bet · H301JuU21 · 2016-03-11 00:00:00 — Av 11 kap. 1 § fängelselagen (2010:610) framgår att en intagen får beviljas tillstånd att vistas utanför anstalt genom bl.a. frigång för att minska risken för att han eller hon återfaller i brott eller för att på annat sätt underlätta hans eller hennes anpassning i samhället. Frigång innebär att en intagen och utanför anstalten utför arbete, får behandling eller deltar i en utbildning eller särskilt anordnad verksamhet. Enligt 11 kap. 6 § fängelselagen ska ett tillstånd till en utslussningsåtgärd förenas med de villkor som behövs för att syftet med åtgärden ska uppnås eller för att Kriminalvården ska kunna utöva nödvändig kontroll. Elektroniska hjälpmedel får användas för att kontrollera meddelade villkor. I lagen (1988:688) om kontaktförbud finns bestämmelser om när kontaktförbud får meddelas, om utvidgat kontaktförbud och om särskilt utvidgat kontaktförbud. Ett beslut om ett särskilt utvidgat kontaktförbud ska förenas med villkor om elektronisk övervakning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Ett särskilt utvidgat kontaktförbud får meddelas endast om skälen för ett sådant förbud väger väsentligt tyngre än den inskränkning i rörelsefriheten som förbudet innebär för den mot vilken förbudet avses gälla. Frågor om kontaktförbud prövas av allmän åklagare och tas upp på begäran av den som förbudet avser att skydda eller när det annars finns anledning till det. Justitieministern har i ett svar på en interpellation (ip. 2014/15:349 om elektronisk fotboja vid kontaktförbud) (protokoll 2014/15:73) och i ett svar på en skriftlig fråga (2014/15:668) förklarat att regeringen kommer att tillsätta en utredning för att undersöka om kraven för att använda fotboja vid kontaktförbud är för högt ställda. I om kontaktförbud (s. 111) ges följande exempel: A har avtjänat ettårigt fängelsestraff för grov kvinnofridskränkning och en fysisk överträdelse av ett utvidgat kontaktförbud där före detta hustrun är skyddsperson. I samband med att A ska friges från avtjänat straff ansöker B om särskilt utvidgat kontaktförbud. I detta fall bör ett särskilt utvidgat kontaktförbud kunna meddelas. Det särskilt utvidgade kontaktförbudet ska förenas med elektronisk övervakning om det inte finns särskilda skäl mot det. Utskottet har vid beredning av allmänna motioner (bet. 2014/15:JuU17 s. 26 f.) avstyrkt ett motionsyrkande om att personer som avtjänat en påföljd efter att ha begått ett grövre brott vid frisläppandet bör förses med elektronisk fotboja. Utskottet ansåg inte att skäl förelåg för en sådan utökad användning av intensivövervakning med elektronisk kontroll som efterfrågades i motionen. följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:153). Utskottet föreslog vid bredningen av allmänna motioner års motionstid ett tillkännagivande om att regeringen bör utreda frågan om huruvida kraven för när kontaktförbud får förenas med elektronisk övervakning (s.k. fotboja) är för höga (bet. 2014/15:JuU18). följde utskottets förslag (rskr. 2015/16:124). Som framgår ovan kan elektronisk övervakning (s.k. fotboja) komma att användas dels i samband med avtjänandet av en fängelsepåföljd, dels vid överträdelse av ett utvidgat kontaktförbud. Som framgår ovan har i ett tillkännagivande uppmanat regeringen att utreda frågan om huruvida kraven för när kontaktförbud får förena med elektronisk övervakning är för högt ställda. Utskottet välkomnar regeringens uttalade avsikt att tillsätta en sådan utredning. I motion 2015/16:2791 (FP) yrkande 4 begärs att personer som dömts för grova sexualbrott eller grova brott mot närstående också ska kunna få kontaktförbud med fotboja direkt efter avtjänat fängelsestraff. Utskottet som berett ett likande yrkande tidigare vidhåller sin tidigare inställning och ser inte heller nu skäl att föreslå en sådan utökad användning av fotboja som efterfrågas i motion 2015/16:2791 (FP) yrkande 4. Utskottet avstyrker av samma skäl även motion 2015/16:2834 (SD) yrkande 13. Utskottet är inte heller berett att ställa sig bakom de yrkanden som framförs i motion 2015/16:2279 (KD) yrkandena 1 och 2. Därmed avstyrker utskottet de motionsyrkanden som behandlas ovan. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden bl.a. om att förlänga Kriminalvårdens ansvar för den som släpps fri efter avtjänat fängelsestraff, om frivilligorganisationers plats i återanpassningen av den frigivne och om att personer som dömts för sexualbrott ska föra en kontinuerlig kontakt med frivården under resten av sina liv. Jämför reservation 16 (KD). I motion 2015/16:1191 av (KD) begärs att det bör utredas om staten kan ta över betalningsansvaret för vårdvistelse enligt 56 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, även efter villkorlig frigivning från kriminalvårdsanstalt. I motion 2015/16:2680 av m.fl. (KD) yrkande 10 begärs att Kriminalvårdens ansvar för den intagne ska upphöra först när kontakt upprättas med socialförvaltningen, arbetsliv, hyresvärd och andra aktörer som medverkar till att den frigivne kan starta i ett fungerande liv i samhället. Motionärerna anför bl.a. att regeringen i regleringsbrev ska ge Arbetsförmedlingen i uppdrag att samverka med Kriminalvården kring utslussningen av personer som friges från fängelser eller sluten ungdomsvård och att det i socialtjänstlagen (2001:453) ska införas bestämmelser som föreskriver en skyldighet för kommunerna att samverka med Kriminalvården kring utslussning. I samma motion begärs också att frivilligorganisationer ska ha en naturlig plats i återanpassningen av den dömde, både före och efter frigivningen (yrkande 12). Motionärerna anför bl.a. att föreningar bör uppmuntras att finnas med som en del i livet innan och efter frigivningen. Vidare bör frivilligorganisationerna få ersättning från samhället i förhållande till hur väl de lyckas återanpassa tidigare dömda. I motion 2015/16:3168 av (SD) yrkande 3 begärs att sexförbrytare ska ha en kontinuerlig kontakt med frivården under resten av deras liv. I samma motion begärs även att personer som är dömda för sexuella övergrepp mot barn ska beläggas med ett livslångt kontaktförbud gentemot barn, som kan omprövas efter en psykologisk utvärdering (yrkande 4). I 11 kap. fängelselagen finns bestämmelser om särskilda utslussningsåtgärder. Av 1 § framgår att en intagen får, för att minska riskerna för att han eller hon återfaller i brott eller på annat sätt underlätta hans eller hennes anpassning i samhället, beviljas tillstånd till vistelse utanför anstalt genom olika utslussningsåtgärder som frigång, vårdvistelse, vistelse i halvvägshus och utökad frigång. Av 6 § framgår att ett tillstånd till en utslussningsåtgärd ska förenas med de villkor som behövs för att syftet med åtgärden ska uppnås eller för att Kriminalvården ska kunna utöva nödvändig kontroll. Elektroniska hjälpmedel får användas för att kontrollera meddelade villkor. Av 56 § lagen om kriminalvård i anstalt framgår att vårdvistelse innebär att den intagne är placerad i ett sådant hem som avses i 6 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453). Vårdvistelse får beviljas den som har behov av vård eller behandling mot missbruk av beroendeframkallande medel eller mot något annat särskilt förhållande som kan antas ha samband med hans eller hennes brottslighet, om det inte finns någon beaktansvärd risk för att den intagne kommer att begå brott, undandra sig straffets fullgörande eller på annat sätt allvarligt missköta sig. Staten har det ekonomiska betalningsansvaret för den vård som den intagna får fram till det att han eller hon friges villkorligt. Därefter tar personens hemkommun över ansvaret. Av årets budgetproposition framgår bl.a. följande (2015/16:1 utg.omr. 4 s. 47): Kriminalvården och Arbetsförmedlingen fortsatt att utveckla sitt samarbete kring klienter i såväl anstalt som frivård. Kriminalvården har också tillsammans med Arbetsförmedlingen och