sou · H3B367 · 2015-08-04 00:00:00 — Inget har emellertid framkommit som tyder på att tillämpningen på ett mera generellt plan skulle ha varit förenad med svårigheter. Tvärtom får det anses att domstolarna i de flesta fall på ett rimligt och omsorgsfullt sätt prövat och vägt emot varandra respektive sidas påståenden om den aktuella egendomens ursprung. Att prövningen i mer uppenbara fall kan vara kortfattad ligger i sakens natur och leder inte till annan bedömning. Om tillgångsutredning utförts i ärendet och åberopats av åklagaren, har den ofta varit en naturlig utgångspunkt för prövningen. I ett flertal fall har det förekommit att även den tilltalade åberopat bevisning i förverkandedelen. Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? Några tecken på systemfel i beviskravets tillämpning har alltså inte iakttagits. Att förarbetena får anses vara både klara och resonerande är en faktor vars betydelse sannolikt inte ska underskattas i det sammanhanget. Inte heller finns det något som tyder på att beviskravet skulle vara svårare att tillämpa i andra ärendeslag än sådana där förverkandeformen oftast har kommit att tillämpas – dvs. i fall där det förverkandeutlösande brottet är ett narkotikabrott och den egendom som yrkas förverkad utgörs av kontanter som tagits i beslag vid en husrannsakan – och att åklagarna av det skälet skulle avstå från att framställa yrkande om utvidgat förverkande i dessa andra fall. Att hantering av större kontantbelopp får anses vanligt vid narkotikabrottslighet och att det blir lättare att anse beviskravet uppfyllt ju större diskrepansen är mellan egendomens värde och den tilltalades legala förvärvsmöjligheter leder inte till annan bedömning. Några problem i tillämpningen hänförliga till beviskravet har alltså inte spårats. Det är därmed inte aktuellt att ytterligare sänka beviskravet eller – än mindre – att överväga omvänd bevisbörda. För att utvidgat förverkande ska kunna ske hos den tilltalade krävs att det är ställt utom rimligt tvivel att han eller hon äger den aktuella egendomen. Och för förverkande hos någon annan av dem som nämns i 36 kap. 5 a § krävs att åklagaren med uppfyllande av samma beviskrav kan visa att vederbörande både äger och från den dömde har förvärvat egendomen. För dessa omständigheter tillämpas således inte något sänkt beviskrav.14 Ägarkravets höjd ska dock inte överdrivas. Den omständigheten att den som avses med yrkandet har den aktuella egendomen i sin besittning bör t.ex. tillmätas i vart fall den betydelsen att det inte är möjligt för honom eller henne att freda sig genom ett blankt påstående om att någon annan är ägare.15 Inte heller finns det något i själva granskningen som tyder på att svårigheter skulle vara förenade med detta krav, varken vid domstolarnas prövning eller på så 14Regleringen i detta hänseende överensstämmer således med vad som gäller vid förverkande av utbyte av ett enskilt brott. 15Se t.ex. , Förverkande av egendom, s. 153. Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? sätt att man under förundersökningen inte skulle finna det lönt att anslå resurser till att utreda dessa förhållanden kring egendomen. Tvärtom framgår det av det granskade materialet att åklagaren vid behov presterar utredning i dessa frågor, i förekommande fall genom vissa av de handlingar eller vittnesuppgifter som kan ha hämtats in redan i arbetet med att utföra en tillgångsutredning. Något behov av att ytterligare öka regleringens effektivitet i detta hänseende föreligger därmed inte. Den möjlighet som annars hade funnits – att för detta ändamål skapa en presumtionsregel av innebörd att den som har egendomen i sin besittning ska anses äga den – behöver därför inte ens övervägas. I straffrättsliga sammanhang som dessa hade den under alla förhållanden varit svår att förena med kraven på rättssäkerhet och förutsebarhet. Vissa andra inslag i regleringen Att utrymmet för proportionalitetsöverväganden är större vid utvidgat förverkande än vid annat utbytesförverkande följer