sou · H2B388 · 2015-01-01 00:00:00 — 4.5.5Smygteknik i förhållande till sensorutvecklingen Den grundläggande idén inom smygteknik är att designa ett system så att det undgår upptäckt genom att minimera signaturer genom bland annat val av form eller material. I smygtekniken ingår att minimera alla typer av signaturer t.ex. radarekon, värme, optisk signatur, ljud etc., eftersom alla dessa egenskaper också kan använ- das för att spåra en farkost. En fråga som har betydelse för utvecklingen av luftförsvaret är om sensorutvecklingen över tiden kan minska eller eliminera för- delarna med smygtekniken. Det finns inget entydigt svar på denna fråga, särskilt inte i tidshorisonten 2040 och framåt. Det som kan sägas är att det finns ett antal områden inom vilka smygtekniken har brister och dessa kan användas för att öka chanserna att upp- täcka en smygfarkost. Ett sensornätverk som kan kombinera infor- mationen från ett antal olika källor kommer därför med större sannolikhet vara ett effektivt delsystem i kedjan upptäckt – identi- fiering – bekämpning . Baserat på den relativt snabbare utvecklingen inom området informationsteknologi och sensor- fusion kontra utvecklingen inom smygteknik bör det finnas goda förutsättningar att bygga system som med större pre- cision hanterar tidig upptäckt av smygfarkoster. Områden som kan nyttjas för att upptäcka smygfarkoster: Upptäckt av elektromagnetiska emissioner via passiva sensorer Upptäckt av reflekterande energi via passiv bi- eller multistatisk radar Upptäckt av atmosfäriska störningar via MASINT (Measure- ment And Signal INTelligence) Utveckling av teknisk förmåga Upptäckt av infraröd strålning (värme) via IRST-system Upptäckt av smygfarkoster via radar med längre våglängder (VHF) Upptäckt av smygfarkoster via radar med OTH-egenskaper (HF) Både för smygteknik och för ett stabilt sensornätverk med data- överföring med höga datatakter och tillhörande informationsfusion finns kostnadsaspekter som måste vägas in i en bedömning om vilken väg man som nation vill välja. Smygteknik är mycket kost- nadsdrivande och även kommer fullt smyganpassade farkoster bara finnas i begränsad omfattning och hos ett fåtal län- der. Det finns också kostnadsaspekter kring sensorer och deras skydd vilket gör att det inte otänkbart att ett sådant nätverk skulle vara ekonomiskt överkomligt för en mindre nation. Även om det kommer att finnas större möjligheter att upptäcka smygfarkoster via kombinationen av olika sensorer i nätverk och fusionen av data så betyder inte det att alla svårigheter är avklarade. Det finns en stark länk mellan upptäckt – identifiering och bekämpning som måste fungera och det måste gå snabbt. Om man kan upptäcka smygfarkoster men inte bekämpa dem så är ju inte mycket vunnet. Detta innebär att den systemutveckling som sker måste fokusera på att få ett optimalt system-av-system för den ställda uppgiften, och inte ett suboptimerat system som i sig är väldigt bra men som inte är i balans med övriga delar. Om det visar sig att sensorutvecklingen kommer – till ett rimligt pris – att kunna reducera fördelarna med smyg- tekniken kommer detta inte bara att kraftfullt påverka stridsflyg- utvecklingen utan även stormakternas möjlighet till luftherravälde. 4.5.6Obemannade och autonoma system Teknikutvecklingen kring obemannade flygande system, RPAS, har sedan starten gått snabbt och systemen utgör en ökande och allt viktigare del av krigföringen. I luftförsvaret efter 2040, kommer RPAS vara en naturlig beståndsdel och utgöra ett viktigt komple- ment till bemannade system och sannolikt överta vissa specifika uppgifter. Teknikutvecklingen kommer att medföra konstruktion av enklare autonoma farkoster till ett lågt pris, förutsatt att kraven på tillförlitlighet och säkerhet inte sätts för höga. Utveckling av teknisk förmåga då fungera som avancerade kryssningsrobotar och utvecklas till ett mängdvapen för en kvalificerad motståndare eller som ett hot från en icke-statlig aktör. Obemannade flygande system (RPAS) som kommer att upp- träda framskjutet bedöms då ha låg signatur, förmåga till elek- tronisk krigföring samt förmågan att stå emot cyberattacker, även från en högteknologisk motståndare. Automatiseringsgraden kommer att fortsätta öka och 2040 bedöms det finnas obemannade system med en hög grad av auto- matisering. Detta kommer troligen kommer att påverka krig- föringens karaktär genom att den mänskliga delaktigheten minskar. Den generella teknikutvecklingen inom områden som alter- bränslen, hybridlösningar mm. kommer att skapa förbättrad bränsleekonomi och ger ökad effektivitet och längre uthållighet för större obemannade plattformar. Utvecklingen inom batteriområdet kommer att ge längre uthållighet för mindre elektriska plattformar. Utvecklingen bedöms också skapa en drivkraft för framtagning av mindre, lättare, effektivare och kapabla sensorer för att möta kra- ven på framtidens RPAS. Ett ökat behov av samverkan mellan system kommer också att driva teknikutvecklingen i syfte att öka integrationen av RPAS med andra plattformar, Till exempel bedöms framtida stridsflygs- och helikopterbesättningar kunna ta kontroll över och styra RPAS. Bedömningen är att vi kommer att se fler sådana länkningar mellan RPAS och bemannade flygande system för att förlänga sensor- räckvidd och öka situationsmedvetenhet eller t.ex. att stödja i tele- krigsrollen. Det bör i detta sammanhang även nämnas att det bland annat i bedrivs utveckling av flygande system som samverkar i svärmar, vilket kan ge lägre kostnader och lägre kvalitativa krav på den enskilda plattformen med en större uthållighet och förmåga. Krav på mindre vikt och en kraftigt ökad datorkraft i syfte att bearbeta enorma mängder rådata för vidare distribution av nyttig information i ett överbelastat bandbreddsspektrum, kommer att vara bidragande faktorer till att allt strängare krav ställs på RPAS- teknik . Utveckling av teknisk förmåga Integrationen i civilt luftrum Internationella och nationella civila luftfartsorganisationer arbetar intensivt med att utveckla regelverk för ansvarsförhållanden, rutiner, metoder och teknik i syfte att kunna integrera obemannade flygplan i kontrollerad luft tillsammans med bemannade flygplan. flyger militära RPAS endast i avskilt luftrum, separerade från civil trafik och under militär trafikledning. För att effektivt kunna nyttja RPAS måste de tillåtas uppträda i civilt luftrum tillsammans med bemannat flyg. Sannolikt kommer detta att ske med en stegvis utveckling på vägen mot en lösning. Så kallade sense and avoid-system utvecklas, för både militära och kommer- siella obemannade system, i syfte att fungera tillsammans med bemannade flygplan i en överbelastad miljö. Bedömningen är att RPAS och bemannade luftfarkost rutinmässigt kommer att operera i samma luftrum . Överlevnad, Informationssäkerhet och cyberhot Avseende sårbarhet bör det beaktas att RPAS nästan enbart har nyttjats mot lågteknologiska motståndare. Det kan därför vara svårt att med dessa operationer som grund analysera vilka sårbar- heter systemen verkligen har. Emellertid kan några olika typer av specifika hot mot obemannade system identifieras. Utöver fysiska hot kan systemen utsättas för cyberattacker som syftar till att vilse- leda, ta över eller förstöra systemen. Från en RPAS skickas ex- empelvis behandlade radarbilder, video och andra sensorsignaler till marken där det presenteras på en lägesbild. Till skillnad från be- mannade system sker informationsbehandlingen autonomt hela vägen till mottagaren via olika kommunikationslänkar. Hela kedjan av länkar och informationsbehandlingssystem måste skyddas mot cyberattacker. På motsvarande sätt måste säkerheten vara tillräck- ligt hög för de kommandon som sänds till plattformen, tillsammans med säkerhetsalgoritmer i systemen ombord om kontakten bryts. Den framtida utvecklingen av RPAS kommer inkludera en ökad förmåga till överlevnad mot en mer kvalificerad motståndare. Det kan ske genom exempelvis signaturanpassning och en defensiv