sou · H3B340 · 2015-04-09 00:00:00 — 1.vilket produktsortiment råd- givningen utgår ifrån, 2.hur stor avgift konsumenten iförekommande fall ska betala för rådgivningen, eller, om beloppet inte kan fastställas, den metod enligt vilken avgiften beräknas, och 3.om rådgivningen är obero- ende eller inte. Informationen ska lämnas till konsumenten i en handling eller i någon annan varaktig och läsbar form som är tillgänglig för konsu- menten. Rådgivning om bostadskredi- ter ska ske med utgångspunkt i upplysningar som kreditgivaren eller kreditförmedlaren inhämtat om konsumentens ekonomiska och personliga förhållanden samt konsumentens önskemål och sär- skilda krav. Rådgivningen ska grundas på en bedömning av ett tillräckligt stort antal bostadskreditavtal. De bostadskreditavtal som rekom- menderas ska vara lämpliga för konsumenten med beaktande av hans eller hennes behov, ekono- miska situation och personliga omständigheter, varvid rådgiva- ren ska ta rimliga hänsyn till risker för konsumenten som kan uppstå under det rekommende- rade kreditavtalets löptid. Kreditgivaren eller kreditför- medlaren ska dokumentera vad som förekommit vid rådgivnings- tillfället och vilka rekommenda- tioner som getts till konsumenten. Dokumentationen ska lämnas ut till konsumenten i en handling eller någon annan läsbar och var- aktig form som är tillgänglig för konsumenten. Vad som sägs om tillämpning av marknadsföringslagen (2008:486) i 48 § fjärde stycket ska gälla även för information och dokumentation som ska läm- nas enligt 48 c, 48 d och §§. En kreditgivare eller kredit- förmedlare som verkar som om- bud för en eller flera kreditgivare eller har nära förbindelser med någon eller några kreditgivare, i den mening som avses i 1 kap. 6 § lagen (2004:297) om bank och finansieringsrörelse, får inte utge sig för att tillhandahålla obero- ende rådgivning. En kreditgivare eller kredit- förmedlare som utger sig för att tillhandahålla oberoende rådgiv- ning får inte ta emot ersättning i samband med rådgivningen från någon annan än konsumenten. 1.Denna lag träder i kraft . 2.För kreditavtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Bestämmelserna i 13 a § tredje stycket, 13 c § tredje stycket och 13 d § andra stycket gäller dock från ikraft- trädandet. om ändring i lagen (2014:275) om viss verksamhet med konsumentkrediter Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (2014:275) om viss verksam- het med konsumentkrediter ska ha följande lydelse. 5 § Tillstånd enligt denna lag behövs inte för 1. företag som har tillstånd enligt a.lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, b.lagen (2010:751) om betaltjänster, eller c.lagen (2011:755) om elektroniska pengar, d.lagen (2016:000) om kredit- givare och kreditförmedlare av bostadskrediter, 2.företag som avses i 2 kap. 3 § första stycket 2–7 lagen om bank- och finansieringsrörelse, 3.statliga och kommunala myndigheter, eller 4.juridiska personer som driver verksamhet med konsument- krediter i mindre omfattning utan vinstsyfte. Denna lag träder i kraft . 2Uppdraget och dess genomförande Utredningens direktiv beslutades av regeringen . Direktiven i sin helhet finns fogade till betänkandet som bilaga 1. Utredningens huvuduppdrag har varit att föreslå hur Europa- parlamentets och rådets direktiv av om konsu- mentkreditavtal som avser bostadsfastighet1 (bolånedirektivet) ska genomföras i svensk rätt. Utredningen har därtill haft att överväga vissa andra närliggande frågor. Det har gällt bl.a. åtgärder för att öka konsumenternas insyn i hur bolåneräntan bestäms och för att främja en sund amorteringskultur. I utredningens direktiv framhålls följande om bakgrunden till utredningens uppdrag. En stor del av befolkning äger sin bostad. I de flesta fall har ett bolån finansierat köpet. Bolån har alltså en stor betydelse för många människors privatekonomi. Eftersom större delen av utlåningen till hushållen i består av bolån, påverkar bolånemarknadens funktion och stabilitet även samhälls- ekonomin i stort. Det är av dessa skäl viktigt att den lagstiftning som gäller för bolån och för kreditgivning är tydlig och att det finns en god balans mellan konsumenters och kreditgivares intressen. Som allmänna riktlinjer anges i utredningens direktiv att läm- nade förslag sammantaget ska ge en väl balanserad reglering, med hänsyn tagen till både intresset av en effektiv och stabil kreditgiv- ningsverksamhet och till intresset av en hög konsumentskyddsnivå. 