av att domstolen får underlåta förverkande eller besluta om partiellt förverkande redan om det skulle vara oskäligt att tillämpa bestämmelsen. Vid förverkande av utbyte av ett enskilt brott får något motsvarande ske först om det skulle vara uppenbart oskäligt att besluta om förverkande. Ett i och för sig möjligt skäl till den begränsade användningen av utvidgat förverkande kunde därför vara att det utbildats en praxis som innebär att domstolarna i högre utsträckning än väntat funnit anledning att underlåta förverkande och att åklagarna kommit att anpassa sig efter denna praxis. Som framgått av avsnitt 4.3.6 är så inte fallet. Enligt vad som redovisas där har det vid granskningen bara påträffats ett fåtal avgöranden i vilka domstolen funnit utvidgat förverkande vara oskäligt. Något överutnyttjande av den möjligheten tycks det således inte vara tal om. Än mindre finns det någon därpå grundad praxis. Skäl saknas därför att genom lagändring inskränka möjligheterna till jämkning och eftergift. En annan omständighet av beskaffenhet att kunna påverka den möjliga användningen av utvidgat förverkande är givetvis antalet brott som kan vara förverkandeutlösande. Här kan det visserligen inte uteslutas att ytterligare vissa brott kan behöva föras till denna krets. Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? Så har det – även om direktiven inte uttryckligen krävt redovisning i just den delen – vid granskningen av de inhämtade domstolsavgörandena kunnat noteras att det finns vissa brott av normalgraden som i fråga om samhällsfarlighet, organisering och utbytespotential är sådana att de möjligen bör tas upp bland de särskilt utpekade brott som kan utlösa utvidgat förverkande.16 Detta är emellertid förhållanden på marginalen och påverkar inte den större bilden, som är att ett betydande antal brott redan kan vara förverkandeutlösande på grund av straffskala eller direkt utpekande i 36 kap. 1 b § andra stycket. Att den begränsade användningen av utvidgat förverkande skulle bero på att alltför få brott kan utlösa tillämpning av förverkandeformen är således uteslutet. 4.4.3Är förundersökningsreglerna ändamålsenliga vid utredning av en fråga om utvidgat förverkande? Min bedömning: Reglerna om förundersökning i brottmål har visat sig väl lämpade när det ska utredas om det finns förutsättningar att rikta en talan om utvidgat förverkande mot den som misstänks för det förverkandeutlösande brottet eller mot någon annan. Någon ändring i nuvarande ordning är därför inte påkallad. Skälen för nuvarande ordning I det lagstiftningsarbete som föregick införandet av reglerna om utvidgat förverkande konstaterades att regler om förundersökning var att tillämpa vid utredning om samtliga då befintliga förverkandeformer. Fråga uppkom om det fanns anledning att trots detta ha en annan och delvis avvikande ordning för den nya förverkandeformen. 16Ett sådant brott är utpressning, bedriven i organiserad form. Frågan uppmärksammas vidare i avsnitt 5.4.2. 2007/08:68 s. 71 f. Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? Det stod visserligen klart att en utredning av förutsättningarna att tillgripa utvidgat förverkande i stor utsträckning måste rikta in sig på den berördes ekonomiska förhållanden och att utredningsåtgärderna därmed kunde komma att avvika något från vad som vanligen var fallet under en förundersökning. Så fanns det t.ex. särskild anledning att undersöka om det rådde så stor skillnad mellan den enskildes förvärvsförmåga och innehav av förmögenhetstillgångar att tillgångarna inte gärna kunde vara åtkomna på laglig väg. Andra moment i utredningen skulle bli att undersöka om det fanns billighetsskäl som talade för att förverkande borde underlåtas eller ske partiellt. Inget av det nu nämnda var emellertid så främmande att det inte skulle kunna hanteras inom ramen för en förundersökning. Tvärtom innebar reglerna om förundersökning och den anslutande regleringen av straffprocessuella tvångsmedel att de brottsutredande myndigheterna skulle ges ett