förmåga mot andra luftfarkoster och mot luftvärn. System med mycket lång uthållighet (100–) är en annan utvecklings- Utveckling av teknisk förmåga System för komplement till jaktflyg har diskuterats länge och som uppträdandet är , är det är en betydligt svårare upp- gift och det är inte uppenbart att sådana system kommer vara fullt operativa 2030. Dock bedöms detta uppträdande gradvis förändras, med ökad grad av automatik i flygsystemen, väsentligt ökade räck- vidder på både sensorer och vapen. Tillsammans kan detta leda till att pilotens roll samt uppträdandet kommer att förändras. Inter- nationellt talas om att gå från dogfighting till datafighting. Behovet av högre grad av autonomi kommer att bidra till att öka kraven på bättre signalbehandling och större minneskapacitet om- bord på plattformen. Den pågående teknikutvecklingen medger också en gradvis ökad autonomitet över tiden. För kvalificerade obemannade system kommer det dock sannolikt under det kom- mande decenniet fortfarande vara operatörer som styr och över- vakar systemen. Den snabba utvecklingen av beräkningskapacitet per volym- enhet och miniatyriseringen av elektronik, medför dock att för- måga till bättre beslutsstöd och bearbetningen av sensordata kom- mer att öka kraftigt. 4.5.7Sensorteknik – inklusive sensorfusion Utvecklingen inom sensorområdet är, till skillnad från utvecklingen gällande informationsteknologi och telekommunikation, inte lika snabb och det finns en mindre mängd kommersiella applikationer att generera vinst från. Detta gör att den militära utvecklingen inom området blir av stor vikt för framtida system. Dock räknas sensor- området till de så kallade integritetskritiska områdena, vilket gör att gemensam utveckling mellan länder är svår, vilket förmodligen ytterligare minskar de utvecklingsinsatser som sker. Den sensorutveckling som pågår har bland annat ett fokus i miniatyrisering för att på ett kostnadseffektivt sätt kunna mass- producera sensorer som deras funktion ständigt förbätt- ras. Smarta funktioner som självkalibrering och självadaptering till- förs över tiden för att göra sensorerna mer autonoma. Utveckling av teknisk förmåga kommer utveckling för att få sensorerna att på ett enkelt sätt ansluta till olika typer av nätverk för att kunna avge sin information (s.k. plug and play-teknik). Sensorfusion är kombinationen av sensordata från olika källor som leder till ett sammanställt resultat som är bättre än vad varje sensorkälla kan leverera var för sig. Termen ska i detta fall tolkas som mer korrekt, mer komplett och mer tillförlitlig men det kan också vara så att sensorfusion kan skapa en helt ny bild av om- världen, en bild som inte har kunnat skapas tidigare. Utvecklingen inom området sensorfusion kommer att fortsätta i takt med att resterande del av informationsteknologin utvecklas. Källorna för sensorinformation kommer också att påverkas av utvecklingen in- om obemannade plattformar där ytterliga källor till sensorinforma- tion kommer att finnas. Den som når sensorfusion och kan samman- ställa den samlade informationen till en lägesbild med rätt besluts- stöd kommer nå en informationsöverlägsenhet jämfört med en motståndare. Detta kan vara en avgörande faktor i en framtida luftstrid. Ett område som kan få stor betydelse för det framtida luftstridskrafterna är passiva sensorer, dvs sensorer som inte själva sänder ut energi utan endast mottar energi eller parasiterar på andra sensorers energi. I t.ex. en passiv radar finns endast en mottagardel och radarn sänder därför inga röjande signaler. Därmed behövs heller inget sändtillstånd. Aktiva system som t.ex. radarsystem kan , och än mer , förhållandevis lätt upptäckas, identifieras och positionsbestämmas bl.a. genom signalspaning och blir därmed mer sårbara för bekämpning. Passiva system, som kan detektera och föl- ja ett mål utan att egen elektromagnetisk energi emitteras, kommer att utgöra en viktig komplettering till aktiva system dels för att reducera sårbarheten, dels för