Coompanion medverkat i ett projekt finansierat av Europeiska socialfonden. Projektets syfte är att öka kunskaper och visa på möjligheter med arbetsintegrerande sociala företag som en väg för intagna till inträde på arbetsmarknaden. Statskontoret har utvärderat Kriminalvårdens stöd till ideella organisationer (Rapport 2014:24 Kriminalvårdens bidrag till ideella organisationer). Utvärderingen visade att ideella organisationers insatser är ett värdefullt komplement till Kriminalvårdens egna fri-givningsförberedande insatser. I regeringens skrivelse om återfall i brott (skr. 2015/16:27 s. 12) anges bl.a. följande: Ett område som kräver särskild uppmärksamhet är behovet av stöd och insatser när den som avtjänat ett straff ska återgå till ett liv i frihet. Det är väl känt att detta är en särskilt kritisk tid när det kommer till risken för att återfalla i brott. En väl planerad utslussning från anstalt är därför en mycket viktig del i det återfallsförebyggande arbetet. En individuellt utformad och ändamålsenlig verkställighetsplan är en förutsättning för detta. Även förändrade eller nya former för samverkan med myndigheter och andra aktörer är nödvändigt för att fler aktörer ska bli delaktiga i ett aktivt utslussningsarbete på ett mer omfattande sätt och i ett tidigare skede. För att stärka Kriminalvårdens förutsättningar att bedriva ett aktivt utslussningsarbete har regeringen i budgetpropositionen föreslagit en höjning av Kriminalvårdens anslag med . Regeringen avser att återkomma med initiativ i fråga om utslussning. Regeringen gav Kriminalvården i uppdrag att utveckla och förstärka myndighetens arbete med utslussning i syfte att öka klienternas förutsättningar att inte återfalla i brott (Ju2015/09899/). I uppdraget ingår såväl den stegvisa utslussning som kan ske inom egna miljöer som den som kan ske genom olika former av vistelser utanför anstalt, t.ex. de särskilda utslussningsåtgärderna. Vidare ingår att utveckla den externa samverkan som sker i utslussningssyfte. Såväl övergången från anstalt till frihet som övergången från övervakning inom ramen för frivården till en tillvaro utan stöd och kontroll från Kriminalvården omfattas av uppdraget. Uppdraget ska slutredovisas . En delredovisning ska lämnas . Av delredovisningen ska det framgå vilka insatser Kriminalvården har genomfört . Brå har i uppdrag att följa upp Kriminalvårdens arbete med utslussning. Vid behov ska Brå ge förslag på hur utslussningsarbetet kan vidareutvecklas. Uppdraget ska redovisas (regleringsbrev för Brå). Kriminalvårdens intagna och klienter omfattas av normaliseringsprincipen, som innebär att de ska ha samma service som övriga samhällsmedborgare och att samhällets ordinarie välfärdsutbud ska tillgodose även deras behov. Det är Kriminalvårdens uppgift att verka för att normaliseringsprincipen fungerar i praktiken, vilket kräver en väl utvecklad samverkan på alla nivåer med externa parter, till exempel Arbetsförmedlingen, hälso- och sjukvården, , näringslivet och ideella organisationer. Av Kriminalvårdens årsredovisning (s. 42 f.) framgår bl.a. följande. Kriminalvården har i uppdrag att samverka med Arbetsförmedlingen för att underlätta för klienterna att komma in på arbetsmarknaden under placering i en särskild utslussningsåtgärd, efter frigivning och i frivård. Arbetsförmedlingen har i uppdrag att bryta utanförskapet för personer som befinner sig långt från arbetsmarknaden. Varje anstalt och frivårdskontor har en utsedd kontaktperson gentemot Arbetsförmedlingen. Arbetsförmedlingen har i sin tur en eller flera utsedda arbetsförmedlare eller kontaktpersoner mot varje anstalt och frivård. Samordning av insatser som rör klienternas möjligheter till inträde på arbetsmarknaden styrs genom Nationella samarbetsgruppen (NSG), med deltagare på chefsnivå från både Kriminalvården och Arbetsförmedlingen. Av årsredovisning framgår även att Kriminalvården har –2014 medverkat i projektet , som finansierats av