mycket gott utgångsläge i sitt arbete med att åstadkomma väl underbyggda yrkanden om utvidgat förverkande. Mot denna bakgrund var det därför naturligt att förundersökningsreglerna borde vara bestämmande också för utredning om utvidgat förverkande och att detta skulle gälla både när utredningen riktade sig mot den som misstänktes för det förverkandeutlösande brottet och när den aktualiserades mot annan. Den valda lösningen innebar att det på samma sätt och i samma omfattning som vid alla andra förundersökningar skulle vara möjligt för polis och åklagare att vid utredning av förverkandefrågan hämta in uppgifter från andra myndigheter och från t.ex. banker och finansiella företag, trots att uppgifterna i detta fall inte behövdes för att utreda en brottsmisstanke. Genom en samtidig anpassning av 27 kap. skapades en uttrycklig möjlighet att ta föremål i beslag i direkt syfte att säkerställa utredningen av en fråga om utvidgat förverkande. Förundersökningsreglerna har fungerat väl Inget av det som framkommit i granskningen eller vid samtal med företrädare för eller med åklagare tyder på att reglerna om förundersökning i brottmål skulle vara mindre väl lämpade i detta sammanhang eller att ofullkomligheter i detta hän- Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? seende rentav skulle kunna vara förklaringen till en alltför smal och begränsad tillämpning av utvidgat förverkande. I de flesta fall finns självklara beröringspunkter med en pågående brottsutredning och t.ex. de tvångsmedel som beslutas där. Det har också både framgått och framhållits att tillgångsutredningen – i den mån en sådan görs – har en helt naturlig plats i förundersökningen. Något sådant underlättar också för den som utför en sådan utredning att få medverka vid förhör med den misstänkte och då direkt ställa tillgångsrelaterade frågor. Att det senare är avgörande för utredningens kvalitet har framgått. 4.4.4Har det inneburit för- eller nackdelar att en talan om förverkande hos den tilltalade alltid måste väckas i samband med åtalet och därefter inte kan skiljas av? Min bedömning: Fördelarna med en samtidig handläggning av åtalet och en förverkandefråga överväger fortfarande, både rättspolitiskt och praktiskt. Som framgått av avsnitt 3.3.3 innebär nuvarande ordning att en talan om utvidgat förverkande mot den som åtalas för det förverkandeutlösande brottet alltid ska väckas i samband med åtalet. Det är alltså inte möjligt att föra en sådan talan i särskild ordning. Inte heller kan en i samband med åtalet väckt talan om utvidgat förverkande därefter avskiljas för att handläggas separat. Denna ståndpunkt föregicks av följande överväganden.18 Det är en etablerad grundsats att samtliga straffrättsliga reaktioner på ett brott bör tas till prövning i ett sammanhang. Det främsta skälet till detta är att en helhetsbedömning ska kunna göras, bl.a. av proportionaliteten i straffet. Detta leder till att det måste krävas 18 Se prop. 2007/08:68 s. 73 f. Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? starka skäl för att tillåta en prövning i särskild ordning av en straffrättslig reaktion. Vad som kunde tala för en reglering som tillät att en talan om förverkande förs i särskild ordning eller att en i samband med åtalet väckt talan avskiljs var bl.a. följande. Utvidgat förverkande torde ofta komma att aktualiseras i mål där den som misstänks för det förverkandeutlösande brottet är häktad. Därmed gäller korta frister för åtals väckande. I de fall där den misstänkte är häktad och utredningen i förverkandefrågan inte är okomplicerad kunde det göras gällande att det blir svårt för åklagaren att hinna färdigställa förverkandetalan inom den tid som gäller för att väcka åtal. Om det då saknades möjlighet att föra talan i särskild ordning, kunde följden bli att åklagaren avstod från att driva frågan om utvidgat förverkande. På motsvarande sätt kunde det göras gällande att en i samband med prövningen av åtalet påbörjad handläggning av förverkandefrågan kunde riskera att dra