att klassificera av andra aktiva system inmätta mål. En svaghet hos passiva radarsystem är att de är helt beroende av att finns lämpliga signaler att parasitera på. Det kan t.ex. vara FM- radio, mobiltelefon, DVB, DAB etc. I vissa områden kan dessa sig- naler vara för svaga för att kunna utnyttjas av en passiv radar (t.ex. över hav). En lösning kan vara egna brussändare, alternativt kan sändare utgöras av försvarets kommunikationslänkar och/eller tele- krigssystem. Utveckling av teknisk förmåga System av denna typ finns tillgängliga men med begränsad förmåga och räckvidd. Den tekniska utvecklingen gör det troligt att passiva sensorer, , får betydligt bättre förmåga än . Passiva sensorer är också av stor betydelse för elektronisk stöd- verksamhet som ingår tillsammans medstörning och störskydd i begreppet telekrig. Grunden för att skapa en lägesbild över luftrummet kommer att utgöras av aktiva radarsensorer på olika frekvensband, men de passiva sensorerna utgör ett ytterst värde- fullt komplement. Mycket goda synergieffekter kan uppnås om man kan kombinera aktiva och passiva sensorer i ett integrerat led- ningssystem och där man kontinuerligt kan göra avvägningar om vilket system som för stunden ger mest effekt. Ett ökat operativt myndighetsutbyte skulle dessutom förbättra denna förmåga. Andra områden inom sensorsystem där den tekniska utveck- lingen kommer att få en väsentlig militär påverkan är: Elektriskt styrda aktiva antenner (AESA). En snabb utveckling inom området sker och kommer att fortsätta på in- slagen väg. AESA innebär inte bara att radarsystem får smalare lober och därmed längre räckvidder, kan följa och behandla ett stort antal mål och får bättre störresistans utan inne- bär även bättre möjlighet för kommunikationssystem att verka och reducerar störkänsligheten respektive möjligheter till detek- tering från en angripare. Transistoriserade förstärkare med betydligt högre verkningsgrad och verkande i högre temperaturer. Den snabba utvecklingen inom galliumnitrid (GaN) och galliunmkarbid (GaC), som kan verka i betydligt högre temperaturer, skapar väsentligt bättre möjligheter att höja uteffekten på aktiva sensorer och därmed längre räckvidder för t.ex. radarsystem. Den kanske mest intres- santa tillämpningen med denna nya teknik är inom de högre frekvensbanden (>30GHz). Okylda infraröda sensorer. finns okylda infraröda sensorer med relativt goda prestanda i form av hög känslighet och god upplösning. Utvecklingen av okylda sensorer kommer att fortsätta och runt 2040 finns förmodligen kommersiellt till- gängliga okylda infraröda sensorer med prestanda motsvarande de kylda systemen . Utveckling av teknisk förmåga I och med att IT-komponenter blir allt mindre, får betydligt högre prestanda bl.a. i form av process- hastigheter och blir allt energisnålare skapas goda möjligheter att behandla data och göra avancerade omvärlds- analyser i direkt anslutning till sensorer. Behovet av att överföra stora mängder data mellan sensorer system kan därmed redu- ceras. Denna utveckling har redan påbörjats och kommer att fortsätta åtminstone fram mot 2040. 4.5.8Materialteknik – inklusive nanoteknik Utvecklingen inom materialtekniken sker närmast explosions- artat. Med goda modeller och simuleringsverktyg kan man designa material med specifika egenskaper, något som tidigare mer eller mindre fick utprovas experimentellt. Exempel på områden där nya material kraftigt påverkat och förbättrat möjligheterna för bl.a. flygande system är: Framtagning av material för låga signaturer (för bl.a. smyg- teknik) Material – keramer – som tål mycket höga temperaturer och tryck (för att till exempel öka effekten i flygmotorer) Lätta material som tål stora drag- och skjuvbelastningar (för att göra flygfarkoster lätta och tåliga mot utmattning/be- kämpning). Här kan materialet grafén förmodligen i grunden förändra egenskaper hos konstruktioner och sättet de designas på. Adaptiva material som anpassar sig till omgivningen (bl.a. för kamouflage och