1 och rådets direktiv av om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastighet och om ändring av direktiven /48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010 (Celex 32014L0017). Uppdraget och dess genomförande Utformningen av förslagen ska ansluta till den systematik och terminologi som används i svensk rätt och de lösningar som före- slås ska i möjligaste mån ligga i linje med nuvarande principer och vara förenliga med gällande författningar. En utgångspunkt för utredningen bör vara att bostadskrediter även fortsättningsvis ska omfattas av konsumentkreditlagen och att samma regler så långt som möjligt ska gälla för alla konsumentkrediter. Näringsrättsliga regler ska även fortsättningsvis finnas i särskild lagstiftning. Utredningens arbete har bedrivits på sedvanligt sätt med regel- bundna sammanträden med sakkunniga och experter. Sammanlagt har utredningen haft åtta sammanträden, varav ett tvådagarssamman- träde i internatform. Under internatet presenterade företrädare för och samarbetet dem emellan som planeras leda fram till en ny möjlighet till licensie- ring av bolånerådgivare. Utredningens arbete har också förts framåt tack vare täta under- handskontakter med sakkunniga och experter. Utredaren och sekreteraren har utöver kommittésammanträdena haft tre möten med och företrädare för dess medlemmar. På mötena har bl.a. behandlats bolåneprocessen i praktiken, värderingen av fastigheter och bostadsrätter samt frågor om tolkningen och olika alternativ för genomförande av bolåne- direktivets artiklar 14 och 23. har också bistått utredningen med uppgifter som har behövts för konsekvens- analysen av förslagen. Andra kontakter som tagits med berörda före- tag framgår av konsekvensanalysen, kapitel 7. Utredningen har haft kontakt med Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac), organisationerna Samhällsbyggarna, Surveyors (RICS) och . Genomförandearbetet i andra länder har följts genom att sekrete- raren och kanslirådet , sakkunnig i utredningen, deltagit vid tre möten i anordnade av , med möjlighet för samtliga länder inom EES-området att delta och diskutera direktivets genomförande. Utredningen har vidare haft Uppdraget och dess genomförande underhandskontakter med deltagarna för de andra nordiska länd- erna. Slutligen har samråd skett genom underhandskontakter med värdepappersmarknadsutredning. Genom dessa kontakter och genom utredningens sakkunniga har också beredningen av be- tänkandet Det måste gå att lita på konsumentskyddet (SOU 2014:4) följts. Betänkandet inleds med en kort beskrivning av bolånemarknaden inom EU och i (kapitel 3). Därefter följer en sammanfatt- ning av innehållet i bolånedirektivet (kapitel 4). Utredningens över- väganden och förslag avseende genomförandet av bolånedirektivet i svensk rätt finns i kapitel 5. I kapitel 6 behandlas andra närliggande frågor om bostadskrediter. Kapitel 7 innehåller utredningens konse- kvensanalys. Ikraftträdande och övergångsbestämmelser behandlas i kapitel 8 och slutligen följer en författningskommentar till de lämnade lagförslagen (kapitel 9). Utredningens direktiv finns i sin helhet i bilaga 1. I bilaga 2 finns bolånedirektivet och dess bilagor. Bilaga 3 innehåller en parallelluppställning över bolånedirektivets artiklar och de bestämmelser i gällande rätt eller i utredningens författningsförslag som genomför varje artikel. 