bet · H301FiU20 · 2016-06-17 00:00:00 — Det är åtgärder som även tidigare regeringar har vidtagit, till exempel 2009 och 2002. Att tidigarelägga utgifter, till exempel, gjordes 2009. Vår bedömning är att man hade försvagat ramverkets ställning om man i stället hade höjt taket. Här gör vi olika bedömningar. Man kan naturligtvis diskutera och göra olika bedömningar, men det är regeringens fasta övertygelse att det är bättre att göra så som vi gjorde än att gå till med en takhöjning. Vi har också – inte minst viktigt att påpeka – agerat vad gäller en annan aspekt för att klara taken, nämligen att få fler människor att söka asyl i andra EU-länder. Det gör också att marginalerna till taket ser betydligt bättre ut än vi trodde . Ordföranden: Då går vi över till ledamöternas frågor, som förstås kan riktas både till rådet och till finansministern. Vi tar partierna i storleksordning och ett par eller tre frågeställare åt gången. Jag ska själv ställa den första frågan, men jag vill först konstatera att det är väldigt bra att vi i kan säga att mycket utvecklas positivt – arbetslösheten sjunker, tillväxten är hög, det finansiella sparandet har stärkts kraftigt jämfört med tillbaka i tiden – för att sedan ge oss i kast med alla de problem som vi ser. Det är i grunden väldigt sunt, och det är säkert också därför det går lite bättre för oss än för många andra länder. Jag skulle vilja knyta an till den frågeställning som finansministern tog upp på slutet, för när jag läser rådets rapport undrar jag hur man ser på det här med utgiftstaken och deras funktion. Med dagens regelverk är regeringen tvungen att agera om taken skulle överskridas. För egen del tycker jag inte att det bara är en regelfråga. Jag måste säga att jag föredrar regeringar som är aktiva och skjuter på reformer, tar initiativ och lägger fram förslag – till exempel att minska kostnaderna på migrationsområdet – och som inte sitter och väntar och hoppas på det bästa. En samlad läsning som jag gör den – får gärna kommentera det – är att rådet har en något annan uppfattning, nämligen att man nog borde vänta för att om det behövs föreslå höjda tak. Detta eftersom man inte tycker att tillfälliga utgifter på migrationsområdet nödvändigtvis ska finansieras och är väldigt kritisk mot att flytta utgifter mellan åren. Men om vi väljer höja-taket-vägen – om regelverket skulle tillåta det; om vi skulle ändra det – ger det ett närmast oändligt utrymme jämfört med den modell som regeringen både nu och har valt. Den håller sig inom beslutade tak, antingen innevarande eller kommande. Det är ju en restriktiv väg jämfört med att gå till och begära höjda tak. Om det är rådets slutsats är det en ganska oortodox sådan för ett finanspolitiskt råd. Jag skulle gärna vilja höra kommentarer till det. (M): Tack för föredragningarna och för en intressant rapport! Ni skriver i rapporten att svensk ekonomi har utvecklats starkt och att lågkonjunkturen efter finanskrisen är på väg att övergå i en högkonjunktur. Ni pekar också på att finanspolitiken och räntepolitiken är mycket expansiv trots att ekonomin går in i den här högkonjunkturen och att finanspolitiken bör vara stramare än den är . Min fråga är om ni kan utveckla hur ni ser på konsekvenserna av den expansiva ekonomiska politik som förs och hur stora riskerna är för överhettning. , : Till : Självklart tycker vi inte att det bästa är att man väntar och ser och inte gör någonting. Ser man en stor utgiftsexpansion som hotar utgiftstaket ska man självklart vidta alla åtgärder man tycker är rimliga för att minska risken att utgiftstaket bryts. Det är en självklarhet, tycker jag. Vi framstod i föredragning som att vi säger nej till allting. Så är förstås inte alls fallet. Tvärtom menar vi att man bör föra en stramare finanspolitik. Vi har inte sagt att alla kostnader för asylmottagandet ska få slå igenom i budgeten, utan det är de temporära. Inom ramen för det som vi har sagt finns det förstås möjligheter att göra åtstramningar, och det