ut eller medföra andra olägenheter för rättegången och att en möjlighet att skilja av förverkandefrågan borde finnas. Dessa skäl hade dock inte tillräcklig styrka för att tillåta att en talan fick föras i särskild ordning eller skiljas av. Att fristerna för åtals väckande kunde leda till att tiden för förberedande av en talan om förverkande blev knapp kunde inte bestridas. På olika sätt kunde det emellertid säkerställas att det fanns förutsättningar för en skyndsam hantering. Så kunde det t.ex. förutsättas att det hos polisens sektioner för kriminalunderrättelsetjänst i många fall redan fanns visst underlag för antaganden om vilket utbyte den aktuella brottsliga verksamheten kunde ha genererat och på vilka vägar detta utbyte kunde ha dolts eller omsatts. I vart fall gällde detta om grovt kriminella var inblandade. Om sådana underrättelser fanns, skulle tidsvinster komma att göras i utredningen. Vidare fick det förutsättas att man på åklagarsidan tidigt uppmärksammade de ärenden där förverkande av utbyte av brottslig verksamhet kunde komma i fråga och att förundersökningen inriktades även på den saken. Att en talan om förverkande som handläggs i samband med ansvarsfrågan kunde leda till vissa olägenheter för rättegången i övrigt fick vidare accepteras. När handläggningen i rättegången väl påbörjats var frågan redan utredd från åklagarens sida Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? och talan har lagts fast. Det saknades då anledning att tillåta ett avskiljande. Det sagda visade alltså att de problem som kunde påvisas med en samtidig handläggning av åtalet och en förverkandefråga ofta kunde avhjälpas på andra och mindre ingripande sätt än genom att tillåta att straffrättsliga reaktioner på ett och samma brott togs till prövning i olika sammanhang. En talan om förverkande som riktades mot den som åtalas för det förverkandeutlösande brottet skulle därför alltid väckas i samband med åtalet. Någon möjlighet att skilja av en på det sättet väckt talan skulle inte finnas. Ståndpunkten har fortfarande fog för sig Inte heller nu kan det förnekas att tiden för förberedande av en talan om utvidgat förverkande ibland kan bli knapp, i vart fall i ärenden där frihetsberövande förekommer. Att detta skulle vara en avgörande orsak till ett underutnyttjande av förverkandeformen har emellertid inte framkommit i granskningen, där en stor andel av avgörandena avser mål där den tilltalade varit frihetsberövad. I stället – och i likhet med vad som gällde – är detta snarare en olägenhet som är möjlig att i huvudsak avhjälpa genom arbetets organisering. Att ha brottsutbytesfrågor för ögonen redan på underrättelse- och spaningsstadiet är därvid omvittnat verksamt. Vidare torde mycket stå att vinna på att mera rutinmässigt låta utföra i vart fall översiktliga tillgångsutredningar vid brott som kan ge utbyte, utan att avvakta att tillgångar först påträffats vid t.ex. husrannsakan. Även annan utveckling av arbetsmetoder kan självfallet leda till en ökad beredskap att också ganska snabbt hantera uppkommande förverkandefrågor. Att det på myndigheternas sida finns en beredvillighet till sådan metodutveckling kommer att framgå av avsnitt 4.5.1. Redan praktiska åtgärder av det slag som berörts kan alltså medverka till att minimera de problem som en samtidig handläggning av åtalet och en fråga om utvidgat förverkande kan föranleda. Och det rättspolitiska argumentet för en sådan samtidighet är för sin del av oförminskad styrka. I helhetens intresse bör det därför inte heller framöver tillåtas att dessa straffrättsliga reaktioner på ett och samma brott tas till prövning i olika samman- Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? En talan om utvidgat förverkande hos den tilltalade ska alltså alltid väckas i samband med åtalet och ska därefter inte kunna skiljas av. 4.5Hur arbetet kan drivas vidare Av avsnitt 4.4.1–4.4.4 har alltså sammanfattningsvis framgått att förverkandeformen utvidgat förverkande inte utnyttjas till sin fulla potential och att detta inte är att hänföra till ofullkomligheter hos själva regleringen eller de regler enligt vilka förverkandefrågan ska utredas. Inte heller är skälet till underutnyttjandet att söka i den omständigheten att en förverkandetalan mot den tilltalade inte får föras i särskild ordning eller skiljas av från pågående prövning i ett brottmål. Detta reser frågan vad myndigheterna har gjort och avser göra för att driva på brottsutbytesarbetet i allmänhet och användningen av utvidgat förverkande i synnerhet. Det väcker också frågan vad som i övrigt skulle kunna göras. 