3 Bolån inom EU och i Bostadsrelaterade lån inom EU motsvarar av EU-ländernas samlade bruttonationalprodukt. Som en bakgrund till bolånedirektivet angavs att det utestående lånebeloppet inom EU var (Kommissionens förslag till direktiv, , KOM(2011) 142 slutlig, s. 3). Denna siffra har ökat , även om ökningen avtagit (Hypostat 2014, A review of Europe’s Mortgage and Housing Markets, , , s. 11). Inom EU står de nationella största delen av utlåningen för bostadsändamål till konsumenter. Andelen av utlåningen från aktörer som inte är kreditinstitut varierar i med- lemsstaterna mellan till . I vissa medlemsstater får andra aktörer än kreditinstitut inte alls ge bolån. Andelen bolån som förmedlas av kreditförmedlare varierar också inom EU, från till (Kom- missionens konsekvensanalys, , SEC[2011] 356 final, s. 25–27). Över en och en halv miljon svenska hushåll har bolån. Av den totala skuldsättningen utgör bolånen en mycket stor del, (se artikeln Hur skuldsatta är de svenska hushållen? i publikation Ekonomiska kommentarer, nr 1, 2014). De svenska hushållens skuldsättning är hög i ett internationellt perspektiv. Skuldsättningen har också ökat . Hushållens betalningsförmåga bedöms dock vara god. Finansinspek- tionens stresstester på nya bolånetagare visar att dessa har förmåga Bolån inom EU och i att stå emot ekonomiska förändringar i form av t.ex. räntehöjningar och inkomstbortfall (Den svenska bolånemarknaden , , s. 3). Åtta banker1 står för en mycket stor del av kreditgivningen av bolån, av den svenska bolånemarknaden (a. rapport, s. 5). När det gäller kreditinstituten omfattar deras verksamhet med bostadskrediter ofta både kreditgivning och kreditförmedling, efter- som själva kreditgivaren kan vara ett särskilt hypoteksbolag inom bankkoncernen (uppgift från ). Banken som har kontakt med kunden är därmed en kreditförmedlare. Framför allt är det bankaktiebolag och sparbanker som hanterar bolån, som kreditgivare eller kreditförmedlare. Dessa företag är omkring 90 stycken av totalt cirka 130 . Vid sidan av kreditinstituten bedriver endast ett fåtal företag i verksamhet med kreditförmedling av bostadskrediter (se vidare kap. 7). 3.3Den svenska rättsliga regleringen Den huvudsakliga svenska rättsliga regleringen av kreditgivning till konsumenter finns i konsumentkreditlagen (2010:1846). Lagen innehåller bestämmelser om bl.a. god kreditgivningssed, informa- tion innan ett kreditavtal ingås, kreditprövning, dokumentation av kreditavtalet, ränta och avgifter, betalning av skulden samt skyldigheter för kreditförmedlare. Konsumentkreditlagen genom- för konsumentkreditdirektivet2 i svensk rätt (prop. 2009/10:242). För flertalet aktörer på finansmarknadens område gäller att verksamhet bara kan bedrivas med tillstånd från Finansinspek- tionen. Det finns dock inget sådant allmänt tillståndskrav för kredit- givare (se vidare avsnitt 5.4.1). För att driva bank- eller finansie- ringsrörelse krävs dock tillstånd enligt lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. Eftersom de svenska storbankerna och andra kreditinstitut står för den största delen av kreditgivningen av 1Danske , , , , , , Skandia- banken och . 2Europaparlamentets och rådets direktiv /48/EG av om konsument- kreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EEG (Celex 32008L0048). Bolån inom EU och i bolån innebär det att de flesta kreditgivare av bostadskrediter verkar med tillstånd enligt den lagen. meddelar föreskrifter med stöd av lagen om bank- och finansieringsrörelse och även allmänna råd om lagens tillämpning. införde det s.k. bolåne- taket genom ett allmänt råd (allmänna råd om begränsning av krediter mot säkerhet i form av pant i bostad [FFFS 2010:2]). Rådet innebär att en kreditgivare bör begränsa en kredit lämnad mot säkerhet i form av pant i bostad, så att belåningsgraden för bostaden inte överstiger av bostadens marknads- värde för kreditens lämnande. har också antagit föreskrifter och allmänna råd om information om ränta på bostadskrediter (FFFS 2015:1). Föreskrifterna avser en skyldighet för kreditgivare av bolån att publicera information om sin faktiska genomsnittsränta på sådana lån och information om de