är precis det vi anser att man bör göra i det här läget. Hur långt man ska gå kan diskuteras, men några behövs. Det är inte uppenbart att det hade räckt för att fullständigt undanröja risken att taket skulle brytas , men det var i alla fall möjligt att man inte skulle ha behövt höja det. Vår uppfattning är att man ska göra allt som är ekonomiskt rimligt, givet till exempel konjunkturutvecklingen, för att minska risken att taket bryts. Skulle det visa sig att det inte räcker kan man i det läget, menar vi, gå till och begära en höjning. Om man kan visa att man verkligen har gjort allt som är rimligt för att minska riskerna tror jag att risken att trovärdigheten i systemet minskar efter en sådan höjning är ganska begränsad. Men en sådan höjning kan förstås inte vara oändlig – då är det uppenbart att förtroendet för systemet minskar. Vi tycker sammanfattningsvis inte att man skulle ha väntat och sett och inte gjort någonting. Tvärtom skulle man ha gjort allt som är rimligt när det gäller att förstärka budgeten och minska risken för ett överskridande av utgiftstaket. Till : När det gäller konsekvenserna av en alltför expansiv politik kan man först konstatera att det inte är ett hot mot de offentliga finanserna. Det är konjunkturutvecklingen och det stabiliseringspolitiska som vi ser som ett bekymmer. Vi vet ju av historien att en procyklisk finanspolitik tenderar att leda till större konjunkturvariationer. Högkonjunkturerna blir hetare och lågkonjunkturerna djupare om man för en sådan politik. Men det finns inte möjlighet att säga exakt hur mycket riskerna för en snabb konjunkturnedgång ökar. En sådan exakthet finns inte, särskilt inte i Finanspolitiska rådets bedömningar, utan här får vi förlita oss på vad och andra säger. Jag kan alltså inte kvantifiera risken, men erfarenheten säger att bra stabiliseringspolitik är kontracyklisk och inte procyklisk. Alla vet ju att sparandet ska förbättras när konjunkturen går upp. Gör man inte det riskerar man att få en djupare lågkonjunktur senare – exakt hur mycket djupare är svårt att kvantifiera. (SD): Herr ordförande! Jag har en fundering som gäller den kritik som rådet tar upp rörande det som kallas statiska och dynamiska beräkningar, alltså det faktum att regeringen inte förhåller sig till olika typer av beteendeförändringar som uppstår när man höjer olika skatter. Det exempel som rådet tar upp är skattehöjningar på arbete. Man menar att om man tar alla dynamiska effekter i beaktande kommer regeringens skattehöjningar inte att leda till några förstärkningar över huvud taget av de offentliga finanserna. Både jag och ett par andra ledamöter approcherade finansministern om det här på frågestunden . Svaret var i princip att rådet och departementet gör olika bedömningar och att det finns en viss risk förknippad med att göra enbart dynamiska beräkningar eftersom det så att säga bjuder in till glädjekalkyler. Därvidlag delar jag såklart finansministerns bedömning. Min fråga är vad som i så fall förhindrar att man åtminstone resonerar kring frågan, exempelvis i en bilaga eller dylikt. Man kan fortfarande ha den statiska beräkningen som grund, men det borde ju vara på det sättet att det är lika riskfyllt att enbart förlita sig på statiska kalkyler som att enbart förlita sig på dynamiska kalkyler. Min fråga till rådet är varför man gör olika bedömningar i det här avseendet. Att man gör det har vi förstått, men varför blir det så? Använder man helt olika modeller, antar man helt olika värden på elasticiteter och dylikt eller är det helt enkelt så att gör glädjekalkyler eftersom det ligger i dess egenintresse att göra så? (MP): Jag har ett par frågor angående höghastighetsjärnvägen. Rådet konstaterar att kostnadsberäkningarna är behäftade med mycket stor osäkerhet. Det tog också finansministern upp här. Ändå slår man i slutet av kapitlet om infrastruktur fast att investeringarna i höghastighetsjärnväg bedöms som samhällsekonomiskt mycket olönsamma och att investeringarna därför