bättre aerodynamik för att hålla ner bränsle- förbrukningen) Solid-state material som kan verka under höga temperaturer (för att bl.a. höja uteffekten i radarsystem och därmed skapa länger räckvidd) Utveckling av teknisk förmåga Kognition inbegriper frågeställningar om hur människan tar till sig och bearbetar information/kunskap, hur hon interagerar med den sociala och materiella omgivningen, hur hon fattar beslut och löser problem och vilken roll emotioner spelar för tankeprocesserna. I och med att relativt snabba metoder för kartläggning av mänskligt DNA utvecklats har möjligheterna att diagnostisera och hitta botemedel mot olika typer av ärftliga sjukdomar kraftigt för- bättras. På samma sätt pågår en omfattande kartläggning av den mänskliga hjärnan. Detta kan kraftigt omvärdera vår nuvarande syn på kognition och mänskligt beslutfattande. I och med att framtida system kommer att allt mer integreras med andra IT-system och sensorer blir den mänskliga beslutsfattaren en naturlig och integrerad del av ett totalsystem. Här kan nya metoder för att på individnivå stödja och hjälpa beslutsfattare visa sig vara av stor betydelse, Förståelse för hur beslutsfattning i grupp och hur en grupps uppfattning om en komplex situation kan påverkas över tiden kommer att bli allt mer betydelsefullt. Även här kan nya resultat från kognitionsforskningen bidra till en bättre omvärlds- uppfattning och bättre beslut. Det görs stora framsteg inom de kognitiva forskningsområdena, men det är svårt att säga hur detta kommer att påverka den militära arenan . Forskning inom områden som har till syfte att kunna replikera hjärnans beteenden eller analyser dessa pågår, och detta kan påverka områden som analys, simulering och besluts- fattning. Detta område har också en koppling till AI-området, där maskiners beteende kan imitera den mänskliga hjärnan. Vad gäller andra kognitiva områden kan olika typer av proteser återställa, upprätthålla eller utöka syn, tal, hörsel etc. 5Utveckling avseende samarbeten i , och globalt Kommittén ska enligt direktivet särskilt analysera och beskriva ut- vecklingen efter 2040 när det gäller möjliga samarbeten på luftför- svarsområdet i och . Vilka samarbeten på luftför- svarsområdet som kan bli aktuella i perspektivet bortom 2040 beror såväl på hur omvärlden utvecklas som på hur säkerhets- och försvarspolitik utformas att möta den utvecklingen. I brist på kännedom om sådana framtida förhållanden ägnas detta kapitel inledningsvis åt resonemang kring tänkbara utgångspunkter för svensk säkerhetspolitik bortom 2040, med avseende på interna- samarbeten. Därefter behandlas möjliga utvecklingslinjer inom ramen för samarbete med EU, och Nato samt i andra konstellationer, följt av motsvarande genomgång av- seende internationella krishanteringsinsatser i de olika organisa- tionernas regi. Vidare redogörs för möjliga fredstida samarbeten på luftförsvarsområdet, inklusive övnings- och utbildningsverksamhet samt förmåga att kunna ge och ta emot militärt stöd i samverkan med andra länder. Kapitlet avslutas med ett avsnitt om interna- tionell rätt och normbildning av särskild relevans för luftförsvars- området. 5.2Allmänna säkerhetspolitiska utgångspunkter med avseende på internationella samarbeten Det är inte möjligt att förutsäga vare sig den framtida interna- säkerhetspolitiska kontexten eller säkerhetspoli- tiska vägval i perspektivet bortom 2040. Om man blickar tillbaka Utveckling avseende samarbeten i , och globalt blir det tydligt hur diametralt den säkerhetspolitiska verkligheten kan ändras över ett sådant tidspann: var ännu inte riktigt över och ansökan om medlemskap i hade inte lämnats in. Bortom 2040 skulle kunna vara strikt alliansfritt eller inbegripet i olika grader av försvarssamarbete, med eller utan försvarsförpliktelser. Om till exempel skulle komma att delta i någon form av gemensam europeisk försvars- struktur skulle det göra stor skillnad för möjligheten att planera försvaret, inklusive luftförsvaret, tillsammans med