ESF (Europeiska socialfonden). Målet med projektet är att Kriminalvården, tillsammans med Arbetsförmedlingen och Coompanion, ska öka kunskaperna hos såväl personal som intagna på anstalt, och visa möjligheterna med att arbeta med arbetsintegrerade sociala företag som en väg för intagna till inträde på arbetsmarknaden. När kännedomen om sociala företag ökar förväntas det bidra till att dessa blir ett naturligt alternativ för att slussa ut intagna till arbetsmarknaden. Fyra anstalter har deltagit i projektet och ett tiotal klienter, främst kvinnor, har slussats ut via sociala företag. En väl planerad utslussning från anstalt är en mycket viktig del i det återfallsförebyggande arbetet. Utskottet välkomnar regeringens uppdrag till Kriminalvården att utveckla och förstärka myndighetens arbete med utslussning i syfte att öka klienternas förutsättningar att inte återfalla i brott. Utskottet ser inte något skäl för det tillkännagivande som efterfrågas i motion 2015/16:2680 (KD) yrkande 10. Utskottet konstaterar i detta sammanhang att det finns ett etablerat samarbete mellan Kriminalvården och Arbetsförmedlingen. Motion 2015/16:1191 (KD) tar upp frågan om betalningsansvaret när det gäller placeringar av villkorligt frigivna missbrukare på behandlingshem. Utskottet ser inte något skäl att ställa sig bakom det tillkännagivande som efterfrågas motionen och avstyrker därför yrkandet. Utskottet konstaterar att insatser från ideella organisationer är ett värdefullt komplement till Kriminalvårdens egna frigivningsförberedelser men anser inte att ett sådant tillkännagivande som begärs i motion 2015/16:2680 (KD) yrkande 12 är nödvändigt. Utskottet ser inte heller något skäl att ställa sig bakom de förslag som förs fram i motion 2015/16:168 (SD) yrkandena 3 och 4. Därmed avstyrker utskottet samtliga motionsyrkanden som behandlats i denna del. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att se över möjligheten att införa särskilda skyddsåtgärder. I motion 2015/16:566 av (S) begärs att regeringen bör överväga att se över möjligheten att införa särskilda skyddsåtgärder vid återfallsrisk i allvarlig brottslighet mot liv och hälsa. I betänkandet Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd (SOU 2012:17) nämns bl.a. följande (s. 43): Det bör finnas en tydlig uppdelning mellan straffrättsligt ansvar, det psykiatriska vårdbehovet och intresset för skydd mot fortsatta angrepp mot människors liv eller hälsa. Möjligheten att besluta om åtgärder i syfte att förhindra att en gärningsman på nytt begår en allvarlig våldsgärning av allvarligt slag ska därför inte vara en del av påföljdssystemet, utan en fristående reaktion som är knuten till den otillåtna gärningen eller brottet. Åtgärderna bör benämnas särskilda skyddsåtgärder. Regleringen i fråga om sådana åtgärder ska finnas i en särskild lag. När man utformar ett system med särskilda skyddsåtgärder är det viktigt att finna en etiskt godtagbar avvägning mellan å ena sidan intresset av skydd och å andra sidan berättigade krav på att de åtgärder som vidtas så långt möjligt är proportionerliga i förhållande till den risk man bedömer finns. Det måste också säkerställas att beslutsunderlaget och beslutsprocessen uppfyller tillräckliga krav på rättssäkerhet. Åtgärderna ska bygga på respekt för gärningsmannens integritet och människovärde. Enligt vårt förslag är det i huvudsak den kategori av personer som döms till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning som ska kunna bli föremål för särskilda skyddsåtgärder. Detta innebär att särskilda skyddsåtgärder ska kunna beslutas i två situationer. Den ena situationen är då en gärningsman har begått en otillåten gärning som inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt. Den andra situationen är då en gärningsman ska friges efter att ha undergått ett fängelsestraff eller sluten ungdomsvård efter att ha dömts för ett brott som han eller hon har begått under påverkan