4.5.1Vad myndigheterna har gjort och avser göra Min bedömning: vidtagna åtgärder har haft otillräcklig eller i vart fall fördröjd effekt såvitt gäller utvidgat förverkande. Emellertid har den gemensamma strategi och anslutande handlingsplan som tagits fram för det myndighetsöverskridande brottsutbytesarbetet förutsättningar att dels leda till en samsyn om olika vägvalsfrågor, dels till praktiska aktiviteter som kan stärka och utveckla arbetet. Tillgångsinriktad brottsbekämpning och brottsutbytesfrågor Som framgått av avsnitt 4.4.1 får myndigheterna under och före den tid som de granskade domstolsavgörandena hänför sig till anses ha uppvisat en ambitionshöjning i sitt brottsutbytesarbete. Inte minst i fråga om utbildning och metodstöd har insatser gjorts. Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? Med hänsyn till utfallet av granskningen måste emellertid konstateras att dittills vidtagna åtgärder haft otillräcklig eller i vart fall fördröjd effekt såvitt gäller utvidgat förverkande. Flera myndigheter arbetar sedan åtminstone med s.k. tillgångsinriktad brottsbekämpning, varmed avses alla former av insatser som riktar sig mot bl.a. inkomster av brott och på brottslig väg åtkommen egendom. Dessa är , , , , och . Samtliga har sedan arbetets början haft återrapporteringskrav i förhållande till regeringen såvitt gäller de åtgärder som myndigheten vidtar för att vidareutveckla arbetet med brottsutbytesfrågor. Regeringen uppdrog åt dessa sex myndigheter att – som en komponent i den pågående myndighetsgemensamma satsningen mot grov organiserad brottslighet – utveckla och följa upp den myndighetsöverskridande samverkan som sker på brottsutbytesområdet. I anslutning till detta skulle en avveckling ske av den nationella specialistfunktion för brottsutbytesfrågor som fram till dess hade funnits vid . I uppdraget ingick att dels ta fram en myndighetsöverskridande strategi för hur brottsutbytesarbetet i samverkan ska bedrivas, dels utveckla de myndighetsgemensamma arbetsprocesserna för en effektivare samverkan på brottsutbytesområdet, dels identifiera utvecklingsområden och vidta åtgärder. Strategin och en anslutande handlingsplan beslutades respektive . I den strategi som avsågs med regeringens uppdrag tog myndigheterna ställning i vissa vägvalsfrågor som skulle prägla brottsutbytesarbetet i samverkan och ligga till grund för det fortsatta arbetet med uppdraget. Vägvalen var dessa. Myndigheternas insatser vid brottsbekämpning ska vara inriktade på att eliminera ekonomiska fördelar av brott. Insatserna ska omfatta brottsutbyte i samband med utredning och lagföring av såväl grov organiserad brottslighet som annan brottslighet. Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? allt brottsutbyte som myndigheterna kan handlägga med de rättsliga verktyg som de förfogar över. Det kan vara fråga om förverkande av brottsutbyte, åtgärder enligt penningtvättslagstiftningen, företagsbot, samt påförande av tull eller skatt i samband med utredning och lagföring av tullbrott eller skattebrott. Skadestånd kan, om det finns förutsättningar för att föra en sådan talan, också fungera som ett rättsligt verktyg för att motverka att ekonomiska fördelar av brott uppnås i de fall skadan motsvaras av i den brottsliga verksamheten. Om gärningsmän och andra medverkande är restförda (en uppgift i utsökningsregistret hos om att en person har obetalda skulder) kan det bli fråga om att informera