sou · H3B318 · 2015-03-04 00:00:00 — Traditionskravet främjar därmed i en mening exekutionens effektivitet på ett allmänt plan, även om detta egentligen inte kan sägas ha varit syftet. Om traditionskravet inte gäller, kommer alltså att behöva göra en bevisprövning av frågan om det aktuella lösöret köpts av tredje man så att denne är skyddad mot säljarens borgenärer. Det går då inte längre att enbart hänvisa till att besittningsövergång inte har skett. En följd av att det blir säkrare att lämna kvar köpt lösöre hos säljaren är att det blir fler fall där gäldenären innehar egendom, vartill tredje man har sakrättsligt skydd. En reform bedöms därför innebära att antalet sakutmätningar kan minska något. torde utmätningar av vederlaget för försäljningen ha förutsättningar att öka. Detta skulle emellertid inte innebära någon principiell nyhet för . På det sättet fungerar det vid konsumentköp. måste där pröva om det har förekommit ett verkligt köp. Normalt krävs att ett påstått köp är dokumenterat i en skriftlig handling, för att påståendet ska godtas. Såvitt känt fungerar prövningen väl i konsumentfallen. Införandet av avtalsprincipen i konsumentförhållanden har inte lett till någon märkbart ökad arbetsbelastning över huvud taget. Likaså måste ju även pröva anspråk på separationsrätt på grund av t.ex. uthyrning eller lån. vid misstanke om att ett påstått köp i själva verket är en skenrättshandling. En fråga som skulle kunna uppkomma är om en viss transaktion är ett köp eller en pantsättning, för vilken alltjämt skulle gälla ett krav på besittningsövergång. är denna gränsdragning oproblematisk i ett sakrättsligt perspektiv, men den får givetvis betydelse vid en övergång till avtalsprincipen för köpens del. Frågan behandlas vidare i avsnitt 7. Om omständigheterna är mer svårutredda, kan alltid förelägga tredje man att väcka talan i saken mot sökanden och gäldenären (se 4 kap. 20 § utsökningsbalken). Mycket av det sagda gäller också för konkursförvaltningen. En konkursförvaltare måste dock förhålla sig till gäldenärens totala ekonomi och göra företagsekonomiska överväganden inom ramen för en förmånlig och snabb avveckling av boet. En konkurs innebär risk för värdeförlust, och det är därför angeläget att minimera den skada som själva insolvensen och konkursförfarandet i sig medför. Är gäldenären ett företag som i grunden är livskraftigt, är det i ett samhällsekonomiskt perspektiv viktigt att det finns förutsättningar att snabbt driva verksamheten vidare. Lika viktigt kan det vara att verksamhet som inte är bärkraftig avvecklas möjligt. Även om den nuvarande ordningen inte har haft som syfte att underlätta konkursbons avveckling, har traditionskravet i viss utsträckning i kommit att få den betydelsen. Konkursförvaltaren behöver i praktiken inte pröva köpares anspråk på äganderätt till lösören i gäldenärens besittning utan kan hänvisa till utebliven besittningsövergång och sedan sälja egendomen. En samlad avveckling har också normalt företagsekonomiska och i förlängningen samhällsekonomiska fördelar. När det gäller företag som inte bedöms ha någon egentlig företagsekonomisk livskraft torde dock den främsta fördelen med en samlad försäljning av boet begränsa sig till att borgenärerna får högre utdelning än annars. Om avtalsprincipen gäller kan alltså konkursförvaltningen i fler fall behöva separera lösöre som har lämnats kvar hos gäldenären, och egendomen kan därmed inte längre ingå i en samlad försäljning av boet. Det ska dock erinras om att köparen i de fallen normalt har betalat lösöret (såvida det inte är ett kreditköp, men då finns en fordran). En tanke med avtalsprincipen är just att köparen ska kunna köpa, betala och lämna kvar lösöret med sakrättsligt skydd. Ett ökat antal fall av separationsrätt uppvägs alltså till viss del av de betalningar som