faktorer som kreditgivaren generellt tar hänsyn till när en konsu- ment erbjuds en ränta, se vidare avsnitt 6.2.2. har också för avsikt att genom föreskrifter i anslutning till lagen om bank- och finansieringsrörelse införa amorteringskrav för nya bolån. har lämnat förslag på sådana föreskrifter på remiss, se vidare avsnitt 6.3.3. Ett av direktivets övergripande syften är att skapa en öppnare och mer effektiv inre kreditmarknad (ingressats 2). Ett annat är att främja den finansiella stabiliteten inom EU och problem med över- skuldsättning hos konsumenterna (ingressats 3). En viktig bak- grund till direktivet är också finanskrisen i under 2000- talet. I ingressats 3 anförs att finanskrisen har visat att ett oansvarigt beteende från marknadsaktörernas sida kan underminera det finansiella systemet och leda till ett bristande förtroende hos alla parter, i synnerhet konsumenterna. För att uppnå syftet att förverkliga en väl fungerande inre mark- nad och ett starkt konsumentskydd anges att en rättslig ram för bostadskreditavtal måste skapas inom unionen (ingressats 5). Konse- kventa, flexibla och rättvisa bostadskreditavtal för konsumenterna ska bidra till en effektiv och konkurrenskraftig inre marknad sam- tidigt som en hållbar utlåning främjas (ingressats 6). I ingressats 7 be- handlas direktivets harmoniseringsgrad, varvid anges att ett likvärdigt konsumentskydd kräver att bestämmelser om förhandsinformation genom det standardiserade och om beräkningen av den effektiva räntan ska vara fullt harmoniserade inom unionen, medan medlemsstaterna ska ha rätt att anta striktare bestämmelser än direktivets i övriga fall. Vidare slås fast i ingressats 9 att medlems- staterna är fria att behålla eller införa andra nationella bestämmelser på områden som inte omfattas av direktivet. Medlemsstaterna är också fria att utvidga direktivets tillämpningsområde i nationell rätt, t.ex. genom att låta bestämmelserna avse även annan fast egen- dom än bostadsfastigheter (ingressats 13 och 14). När det gäller medlemsstaternas val av lagstiftningsmetoder för att genomföra direktivet anges i ingressats 83 att medlemsstaterna kan välja att införa tillsynsbestämmelser eller civil- eller straffrätts- liga bestämmelser. Förhållandet till direktiv /48/EG1 (konsumentkreditdirekti- vet) berörs bl.a. i ingressatserna 19 och 20. Det anförs att grund- stommen i bolånedirektivet bör följa strukturen i konsument- kreditdirektivet, särskilt när det gäller vissa bestämmelser i direkti- ven som tar sikte på samma förhållanden, t.ex. krav på information, beräkning av effektiv ränta och åtkomst till databaser vid kredit- prövningen. Många satser i ingressen knyter an till direktivets olika artiklar, och berörs i det följande i samband med dessa. 4.2Kapitel 1 – Syfte, tillämpningsområde, definitioner och behöriga myndigheter I artikel 1 anges att syftet med direktivet är att fastställa ett gemen- samt ramverk för vissa aspekter på medlemsstaternas lagar avseende kreditavtal med säkerhet i en konsuments bostad, eller som på annat sätt rör bostaden. Detta inkluderar särskilt en skyldighet att genomföra en kreditprövning för att utveckla effektiva kreditrisk- principer. Av artikel 2 följer att direktivet huvudsakligen är ett minimi- direktiv, dvs. medlemsstaterna kan behålla eller införa striktare be- stämmelser för att skydda konsumenter, om sådana bestämmelser står i överensstämmelse med andra förpliktelser enligt unions- rätten. I artikel 2.2 anges de särskilda bestämmelser om förhands- information till konsumenten och beräkningen av den effektiva räntan som medlemsstaterna inte får avvika från i sin nationella reglering. I artikel 3 behandlas direktivets tillämpningsområde. Där fram- går att det dels avser kreditavtal där konsumentens bostadsfastighet utgör säkerhet, eller en säkerhet i en rättighet som har anknytning till bostadsfastighet, dels kreditavtal i syfte att förvärva eller behålla äganderätt till mark eller till en befintlig eller planerad byggnad. 