om att tillgångar har påträffats under en brottsutredning för att ska kunna vidta åtgärder för att driva in de obetalda skulderna. En helhetssyn på brottsutbytesarbetet Handläggning av ärenden om brottsutbyte från anmälan, över lagföring och prövning i domstol, till verkställighet omfattar arbetsprocesser vid flera myndigheter. I vissa fall pågår flera arbetsprocesser , som t.ex. när ett skatteförfarande och en brottsutredning löper parallellt. Arbetsprocesserna kan sägas utgöra länkar i en brottsutbyteskedja. Myndigheterna har ett gemensamt ansvar för att hålla ihop arbetsprocesserna och se till att de fogas samman på ett sådant sätt att de bildar en effektiv brottsutbyteskedja av hög kvalitet. Det bästa rättsliga verktyget ska tillämpas Myndigheterna förfogar över flera rättsliga verktyg, som kan användas för att eliminera ekonomiska fördelar av brott. I det föregående har vissa verktyg nämnts. För att säkerställa betalning kan flera åtgärder komma ifråga, som t.ex. beslag, förvar och kvarstad i brottmål samt betalningssäkring i tullmål och skattemål. De rättsliga verktygen lyder under olika regleringar, där tillämpningsområde, beviskrav och förfarande skiljer sig åt. I de fall flera rättsliga verktyg är tillämpliga ska myndigheterna i samverkan se till att det finns förutsättningar för att det verktyg – oberoende av vilken myndighet som förfogar över det – ska kunna väljas som med ett effektivt resursutnyttjande ger det bästa utfallet. Ett aktivt utbyte av information Myndigheterna måste skaffa sig information om gärningsmäns och andra medverkandes ekonomiska förhållanden för att nå framgång med sitt brottsutbytesarbete. Det kan ske genom att myndigheterna tar tillvara möjligheterna att utbyta information mellan varandra. Möjligheterna att, inom sekretesslagstiftningens gränser, spontant utbyta information ska prövas aktivt. Ett sådant utbyte av information för med sig att den samlade informationsmängden hos myndigheterna kommer brottsutbytesarbetet till godo. Myndigheterna har ett gemensamt ansvar Hur har reglerna om utvidgat förverkande tillämpats? att klarlägga vilken typ av information som finns hos dem, vem på myndigheten som man kan vända sig till för ett beslut om utlämnande i ett enskilt fall, och vilka möjligheter till utbyte av information som sekretesslagstiftningen ger. God kompetens och kunskap Handläggning av ärenden om brottsutbyte ställer krav på medarbetarnas kunskap om brottsutbytesarbetet i samverkan. Myndigheterna har, förutom ett ansvar för utbildning av sina medarbetare om det egna brottsutbytesarbetet, också ett ansvar för att så långt möjligt medverka i gemensamma utbildningar för att sprida kunskap om brottsutbytesarbetet i samverkan och de rättsliga verktyg som myndigheterna tillsammans förfogar över. Myndigheterna har vidare ett ansvar för att tillgängliggöra information för medarbetarna om bl.a. handböcker och rutiner, rättsfall, praktiska erfarenheter och kontaktuppgifter till medarbetare med särskild kompetens på brottsutbytesområdet. Det är endast om medarbetarna har en helhetssyn på brottsutbytesarbetet, förståelse för sin egen och andras roller i brottsutbyteskedjan, och kan överblicka de möjligheter som står till buds som principen om att välja det bästa rättsliga verktyget kan få ett fullt genomslag i den operativa verksamheten. En uppföljning för ett effektivt brottsutbytesarbete av hög kvalitet Uppföljningen av brottsutbytesarbetet bör omfatta hela brottsutbyteskedjan. Fokus bör vara på att lyfta fram och följa upp de insatser som har störst betydelse för ett effektivt brottsutbytesarbete av hög kvalitet. Ett sådant fokus träffar inte minst de myndigheter vars insatser ligger tidigt i brottsutbyteskedjan. Uppföljningen bör således ta sikte på dels aktiviteter hos myndigheterna som skapar förutsättningar för och leder till ett bättre brottsutbytesarbete, dels slutresultatet av det arbetet. Den därefter presenterade handlingsplanen är avsedd att gälla –2017 och ansluter till strategin.