hos släktingar eller vem som ska ge medicin till ensamkommande barn som bor i HVB-hem. Det är alltså frågor på väldigt hög detaljnivå, kan man väl egentligen säga. Vi har även en handbok om placerade barn, och som ni hörde tidigare uppdaterar vi allt material och kunskapsstöd om ensamkommande som vi har haft tidigare. Vi har dessutom det stora uppdraget från regeringen som handlar om stöd till civilsamhället, som har ställt upp på ett fantastiskt sätt i den här situationen. När man vill anmäla sig som god man, särskilt förordnad vårdnadshavare, familjehem eller jourhem behöver man stöd för att veta vad som krävs och vad som gäller. Vad behöver jag veta innan jag anmäler intresset? Det är viktigt för kommunerna att de kan kanalisera engagemanget, såklart, men också att det är rätt personer som anmäler sig och att de har rätt förförståelse för uppdraget. På det området kommer vi att göra en stor stöd-, utbildnings- och informationsinsats. Statsrådet berättade också om yrkesintroduktionen för nya socialsekreterare, och den lanserades på webben i går. Den kan vara en snabbstart och en introduktion som går igenom regelverk och kunskapsstöd man behöver i yrket. När det gäller barnen tar jag bara ett exempel vi arbetar med . Vi kommer att göra informationsfilmer till de barn som bor i HVB-hem och familjehem där de får väldigt konkret information om vad de kan förvänta sig i form av mat, kläder, aktiviteter, skolgång, omvårdnad, kontakt med socialsekreterare och så vidare den . Den kan vara lång – den kan vara så lång som – och vi vet från andra länder att man som barn tittar på informationsfilmerna om och om igen för att få bra information om vad som väntar och vad man kan göra i väntan på ett beslut om asyl. Vi kommer att göra filmerna på tio olika språk och lägga ut dem på Youtube och andra ställen där de kan nås. Vi kommer även att kombinera dem med en vägledning till personalen om hur man kan arbeta med barnen runt filmerna. Detta handlar också om barnens möjligheter att utkräva sin rätt och vara en aktiv och delaktig part i arbetet, trots att de kommer nya och kanske inte alltid har språket på plats. Föreskriftsarbetet är en viktig del för , och jag ska avslutningsvis säga någonting om det. Vi gjorde direkt en förändring av för att de skulle bli mer flexibla i det akuta skedet. pågår en ny översyn, och ett remissförslag kommer ut . Där har vi betonat kvalitet och säkerhet. Det innehåller förslag om regler och rekommendationer avseende • utbildning och erfarenhet hos personalgruppen hur man kan anpassa och bedriva verksamheten så att den utgår från de boendes behov • hur man kan arbeta mer med bedömning vid inskrivning så att barnen kommer till rätt slags HVB • hur personalen kan få rutiner för att lära sig om konflikter, våld och hotsituationer • vilken introduktion, handledning och kompetensutveckling som behövs på dessa områden och för att ge stöd till personer som har upplevt trauma. I föreskrifterna gäller fortfarande att vi måste ta hänsyn till att det ska finnas en flexibilitet och att det måste vara behovsanpassade lösningar. Det ser nämligen olika ut från HVB-hem till HVB-hem och från kommun till kommun. De kommer också att kombineras med ett kunskapsstöd om hur man hanterar konflikter, våld och hotfulla situationer som HVB-hemmen kan använda sig av. Stödboenden nämndes, och skickar ut förslag till föreskrifter och allmänna råd för detta på remiss som HVB-remissen. Jag hoppas att det blir . Eftersom stödboenden är en ny placeringsform måste författningen medge en viss flexibilitet vid utformningen av dem, men vi kommer att ha regler och rekommendationer som handlar om utformning av det egna boendet, innehållet i individuellt anpassat stöd, personalens tillgänglighet och personalens kompetens. Ordföranden: tackar för detta och går direkt vidare till nästa talare, som är chef för program- och utvärderingsenheten på . , : Jag tänkte uppehålla mig lite grann vid rösterna från de barn vi har träffat . Det är ensamkommande barn som kom till . Jag tänkte dock börja i en liten utblick. Parallellt med att vi mötte ensamkommande barn och unga i gjorde vi nämligen en rapport tillsammans med våra andra europeiska barnombudsmän. Detta är ju i högsta grad även