andra länder. Fördelning av roller och uppgifter, och därmed förmodligen också kostnadsutvecklingen, skulle sannolikt bli annorlunda jämfört med en situation där ansvaret vilar på enskilt. Utvecklingen efter har präglats av mer samarbete och integration på försvarsområdet ifråga om politisk samordning, internationell krishantering, övningar, utveckling, upphandling och samutnyttjande av materiell och förmågor. Dagens säkerhets- politiska doktrin1 befäster redan den trenden. Det är sannolikt att graden av försvarssamverkan är mycket större 2040 än . Sådan samverkan inbegriper rimligen även förmåga att delta i internationella krishanteringsinsatser (under ledning av t.ex. EU, FN eller Nato), men också – kanske i ökande grad – förmåga att ge och ta emot både militärt och civilt stöd i andra sammanhang (framför allt i närområdet, men även annorstädes). Därmed hamnar två frågor i centrum: Dels graden av interoperabilitet, det vill säga förmåga till operativ militär samverkan, dels förmågan till värd- landsstöd, det vill säga arrangemang för svenskt understöd till andra länder eller organisationer i händelse av militär verksamhet från deras sida på svenskt territorium. Oavsett om i fram- tiden ingår i en struktur för gemensamt försvar eller ej, torde alltså förmågan till samverkan – praktiskt, juridiskt och institutionellt – med andra länder och organisationer vara en central säkerhets- politisk utgångspunkt i perspektivet bortom 2040. Om kommer att delta i någon form av djupare försvarssamarbete blir 1 Den svenska unilaterala solidaritetsförklaringen, uttryckt av 2009, omfattar EU- medlemmar samt och . Hot mot freden och vår säkerhet avvärjs bäst i gemen- skap och samverkan med andra länder. är inte med i någon militär allians. Det går inte att se militära konflikter i vårt närområde som skulle påverka endast ett land. kommer inte att förhålla sig passivt om en katastrof eller ett angrepp skulle drabba ett annat EU-medlemsland eller nordiskt land. Vi förväntar oss att dessa länder agerar på samma sätt om drabbas. ska därför kunna ge och ta emot civilt och militärt stöd. Utveckling avseende samarbeten i , och globalt allt detta naturligtvis ännu viktigare. Utifrån vad vi kan se torde sådan samverkan som det blir fråga om kunna främjas utifrån vad som är EU, och Nato även . Det är sålunda relevant att studera utvecklingslinjerna i förhållande till dessa sam- arbeten, som formerna och formaten kan se helt annor- lunda ut bortom 2040. 5.3Utvecklingen av säkerhets- och försvarspolitiska samarbeten 5.3.1EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik (GSFP) EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik, GSFP, är ett själv- ständigt politikområde, med långtgående målsättningar och med potentiellt mycket större relevans för medlemsländernas nationella säkerhets- och försvarspolitik än . Lissabonfördraget innehåller viktiga bestämmelser och ambitio- ner med relevans i perspektivet bortom 2040. Bland dessa kan sär- skilt uppmärksammas: Den långsiktiga målsättningen om ett gemensamt försvar2 Permanent strukturerat samarbete, dvs. bestämmelser som ger en möjlighet för vissa EU-länder att fördjupa sitt samarbete in- om EU:s ram Den europeiska försvarsbyrån () 2Den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken kommer att leda till ett gemensamt försvar, när beslutar om detta med enhällighet (Artikel 42.2). Varje land har dock fortsatt vetorätt i denna fråga. 3Om en medlemsstat skulle utsättas för ett väpnat angrepp på sitt territorium, är de övriga medlemsstaterna skyldiga att ge den medlemsstaten stöd och bistånd med alla till buds stående medel i enlighet med artikel 51 i stadga (Artikel 42.7). ska skyldigheten inte påverka den särskilda karaktären hos vissa medlemsstaters säkerhets- och försvarspolitik. Utveckling avseende samarbeten i , och globalt Mot bakgrund av den ekonomiska och finansiella krisen i euro- området finns en betydande osäkerhet kring EU-sam- arbetets utveckling, inklusive vad gäller GSFP.