1 och rådets direktiv /48/EG av om konsu- mentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EEG (Celex 32008L0048). Direktivet är genomfört i svensk rätt genom bestämmelser i konsumentkreditlagen (2010:1846), se vidare prop. 2009/10:242. Från det huvudsakliga tillämpningsområdet görs sedan en rad undan- tag i artikel 3.2 och 3.3. Direktivets tillämpningsområde behandlas i ingressats 15–17. I artikel 4 definieras 28 ord och uttryck som används i direktivets följande artiklar. I ingressats 19 nämns att vissa centrala begrepp som används i konsumentkreditdirektivet bör ha samma innebörd och tillämpning avseende bostadskrediter. Artikel 5 föreskriver bestämmelser som gäller de behöriga myn- digheter som medlemsstaterna ska utse för att se till att direktivet verkställs och tillämpas. Myndigheter som utses ska ha utrednings- och verkställighetsbefogenheter och tillräckliga resurser för full- görandet av sitt uppdrag. Vidare framgår av artikeln att de myndig- heter som utses i första hand ska vara s.k. EBA-myndigheter, dvs. behöriga myndigheter enligt definitionen i artikel 4.2 i förordning (EU) nr 1093/2010 om inrättandet av den europeiska bankmyndig- heten ()2. Medlemsstaterna kan dock utse andra behöriga myn- digheter, om de har en författningsenlig skyldighet att samarbeta med den nationella och med . Artikeln be- handlas i ingressatserna 79 och 80. 4.3Kapitel 2 – Finansiell utbildning Kapitel 2 innehåller endast en artikel, artikel 6, som anger att med- lemsstaterna ska främja åtgärder för att konsumenter ska utbildas i ansvarsfullt låntagande och skuldhantering och att det ska finnas tydlig och allmän information om kreditgivningsprocessen. I in- gressats 29 berörs denna bestämmelse, varvid anges att utbildning är en del av att möjliggöra för konsumenten att fatta välgrundade beslut om att ta lån. Enligt artikeln ska kommissionen offentliggöra en bedömning av den finansiella utbildningen som finns i olika medlemsstater och ge exempel på bästa praxis. 2 och rådets förordning (EU) nr 1093/2010 av om inrättande av en europeisk tillsynsmyndighet (Europeiska bankmyndigheten), om ändring av beslut nr 716/2009/EG och om upphävande av kommissionens beslut /78/EG (Celex 32010R1093). 4.4Kapitel 3 – Krav på kreditgivare, kreditförmedlare och utsedda representanter Kapitel 3 innehåller tre artiklar. Artikel 7 innehåller först en allmän bestämmelse om att kreditgivare, kreditförmedlare och s.k. utsedda representanter ska agera hederligt, rättvist, transparent och pro- fessionellt och med beaktande av konsumentens rättigheter och intressen. Verksamheten med bostadskrediter ska grunda sig på information om konsumentens förhållanden och eventuella sär- skilda krav som konsumenten har samt rimliga antaganden om riskerna för konsumentens situation under kreditavtalets löptid. I artikel 7.2–5 behandlas sedan olika aspekter av kreditgivares och kreditförmedlares ersättningssystem. Ersättningssystemen be- rörs också i ingressats 35, där det anges att utformningen av dessa är en av de viktigaste aspekterna när det gäller att säkerställa konsu- menternas förtroende för finanssektorn. Artikel 8 anger att konsumenten alltid ska ha rätt att få den information som direktivet föreskriver utan kostnad. Artikel 9 innehåller bestämmelser om kunskap och kompetens för kreditgivares och kreditförmedlares personal som direkt deltar i den verksamhet som berörs av direktivets reglering. Att medlems- staterna har möjlighet att föreskriva striktare krav när det gäller kunskap och kompetens än vad som följer av direktivet nämns ut- tryckligen i ingressats 7. 