en europeisk fråga. Vi barnombudsmän i – vi är ett fyrtiotal – har tagit fram en rapport som handlar om de risker barn utsätts för på väg till och genom . Vi har gjort det bland annat genom att prata med barn i de länder som finns på barnens resväg genom och identifiera risker på vägen. Det gäller alltså även vägen till . Antalet barn på flykt i har ju ökat under det här året; numera är en tredjedel av de asylsökande i barn. Det vi kunde konstatera angående barn på flykt i och de risker som finns är risken att barnen omkommer. Framför allt gäller det i samband med resan över , men vi ser även barn som till exempel dör på stränderna i . Också risken att drabbas av allvarliga sjukdomar och inte få tillgång till sjukvård är någonting vi ser i det europeiska perspektivet. En annan fråga som är aktuell när vi talar om ensamkommande barn är att en del av de barn som kommer till kommer med sina familjer men blir ensamkommande på vägen. Vi har till exempel sett hur barn har separerats från sina föräldrar i bussningar som har skett mellan länder, där man till exempel har valt att sätta kvinnor på en buss, barn på en annan buss och män på en tredje buss innan man började tänka på att man då separerade familjer. Risken att falla offer för människohandel och sexuell exploatering har vi sett, liksom risken att utsättas för sexuella övergrepp. Risken finns även att barnen nekas rätt till skydd och skickas tillbaka till hemlandet. Jag ville bara ge en liten bakgrund i och med att detta är ett europeiskt perspektiv. Sedan har vi också träffat barn som har kommit till som ensamkommande. , parallellt med att vi gjorde studien tillsammans med de europeiska barnombudsmännen, åkte i ut till boenden och träffade ensamkommande barn och unga. Vi har träffat 450 barn i åldrarna 9–. Som situationen såg ut har vi hos som myndighet prioriterat ankomstboendena, för det var där vi såg att utmaningarna kanske var allra störst . Vi har varit på ankomstboenden i , , , , och , och vi har varit på ankomstboenden för mellan 20 och 200 barn. Majoriteten av dem vi har träffat är pojkar, men det finns även flickor. Vi vet ju att relativt få av de ensamkommande barnen är flickor, men vi har aktivt sökt dem för att få med flickor i underlaget. Det är barnens egna ord jag kommer att presentera, men genom en tolk på plats. Vi jobbar med en kvalitativ metod med öppna frågor till barnen, där barnen själva berättar om vad de ser för utmaningar i sin situation. Båda rapporterna finns på vår webbplats om man vill läsa mer om det. Jag tänkte också säga att barnrättskommittén kom med sina rekommendationer till . En del har hänt på området , kan man säga, men rekommendationerna är fortfarande väldigt aktuella och angelägna. Till exempel sa barnrättskommittén att man behöver föreskriva i lag att ensamkommande barn omgående förordnas en god man, att barnen ska vara fullt utrustade med grundläggande förnödenheter, att alla fall av försvinnanden av ensamkommande barn ska utredas samt att alla nödvändiga åtgärder för skyddet av dem ska vidtas. Vad sa då de här barnen till oss när vi var ute och mötte dem? Jag vill börja med den bild jag visar , som handlar om det första barnen pratade med oss om på ankomstboendena. De kunde ha varit där från , som det barn som hade varit där längst. Det första barnen pratade om var framtiden. ”Min största önskan är att jag ska få utbilda mig och lära mig läsa och skriva.” ”Om vill så ska jag bli psykolog. hade jag inte så mycket hopp om det, men sedan jag kom hit känner jag mig lite mer hoppfull.” Jag tycker att detta är en bra bild att börja i, nämligen att det fanns mycket hopp hos de här barnen när vi mötte dem – trots de andra saker vi snart kommer till. Barnen pratade om asylprocessen och anvisningsförfarandet. Som jag nämnde kan de ha varit där . Detta är boenden som är tänkta för korta vistelser; hade någon rekommendation om att barnen ska vara på boendena i , och de är också anpassade efter det. Vi mötte dock alltså barn som hade varit där . Inget av de barn vi mötte hade fått en god man. Det var också mycket dålig information kring asylprocessen och anvisningsförfarandet, och om det fanns information var den svår att tillgodogöra sig eftersom den oftast inte