av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd. I båda situationerna ska det krävas att gärningen har riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa och att det i straffskalan för det fullbordade brottet inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Det ska också krävas att det med hänsyn till gärningsmannens eller den dömdes psykiska tillstånd, hans eller hennes tidigare begångna gärningar och omständigheterna i övrigt finns en påtaglig risk för att han eller hon på nytt begår en gärning som riktar sig mot eller medför fara för någon annans liv eller hälsa och är av allvarligt slag. Enligt information från () bereds förslagen i betänkandet Psykiatrin och lagen inom . Utskottet konstaterar att förslagen som lämnats i betänkandet Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd (SOU 2012:17) bereds vidare inom . Utskottet vill inte föregripa denna beredning och avstyrker därför motion 2015/16:566 (S). Motioner som bereds förenklat Utskottets förslag i korthet avslår 13 motionsyrkanden med olika förslag som har behandlats och avslagits tidigare . I betänkandet behandlas motionsförslag som rör samma eller i huvudsak samma frågor som utskottet har behandlat tidigare , se förslagspunkt 23. Motionsyrkanden behandlas i betänkandet 2014/15:JuU17. avslog i enlighet med utskottets förslag motionsyrkandena. Utskottet avstyrker de nu aktuella motionsyrkandena med hänvisning till detta. Häktades rätt till mänsklig kontakt, punkt 1 (V) av (V). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 1 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2015/16:53 av m.fl. (V) yrkandena 2 och 3. Häktning i sig innebär en stor påfrestning. Redan genom frihetsberövandet har den häktade fått sina fri- och rättigheter inskränkta på ett omfattande sätt. Varje ytterligare inskränkning av den häktades kontakter med omvärlden genom olika former av restriktioner förstärker utsattheten. En sådan isolering riskerar att leda till skadliga effekter för den häktade. Eftersom barn skiljer sig från vuxna när det gäller såväl fysisk som psykisk utveckling samt känslomässiga och utbildningsrelaterade behov så är det självklart att unga som häktas är extra utsatta för den stress och påfrestning som både häktningen i sig och isolering innebär. I artikel 3 i anges att alla åtgärder som rör barn ska vidtas med barnets bästa i främsta rummet. Jag anser att frihetsberövade ungdomar aldrig ska vara helt isolerade och att målsättningen om minst två timmars mänsklig kontakt är ett absolut minimum, ambitionsnivån måste vara betydligt högre än så. Barn ska behandlas med särskild varsamhet i ett rättssamhälle som . Det gäller även för barn som misstänks för brott. Dessutom anser jag att det inte räcker med att endast ha som målsättning att barn ska ha tillgång till minst två timmars mänsklig kontakt . Regeringen bör därför återkomma till med ett förslag som innebär att tillgången till minst två timmars mänsklig kontakt ska vara ett lagreglerat minimikrav för frihetsberövade barn. Riksåklagaren skriver i sin rapport att isolering av frihetsberövade måste undvikas och föreslår att alla som är häktade bör ha laglig rätt till minst två timmars mänsklig kontakt och att en sådan bestämmelse lämpligtvis skulle kunna införas i häkteslagen. Regeringen bör därför återkomma till med ett lagförslag som innebär att varje häktad får laglig rätt till minst två timmars mänsklig kontakt . Förbud mot att placera barn i häkte, punkt 4 (V) av (V). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 4 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2015/16:53 av m.fl. (V) yrkande 1. händer det att barn misstänks för så allvarliga brott att de omgående måste omhändertas av det allmänna under utredning och i avvaktan på eventuell dom. finns det en ambition att ge ställning som lag i . Detta i kombination med den hårda kritik återkommande får från och barnkommitté visar att barnets bästa inte alltid kommer i främsta rummet. En kriminalvårdsanstalt och särskilt ett häkte är inte en lämplig plats för ett barn. Jag anser att sådana omhändertaganden endast bör ske i undantagsfall och att barn och unga under inga omständigheter då ska placeras i häkten. Regeringen bör återkomma med ett förslag för att tillgodose detta. Restriktioner för barn i häkte, punkt 5 (KD) av (KD). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 5 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2015/16:2680 av m.fl. (KD) yrkande 5. har kritiserats av och barnkommitté för att unga på häkten sitter med restriktioner som innebär att de inte har någon egentlig kontakt med andra människor. Varje enskild restriktion ska, enligt nya riktlinjer, motiveras av åklagaren och det ska dokumenteras. Restriktionerna ska fortlöpande omprövas. Av de 9 500 personer som häktas i är det ungefär två tredjedelar som har restriktioner, oftast . Jag anser att restriktioner och isolering för barn ska användas med yttersta försiktighet för att häktestiden inte ska skada den häktade. Regeringen bör vidta åtgärder som tillgodoser det jag nu anfört. Kommuners arbete med avhopparverksamhet, punkt 8 (M) av (M), (M), (M) och (M). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 8 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2015/16:1486 av och (båda M). Problemen med gängkriminalitet och annan organiserad kriminalitet i olika svenska kommuner är välkända. Det är angeläget att kommunerna samverkar med andra aktörer, t.ex. polisen och kriminalvården, för att förebygga och motverka denna typ av allvarlig brottslighet. Ett exempel på samverkan är de sociala insatsgrupper som initierades av regeringen och inrättades i tolv försökskommuner. Erfarenheterna av deras arbete är goda. En fråga som i en del kommuner har varit mer kontroversiell gäller hur man ska förhålla sig till vuxna kriminella, dvs. personer som är omkring . Ska man agera för att få dem att bryta med sitt kriminella liv och vem har i så fall ansvaret för att bedriva en sådan verksamhet, som brukar kallas avhopparverksamhet? Vår uppfattning är att kommuner som har problem med organiserad brottslighet har anledning att överväga att arbeta för att även vuxna kriminella ska byta spår i livet. Varje gång en person kan förmås att lämna ett kriminellt gäng blir kommunen en lite tryggare plats att leva på, som man kan se en betydande potentiell besparing i form av minskade kostnader för t.ex. kommunen, rättsväsendet och försäkringsbolagen. Staten erbjuder samarbete mellan kommunen, Kriminalvården och Arbetsförmedlingen inom ramen för projektet (se . Krami syftar till att underlätta inträdet på arbetsmarknaden för personer som har varit i kontakt med kriminalvården. En av de viktigaste förutsättningarna för att en person ska lämna ett kriminellt gäng är att vederbörande har ett nytt liv att gå till, i första hand genom att ha ett jobb. Jobbfrågan är därför mycket viktig även när man diskuterar avhopparverksamhet. Samverkan mellan kommunen, Kriminalvården och Arbetsförmedlingen ger bättre möjligheter att hjälpa människor in på arbetsmarknaden och därmed minska återfallen i brott genom att bryta ett socialt mönster. Deltagarna ska finna, få och behålla ett arbete, leva ett laglydigt liv samt bli självförsörjande och delaktiga i nya sociala sammanhang. Verksamhet bedrivs på 18 platser i landet, men fler kommuner kan bli delaktiga. Krami har ett tydligt arbetsmarknadsfokus, men avhopparverksamhet kan även behöva handla om många andra saker, och det finns därför anledning att se över vilken uppbackning som statliga myndigheter ger till kommuner som bygger upp och utvecklar avhopparverksamhet. Polisens medverkan är rimligen en nödvändighet, t.ex. för att kommunerna ska kunna få hjälp att bedöma vilka personer som kan komma att hoppa av, om avhopp är uppriktiga och vilken hotbild som finns mot en viss avhoppare. Är polisen i alla delar av riket redo att ge detta stöd?