inte bör genomföras. I presentationen hade det här mildrats lite. Man hade lagt in ett ”förmodligen”, vilket jag antar beror på att den här kritiken har kommit upp. Men i texten ser jag ingenstans att rådet tar upp den kritik som har riktats mot kalkyler och beräkningar av vad som är samhällsekonomiskt mycket olönsamt. Jag vill gärna höra hur ni resonerar kring det och hur man kan dra så pass säkra slutsatser av ett så pass osäkert underlag. En angränsande fråga är att vi kan konstatera att ett hållbart transportsystem är avgörande för att vi ska klara bland annat klimatmålen. Vi vet också att de befintliga banorna på många håll är fullt utnyttjade i sin fulla kapacitet. För att klara ett hållbart transportsystem och klimatmålen behöver vi alltså ändå nya stambanor. Det resoneras om kostnaderna i det liggande förslaget om höghastighetsjärnväg, men det finns ju alternativa kostnader om vi inte klarar den här utmaningen. Hur ser rådet på de alternativa kostnaderna, och hur ska man kunna se över det bättre framöver? (C): Tack för bra föredragningar! Finanspolitiska rådets rekommendationer på arbetsmarknadsområdet är intressanta. Vi vet ju alla att det är en av de viktigaste utmaningarna som står inför för att klara finansiell stabilitet på lite . Jag har särskilt noterat att rådet förespråkar ingångsjobb med lite lägre ingångslöner för grupper som står en bra bit från arbetsmarknaden. Jag undrar om professor kan kommentera detta och särskilt beröra det ämne som är aktuellt och debatteras mycket nu: att lägre ingångslöner kan spilla över i generellt lägre löner. , : Jag börjar med fråga om de så kallade dynamiska effekterna. Det är som har gjort det här. Han har använt en något annorlunda beräkningsmodell än den som används på . Jag tror att man kan dela in de dynamiska effekterna i två komponenter. Den ena är den ganska direkta effekten på arbetsutbud i antal timmar. Den andra är den effekt man får om incitamenten förändras – då kan också incitamenten till att göra karriär, jobba hårdare och så vidare förändras. Det får också en effekt på statsbudgeten. Den första delen finns det relativt sett större kunskap om storleken på än den andra. Min bedömning när det gäller den första delen är att skillnaderna mellan kalkyler som vi har använt och dem som används på är marginella. När det gäller den andra delen är det möjligt att det finns något större skillnader i kalkylerna. I vilket fall är det väl naturligt att tänka sig att det finns en större osäkerhet i den andra delen eftersom det verkar mer långsiktigt när folks karriärincitament och så vidare förändras. Det får vi räkna med. Man ska alltid ta den här typen av kvantitativa kalkyler med en nypa salt. Det gäller kanske i särskilt hög utsträckning den här sista komponenten. Vi redovisar kronor på ganska detaljerad nivå, men det är självklart att det finns en betydande osäkerhet. När det gäller effekten på arbetsutbudet tror jag inte att det är några betydande skillnader mellan de kalkyler som vi gör och dem som normalt görs på . Jag tror inte att det fanns någon förvåning över våra siffror på . Det är också därför vi tycker att det är riktigt att redovisa det här för att få en effektiv diskussion om den ekonomiska politiken. Till : Vi gör ju inte några egna samhällsekonomiska kalkyler av höghastighetsjärnvägen, utan vi har använt oss av de beräkningar som har gjorts. Vår bedömning är att de klart och tydligt pekar mot att den samhällsekonomiska lönsamheten är väldigt låg – den är i storleksordningen att man förlorar kanske 40–på varje krona man investerar samhällsekonomiskt. Det är alltså robust olönsamt. Det här är förstås inte någonting som man kan bevisa är sant. Det finns säkert osäkerhet om till exempel kostnaden för att bygga den här järnvägen. Jag noterade nyheterna i går att det finns idéer om hur man skulle kunna sänka kostnaderna betydligt. Min enkla överslagsberäkning är att skulle det här bli ungefär hälften så dyrt som man har beräknat, ja, då