fanns på det egna språket. Det är också en sak vi har gjort : Vi har tagit fram information om de grundläggande rättigheterna på fem språk, tror jag att det är, och skickat till boendena så att de ska kunna sätta upp dem. Det fanns en fråga här om att vara ensam och utsatt, och det är något barnen lyfter fram i mötena med oss. Barn placeras på boenden där de är helt ensamma om sitt språk och det land de kommer ifrån, och då vittnar de om känslor av att vara ensamma och utsatta. Barn blir utsatta för våld och trakasserier på grund av sitt språk och det land de kommer ifrån. Det är minoriteterna på boendena som pratar mycket om att känna sig ensamma och utsatta. Flickor lyfter fram att de ofta är ensamma och isolerade. Vi var på boenden där det kunde bo 100–150 pojkar och 1 eller 2 flickor. De pratar också just om att det blir en medveten eller omedveten exkludering, till exempel att sysselsättningen inte är anpassad efter flickor. Jag ska läsa upp några röster om detta. ”Jag kan inte deras språk tyvärr så jag får nöja mig med att vara tyst.” Vi mötte många barn som inte hade pratat . ”Det fanns ingen låsenhet, det gick inte att låsa badrummet förut, så jag duschade ingenting första . Men sen talade jag om det för personalen och de satte lås på dörren, så när jag går in och duschar så låser jag.” Det är alltså en flicka som bor ensam på ett hem med bara pojkar. En annan fråga som kom upp på, skulle jag säga, de allra flesta boendena var att många barn har nekats hälso- och sjukvård, inklusive tandvård och psykologstöd. På flera boenden hade vi också en diskussion med personalen, som uttryckligen sa att barnen inte har rätt till hälso- och sjukvård förrän de har anvisats till en kommun. Dessa barn hade oerhörda rädslor för det de bar med sig; det kunde vara allt ifrån att de tyckte att synen hade blivit väldigt mycket sämre och att de var rädda att bli blinda till att de hade sårskador som inte var omhändertagna, att de hade njurproblem eller var i behov av mediciner. Det verkar alltså råda stor brist på kunskap om när man har rätt att få hälso- och sjukvård i dessa situationer. Det vi gjorde var att med de rättsliga befogenheter vi har kalla in myndigheter för att diskutera hur det ser ut på området. Hur ser rättsläget ut – har man rätt till hälso- och sjukvård? Vi fick ett tydligt svar från alla myndigheter att barnen har rätt till hälso- och sjukvård även under den tiden de befinner sig i ankomstboendet. En röst kring detta var: ”Ja, med mig var det så att jag verkligen försökte insistera och säga till personalen att jag mår jättedåligt och behöver komma till doktorn, men de trodde mig inte förrän jag svimmade.” Detta mötte vi faktiskt också på ett av boendena vi var på. Det var ett barn som efterfrågat hälso- och sjukvård men fått nej och som svimmade vi var där. Det vi har slagit ihop till boende, bemötande och kläder handlar mycket om att det är trångt, smutsigt och kallt. Det bor så många som 20 barn i samma rum, och trängseln gör att det uppstår bråk. Personalen väcker barnen för att kolla närvaron, och det saknas möjligheter att kontakta sin familj. Det vi såg väldigt tydligt i den här situationen var att det var höst och vinter. Det hade till exempel kommit snö när vi var i . Det vi såg många barn gå omkring i var tofflor, och det gjorde att barnen oftast inte kunde vistas utomhus. På dessa stora boenden var det alltså många ungdomar som bodde tillsammans och inte kunde gå ut. Jag har lite förslag från om hur vi tänker kring att situationen kan lösas, så jag hoppas att jag får frågor om det sedan. , Inspektionen för vård och omsorg: Jag tackar så mycket för inbjudan. Vår främsta uppgift på Inspektionen för vård och omsorg är att svara för tillsyn och tillståndsprövning inom hälso- och sjukvård, socialtjänst och verksamhet enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Den stora ökningen av ensamkommande barn och unga har förstås påverkat både tillsynen och tillståndsprövningen. Situationen har lett till krav på snabba förändringar och effektiviseringar i tillståndsprövningen och förstås medfört stora utmaningar för våra inspektörer i tillsynen. Vi har efter bästa förmåga agerat både pragmatiskt och tydligt i den extraordinära situationen. Som