4.5Kapitel 4 – Information och praxis innan kreditavtal ingås Artikel 10 anger att reklam och marknadsföring av bostadskrediter ska vara rättvisande, klar och inte vilseledande. I artikel 11 följer sedan bestämmelser om viss standardinformation som ska finnas i marknadsföring om bostadskrediter under vissa förutsättningar. Syftet med regleringen är att konsumenten ska ha möjligheter att jämföra olika erbjudanden i reklam, vilket följer av ingressats 37. Artikel 12 innehåller ett förbud mot s.k. kopplingsförbehåll. Vad som avses med detta framgår av definitionen i artikel 4.26 som anger att uttrycket avser erbjudande eller försäljning av kreditavtal i ett paket med andra separata finansiella produkter eller tjänster där kreditavtalet inte är tillgängligt för konsumenten separat. Sådan försäljning av bostadskrediter som innebär kopplingsförbehåll ska alltså som huvudregel inte vara tillåten. Däremot är s.k. paketförsälj- ning tillåten, som definieras i artikel 4.27 och innebär att en bostads- kredit säljs tillsammans med andra finansiella produkter eller tjänster. Av definitionen av paketförsäljning framgår vidare att det inte är förbjudet att erbjuda bostadskrediten på andra villkor när den er- bjuds i ett paket jämfört med om den erbjuds separat. Artikel 13 ställer krav på att kreditgivare alltid ska tillhandahålla viss allmän information om sina kreditprodukter och tar upp vilket innehåll denna allmänna information minst ska ha. I ingressats 38 nämns att syftet med kravet på allmän information är att konsu- menten ska ha möjlighet att fatta sina beslut med full kännedom om alla kreditprodukter som erbjuds, inte bara de särskilda kredit- produkter som kreditgivarna väljer att marknadsföra. Artikel 14 innehåller bestämmelser om att kreditgivaren ska lämna förhandsinformation genom ett standardiserat EU-faktablad innan ett kreditavtal ingås, om en obligatorisk betänketid eller en ångerfrist vid ingående av bostadskreditavtal och om vad som ska gälla avseende erbjudanden om bostadskreditavtal. Kommissionen ges även befogenhet att anta delegerade akter rörande EU-fakta- bladet, för att anpassa det till nya produkter som tillkommit efter direktivets ikraftträdande. I artikeln föreskrivs också vad som ska gälla för bostadskrediter som även utgör distansavtal. Den obligatoriska förhandsinformationen ska alltså ges i ett sär- skilt formulär, det standardiserade , som finns i bilaga II till direktivet. (kallas även ESIS efter förkort- ningen i den engelska språkversionens benämning på faktabladet – European Standardised Information Sheet). Medlemsstaterna har inte rätt att ändra formuleringarna i fakta- bladet (jfr att artikel 14.2 och bilaga II utgör fullharmoniserade delar av direktivet enligt artikel 2.2). Enligt ingressats 42 får medlems- staterna dock använda en annorlunda vokabulär än vad som följer av direktivets bilaga, om det krävs för att göra språket mer lättför- ståeligt för konsumenterna. Vidare anförs att kraven på överläm- nande av det standardiserade inte påverkar medlems- staternas möjlighet att föreskriva om information i andra avseenden som inte regleras av direktivet, men att informationen i sådana fall måste ges i andra dokument än faktabladet. Skälet bakom att införa en betänketid eller ångerfrist för bostads- kreditavtal berörs i ingressats 23, och anges vara den stora betydelse ett bostadskreditavtal får för konsumenten. Artikel 15 innehåller bestämmelser om vilken förhandsinforma- tion som särskilt ska lämnas av kreditförmedlare. Artikel 16 anger att kreditgivare, kreditförmedlare och eventuellt s.k. utsedda representanter ska ge konsumenten tillräckliga förkla- ringar om erbjudna kreditavtal och eventuella sidotjänster så att konsumenten ska kunna bedöma om föreslagna kreditavtal är lämp- liga för konsumentens behov och ekonomiska situation. 4.6Kapitel 5 – Effektiv ränta Kapitel 5 innehåller en artikel, artikel 17. Beräkningen av den effek- tiva räntan vid ett bostadskreditavtal ska göras i enlighet med den matematiska formel och övriga instruktioner som finns i bilaga I till direktivet. Av artikeln följer också vissa andra bestämmelser om vad som ska gälla avseende beräkningen. Bestämmelserna om be- räkningen av effektiv ränta är till stor del fullharmoniserade, dvs. medlemsstaterna får inte ändra dem eller låta utföra beräkningen av effektiv ränta på något annat sätt, vilket framgår av artikel 2.2.