skulle det kanske kunna vara lönsamt. Jag är inte tillräckligt bra ingenjör för att kunna bedöma sannolikheten att man skulle kunna pressa kostnaderna så mycket. Men pekar allt på att det här är väldigt samhällsekonomiskt olönsamt. Såvitt jag kan bedöma innebär de här kalkylerna också att det här är ett väldigt ineffektivt sätt att nå klimatmål. Det är tveksamt om det har någon större betydelse för utsläppen över huvud taget att genomföra ett sådant här projekt. Det är förstås kunskaper som utvecklas, men jag tycker att det är en robust och tydlig bedömning . fråga om spridningseffekten – vill du säga någonting om den, ? , : Du skickar de svåra till mig. Det är såklart en svår fråga hur stora spridningseffekterna är. Framför allt beror det på exakt vad det är man gör. Om man är intresserad av att minimera spridningseffekterna ska man nog följa vårt råd och försöka se till att det är parterna som implementerar en sänkning av lönekostnaderna. Då kan man hitta konstruktioner som minimerar spridningseffekterna; det är jag helt övertygad om. Kollektivavtal är mycket komplicerade dokument som betingar lönenivåer, ersättningar och annat på variabler som berör branscherfarenhet, erfarenhet på företaget, ålder och så vidare. Vi förespråkar att man kvarstår vid en lönesättningsmodell där parterna ansvarar för lönesättningen. Vi tror att det är viktigt att parterna tar ett ansvar för att hjälpa till med den situation som vi står inför där vi har en stor utmaning på arbetsmarknaden. I det sammanhanget rekommenderar vi att regeringen så kraftfullt som möjligt försöker stödja parterna i arbetet med att också stimulera efterfrågesidan. De starkaste verktyg som man har som politiker när det gäller arbetsmarknaden ligger alltid på utbudssidan. Man kan påverka mycket mer direkt vad individer gör än företag. Det är mycket svårare på efterfrågesidan. Men om man står inför en situation där väldigt många med dåliga kvalifikationer ska in på arbetsmarknaden och vi har väldigt få okvalificerade jobb är det naturligt att också tänka på vad man kan göra på efterfrågesidan. Då är lönekostnaden naturligtvis en del av det. Då behöver man stödja parterna i arbetet med att hitta konstruktioner som möjliggör och underlättar för okvalificerade personer att komma in på arbetsmarknaden så snabbt som möjligt, med så små spridningseffekter som möjligt. Jag är medveten om att detta är ett ganska luddigt svar. Vi har en diskussion i rapporten där vi tar upp den evidens som finns om dessa saker. Det viktigaste är att komma ihåg att det beror på vad man gör hur stora spridningseffekterna är. Jag är övertygad om att parterna med rätt stöd klarar av att hitta konstruktioner som underlättar den okvalificerade arbetskraftens möjligheter att komma in på arbetsmarknaden utan betydande spridningseffekter. Lönerna är naturligtvis en komponent i detta. Finansminister (S): Jag ska kommentera något om dynamiska effekter. Regeringen följer de beräkningskonventioner som vi har på och som vi har haft sedan 90-talskrisen. Det finns en historisk bakgrund till att vi har dessa beräkningskonventioner utan dynamiska effekter. Vi hade ju ett läge innan statsfinanserna kraschade 1993–94 då man gjorde väldigt optimistiska antaganden om beteendeeffekter av olika förändringar som sedan inte realiserades. Den typen av beräkningar bygger på tämligen osäkra antaganden. Att då ändra beräkningskonventionerna för att ta hänsyn till beteendeförändringar tror jag skulle riskera att leda helt fel. Det skulle leda till alltför optimistiska antaganden om vad olika förändringar kan komma att leda till. Detta är dock ett större problem om man har en krona-för-krona-modell än om man låter det vanliga finanspolitiska ramverket styra finanspolitiken. Låt mig också kommentera diskussionen om kontracyklisk politik. Precis som jag visade har vi nu en mycket stramare ekonomisk politik än 2014. Det är en tydligt kontracyklisk politik. Däremot slår migrationskostnaderna igenom, vilket gör att