exempel på pragmatism kan jag nämna att vi inte har varit så hårda när det gäller hur många barn som får vistas i samma rum, utan det får varje situation avgöra. Vi har inte heller ställt samma krav när det gäller ledningssystemets omfattning. Vi har även kunnat acceptera delvis annan kompetens hos föreståndare. När det gäller tydlighet vill jag säga att vi också har stängt åtta verksamheter , såväl privata som kommunala och entreprenader. Vi bedömer dock att trycket i verksamheten kommer att fortsätta. Jag vill här bara nämna några siffror. hade vi 939 HVB-hem i vårt register, varav 525 var förbehållna ensamkommande barn. har vi 1 400 HVB-hem registrerade, varav 1 209 är för ensamkommande. Vi har också 17 stödboenden registrerade. När det gäller vår tillståndsprövning beslutade vi om en omprioritering av övriga ärendeslag till just HVB för ensamkommande, och vi ökade också produktionskapaciteten. Vi fick dessutom ett regeringsuppdrag att ytterligare stärka kapaciteten, och det har vi hanterat genom nyttjande av vår anslagskredit. Vi har dock även vidtagit en rad övriga insatser, som till exempel framtagandet av nya blanketter som ska underlätta inte bara för den som ansöker utan också för vår egen handläggning. Vi har dessutom anpassat vår hemsida med tydlig information om vad som gäller när man ansöker om att få bedriva ett privat HVB-hem. Vi har infört servicetelefon och snabbspår när det gäller ansökan om just HVB för ensamkommande, och det är nu etablerat. Jag vill i detta sammanhang säga att vi fortfarande har en väldigt stor ärendeinströmning, vilket leder till viss undanträngning när det gäller andra ärendeslag och därmed också längre handläggningstider. Vi kan också se att det är svårt att få tag på kompetenta och erfarna föreståndare. Vi ser att det blir fler oerfarna nya aktörer med låga kunskaper om den verksamhet de ska bedriva och ansvara för och också att HVB-hemmen tenderar att bli större, det vill säga att man tar emot fler barn. Jag tycker även att det i sammanhanget är viktigt att poängtera att privata HVB-hem ändå bara utgör av det totala antalet. Den största ökningen har alltså skett i offentlig regi, det vill säga i kommunernas egna boenden och genom entreprenader. Den stora mängden ensamkommande barn och antalet HVB påverkar också vår frekvenstillsyn. Frekvenstillsyn innebär att vi enligt förordning ska inspektera alla HVB-hem, inklusive Sis-institutioner och stödboenden – både enskilt och offentligt drivna – minst en gång och samtala med barn. Den här snabba ökningen kan förstås bidra till att vi får svårt att klara vårt uppdrag . Det finns också risk att vi ser väldigt många brister som kräver uppföljning och ytterligare inspektioner, vilket kan medföra undanträngningseffekter på annan socialtjänst som vi också ska inspektera. Jag får svara på frågor sedan om vad vi ser mer specifikt i tillsynen. , : Som ni ser i figuren har vi en stark uppgång. Den röda linjen visar hur många ungdomar som totalt är inne på Statens institutionsstyrelses institutioner. Den blå streckade linjen visar hur många platser vi har tillgång till. ser vi en uppgång som har fortsatt. Den uppgången har inte stöd i demografin. Annars följer ju den röda kurvan ganska väl åldersgruppen som vi jobbar med på våra ungdomsinstitutioner, och ska man normalt sett inte se en uppgång av till exempel antalet ungdomar i årskurs nio, som är medelåldern på Sis-institutioner . Här är alltså en uppgång som vi inte kunde förutse. Som ni ser passerar vi 2014 till och med den blå streckade linjen, och då uppstår en kösituation. Då började det komma larmsignaler från och reaktioner på att vi inte kunde anvisa plats. Vi har jobbat så mycket vi har kunnat, skulle jag säga. Vi har samarbetat med SKL, och vi har gjort allt vi har kunnat inom Sis för att öka vår kapacitet för att kunna klara det här, men vi är fortfarande i en situation att det balanserar precis så att vi lyckas. Till exempel den här och har vi precis jämnt skägg. Vi måste utnyttja varenda plats, och det gör det svårt att differentiera inom vår vård. Vi behöver ju ett visst spelutrymme för att kunna differentiera för ungdomarna och välja lämpliga institutioner för dem. Om jag då går över på det som vi ser som