sparandet förändras något. Men jag har ändå uppfattat att bedömningen är att man inte bör moderera de tillfälliga kostnaderna med omfattande skattehöjningar eller utgiftsneddragningar. Regeringens bedömning är att omfattande skattehöjningar för att betala för de tillfälliga ökade migrationskostnaderna hade varit en olämplig politik. (V): Ordförande! väljer att kliva rakt in i den politiska debatten genom att föreslå sänkta löner för vissa grupper. Debatten om löner är, inte oväntat, mycket polariserad. Att debatten går så het är intressant med tanke på att det är just arbetsmarknadens parter och inte politiker som bestämmer lönerna i . väljer i denna kontext, utifrån en allmän forskningsöversikt och utan egentliga egna undersökningar, att föreslå sänkta löner för vissa grupper. tycker jag att bilden inte är entydig. Att jämföra amerikansk och svensk arbetsmarknad haltar betänkligt. De resultat som finns från svensk forskning är tveksamma, då de spretar åt olika håll. Skapandet av låglönejobb som lösning på arbetslöshet har ju prövats i flera länder men sedermera övergetts. införde en nationell minimilön 1999, men har man i stället målsättningen att nå de högsta minimilönerna i . I har man nu under stor politisk enighet övergett låglönepolitiken eftersom den producerar fattigdom snarare än nya jobb. Jag tycker att det är bra att lyfter fram behovet av att få in nyanlända på arbetsmarknaden, men frågan är om det man ordinerar är rätt lösningar. Varför kommer utan egna undersökningar till ställningstagandet att det behövs fler låglönejobb när forskningsläget är så osäkert? (L): Ordförande! Låt mig först tacka i . Du har fullföljt en tradition att vara mer populär hos oppositionen än hos regeringen, oavsett regeringens färg. Det säger väl en del om att ändå fungerar ganska oberoende och bidrar till den ekonomisk-politiska debatten. Jag har två frågor till och sedan en fundering eller fråga till finansministern. konstaterar, i likhet med nästan alla oberoende bedömare, att regeringen inte kommer att nå arbetslöshetsmålet. Som alternativ sätter att det är bättre att gå in i ett träffsäkrare mål för särskilt utsatta grupper på arbetsmarknaden. Som jag läser er talar ni fortfarande om ett arbetslöshetsmål. Vore det inte klokare att ha ett sysselsättningsmål för de utsatta grupperna? Det är enligt mitt förmenande ett mer korrekt sätt att styra politiken. noterar också att krona för krona överges som princip. Man konstaterar därefter att regeringen egentligen inte har några andra verktyg för att göra tydligt att man åter vill nå överskott. Man ”noterar” alltså – innebär det att tycker att det var fel, eller är det bara ett rakt, neutralt noterande? Borde regeringen ha behållit krona för krona för reformer framöver? Jag förstår inte riktigt resonemang om dynamiska effekter. I en mening kan jag ge henne rätt i den historiska beskrivningen. Det finns historiska misstag där man har försökt räkna in dynamiska effekter för att finansiera saker framöver. Det är dumt. Det ska man inte göra. Men detta resonemang vänder hon till att säga att när man höjer skatten blir det en dynamisk effekt i den meningen att man sannolikt inte får in lika mycket skatt som man har tänkt sig. Det är vad pekar på. Då säger finansministern att det är alldeles för optimistiskt att räkna dynamiska effekter i detta läge. Om oberoende bedömare tror att en skattehöjning inte ger de skattekronor man tänker sig, som man använder de skattekronorna till att finansiera annat när det i slutändan blir färre skattekronor som kommer in, då är det väl en dynamisk effekt som man ska ta höjd för? Det är inte samma sak som att finansiera en skattesänkning, utan det handlar om skattehöjningar som inte leder till att det kommer in skattepengar. Det vore intressant att höra utveckla det resonemanget, för jag begrep inte det förra svaret. (KD): Också från mig går ett tack till . Vi hörde tidigare att ni inte kände er uppskattade, men vi är många som uppskattar det