den största påverkansfaktorn för den här uppgången så är det antalet ensamkommande barn. fanns det 52 ungdomar som vi uppfattade som ensamkommande barn. Detta bygger på uppgifter som vi får från . fördubblades siffran till 102. var det 139, och var det 221 stycken. Av de placerade pojkarna är var fjärde nu ett ensamkommande barn. Vi ser alltså få flickor. Huvuddelen är akutplaceringar. Vi har gått in och tittat på om detta är en återspegling av hela gruppen ensamkommande till . Är det en viss andel som kommer till Sis? Men så ser det inte ut. Vi har gått in och gjort två lägesrapporter, en 2014 och en 2015, och specialgranskat de ensamkommande som kom och början av 2015. Ungefär 60–av dem är barn med nordafrikanskt ursprung, från och . Detta återspeglar inte bilden av hela gruppen ensamkommande, utan här har vi en undergrupp av ensamkommande med speciella problem. Placeringsgrunden är den som är traditionell för Sis-placeringar. Här kan man dock säga att för av de ensamkommande barnen är en av placeringsgrunderna att de avviker och inte kan anpassa sig till de boendeformer som erbjöds av . De kommer alltså inte direkt till Sis. De har vistats i , man har provat olika boendeformer, men det har havererat på det ena eller andra sättet, och det är placeringsorsaken för att de kommer till oss. Vi vidtar givetvis en mängd åtgärder inom myndigheten för att stärka vår egen personal och vår kompetens att klara det här, och vi har relativt goda resurser och kan upprätthålla en hyfsat bra kvalitet. Vi försöker sträva efter att utveckla oss så mycket som möjligt, men den stora utmaningen för oss är att kunna bygga i fatt och skapa kapacitet för den här gruppen och för hela Sis-gruppen. Ordföranden: så mycket! Vi får återkomma till dig med ytterligare frågor . Jag lämnar över ordet till Kommuner och Landsting och , avdelningschef för avdelningen för vård och omsorg. , Kommuner och Landsting: Ordförande, utskottets ledamöter, övriga åhörare! Kommuner och Landsting är en medlemsorganisation. Vi tillvaratar i första hand våra medlemmars intressen. I det ligger att vi arbetar med att öka kvaliteten i de prestationer som våra medlemmar gör i välfärdens tjänst, till exempel att ta emot ensamkommande barn. Det är förbundets hållning och det är min absoluta och personliga övertygelse att det är vårt allra bästa sätt att ägna oss åt intressebevakning: att se till att vi får respekt för våra medlemmars arbete. Det här är nu en vardagssituation hos våra medlemmar. Vi har ett par citat. En utvecklingschef från säger att vi vet att det här är påfrestande för barnen, det är en utmaning för medarbetarna och det ställer krav på hur vi arbetar. Ett annat citat är från och pekar på det som föregående talare nämnde: Det är ett undantag att de här barnen är barn som på något sätt ställer till svårigheter. De allra flesta är barn som har haft extraordinära erfarenheter och svåra förutsättningar. kommer de hit, och vi måste skapa bästa förutsättningar för återhämtning och för att komma in i ett vanligt liv. Det sägs även i den här salen att vi har ett andrum . Det är riktigt. Det är lite färre barn som kommer till än det var . Men det är fortfarande på historiskt höga nivåer. Fakta är alltid bra att gå tillbaka till: för januari månad med som källa: 637 barn. var det 534, och var det 230. Ja – det är ett visst andrum jämfört med hur det var , men det är fortfarande en mycket stor belastning. Hur ska vi då lösa det här? Vi har som ni säkert känner till en ganska lång lista på förslag och krav på regelförändringar men också egna idéer om ett förbättrat arbetssätt. Vi menar att vi måste ha ett undantag från kraven på socionomexamen för myndighetsutövningen. Vi måste se till att få en jämnare fördelning mellan kommunerna. Där arbetar vi för att på olika sätt bidra till att fler kommuner snabbare ska ta emot barn. Vi måste få kortare tider hos . Vi hörde , och blev glada för det, att även regeringen pratar om de differentierade schablonerna för ersättning. Ni känner till diskussionen om åldersbedömningarna och hur väl de fungerar eller inte. Vi behöver en bättre åldersbedömning för att kunna klara uppdraget för . Vi har också förhoppningar om arbetet kring uppdraget att ta emot 1 000 barn.