arbete som ni gör. Er rapport, som var gedigen och intressant, var spännande läsning också . Jag har två frågor som går till både finansministern och till rådet. Den första gäller resonemanget kring styråror, ramverk och krona för krona. Rådet beskriver hur man är osäker på vilka principer som styr finanspolitiken. Sedan för ett resonemang om detta, bland annat kring krona för krona, där argumentet är att eftersom volymåtgärder sticker iväg i kostnader ska vi också överge kostnadskontrollen för diskretionärt beslutade reformer som krona för krona. Detta blir något ologiskt. Har man problem med att kostnader drar iväg på andra områden blir alltså slutsatsen att man ska släppa också på krona för krona-principen när det gäller diskretionärt beslutade reformer. För mig låter det som ett märkligt argument. Den andra frågan gäller detta med löner och inträde på svensk arbetsmarknad för utsatta grupper. I rapporten beskriver man tydligt den kraftiga tudelning av arbetsmarknaden som vi ser, där utsatta grupper, inte minst utrikesfödda, har allt svårare att ta sig in. har rätt i att inte har utfärdat någon rekommendation om allmän lönesänkning, lägre ingångslöner eller fler låglönejobb, men man är ändå tydlig med att det behövs betydligt fler step-in jobs i . Hur ska man då åstadkomma det på en arbetsmarknad som har väldigt höga ingångslöner och där ingångslönerna också har stigit enormt , vilket har slagit ut många av de step-in-jobs som faktiskt behövs. Det vore intressant att höra resonera mer om detta. Ni säger att ni vill lämna detta till arbetsmarknadens parter, men vill ni tillsätta en expertkommission som, med ert språkbruk, ska stödja arbetsmarknadens parter i att åstadkomma detta. Det låter onekligen som att det handlar om att styra, för man har ju ett mål som man ska åstadkomma. Om inte detta sker, vad ser ni då framför er när det gäller vad som kan komma att krävas för att få ned lönekostnaderna här? resonemang har jag lite svårt att följa. Först konstaterar hon att parterna ska sätta löner. Sedan har hon ett långt resonemang om varför det är dåligt att ha system med sänkta ingångslöner. finns dock YA-jobben i regeringens egen arsenal. Där arbetar man för av kollektivavtalets lön trots att man är på jobbet – det som statsministern i andra sammanhang kallar för svältlöner. Sedan har hon ett långt resonemang om att om vi skulle åstadkomma arbeten som det är lättare för utsatta grupper att ta sig in på kommer de jobben att tas av EU-migranter. Det kommer alltså andra människor som tar arbetena. Antingen har det en effekt, så att det blir lättare att ta sig in, och då kommer EU-migranter, eller så har det ingen effekt. Båda dessa alternativ kan inte vara sanna . Jag förstår inte finansministerns argumentation här. Jag vill gärna höra lite kommentarer om detta. , : hade några frågor om lönedebatten. Jag ska strax låta svara på dem. frågade om de alternativa mål som vi föreslog. Min uppfattning är att detta måste man diskutera. Det är inte alls säkert att det behöver vara arbetslöshetsmål. Jag tror inte att vi har formulerat det på det sättet. En av de saker jag tog upp var att få ett snabbare inträde för ungdomar. En annan var att skjuta på den genomsnittliga pensioneringsåldern. Det är klart att man måste fundera ganska noga innan man sätter upp siffersatta mål. Jag är inte helt övertygad om att man bör göra det, men gör man det är det viktigt att ha i åtanke att målet, sådant det är formulerat, ska vara nära relaterat till något mer övergripande som man ser är ett problem och som man vill ska förändras. Det är inte alltid det går att göra det på ett effektivt sätt. Om detta inte går tror jag att siffersatta mål kan leda fel. Då leder det till en politik som inte når det egentliga målet. Detta är viktigt att ha i åtanke. Just med arbetslöshetsmål finns denna risk. Där har regeringen åtminstone sagt att man vill nå målet genom en ökad sysselsättning. Den sortens kringresonemang kan naturligtvis understödja.