erlagts, låt vara att pengarna kanske inte alltid finns kvar i boet. En annan sak är att konkursförvaltare i ökad utsträckning kan komma att behöva särskilda avtalslösningar för försäljning av egendom på vilken tredje man kan komma att göra anspråk. Sammanfattningsvis är det kommitténs bedömning att en reform utan vidare är hanterlig inom ramen för nuvarande reglering. En övergång till avtalsprincipen bedöms inte föranleda behov av ändringar i utsökningsbalken eller konkurslagen (1987:672), se vidare avsnitt 7. Samhällsekonomiska aspekter av ett slopat traditionskrav I avsnitt 2.2 redogörs kortfattat för hur kommittén uppfattar sitt uppdrag när det gäller den samhällsekonomiska bedömningen av en övergång till avtalsprincipen. Om fler köpare får separationsrätt, innebär det att den egendom som borgenärerna får vara med att dela på blir i motsvarande mån mindre vid konkurs. Även vid utmätning blir den egendom som är möjlig att ta i anspråk mindre. I ett samhällsekonomiskt perspektiv är detta närmast bara en omfördelning – det blir i fler fall än köparen än säljarens borgenärer som tillgodogör sig lösöret. Någon betydelse för den totala ekonomin har knappast denna omfördelning. Och sett i förhållande till det sammanlagda antalet köp av lösöre gör sig denna omfördelningseffekt gällande i ett ytterst litet antal fall, dvs. bara när det på köpet följer utmätning eller konkurs. Grundtanken måste också vara att en köpare ska kunna få rätt till det köpta lösöret framför säljarens borgenärer. En särskild aspekt är att vissa slags lösören i ett samhällsekonomiskt perspektiv kan vara mer värda i köparens än i säljarens hand. Det gäller t.ex. verktyg som har specialtillverkats och som har stor betydelse för köparens produktion men som på den allmänna marknaden är mindre intressant. På ett samhällsekonomiskt plan finns det emellertid andra effekter som gör sig gällande vid en övergång till avtalsprincipen. Som utvecklas i avsnitt 2.2 innebär en samhällsekonomisk bedömning att nackdelar vägs mot den samhällsekonomiska nytta som uppstår av en reform. En övergång till avtalsprincipen medför vissa statsfinansiella konsekvenser. Frågan behandlas vidare i avsnitt 11. Redan här kan sägas att de statsfinansiella effekterna bedöms bli högst begränsade. Härtill kommer den kostnadsökning för konkursförvaltningen som ett slopat traditionskrav kan innebära i form av ökade utredningsinsatser. Denna ökade konkurskostnad bärs i första hand av borgenärskollektivet. Även här bedöms effekterna bli begränsade. De samhällsekonomiska fördelar som bedöms kunna uppstå vid en övergång till avtalsprincipen hänför sig främst till exporten av lösöre liksom till den inhemska handeln med varor. En stor del av den svenska produktionen av varor går på export, och exporten har mycket stor samhällsekonomisk betydelse. En övergång till avtalsprincipen bedöms kunna leda till en förstärkning av den svenska exportindustrins konkurrenskraft. Utländska köpare slipper att behöva vidta särskilda åtgärder för att försäkra sig om att få sakrättsligt skydd, vilket kan verka gynnsamt. Eftersom det inte rör sig om enstaka affärer utan om i princip all export av lösöre, råvaror etc., bedöms en reform ha positiva samhällsekonomiska effekter. Ökade exportandelar gynnar i sin tur svensk sysselsättning och tillväxt. När det sedan gäller handeln med lösöre i allmänhet är de tydligaste samhällsekonomiska effekterna av en övergång en minskning av transaktionskostnaderna och större möjligheter att anpassa köpevillkoren efter omständigheterna, vilket stärker förutsättningarna för att de avtal som träffas är rationella och effektiva. Vidare bedöms det finnas förutsättningar för att kostnader för rådgivning och tvister ska minska vid en övergång till avtalsprincipen. Ett stärkt sakrättsligt skydd för köpare har också effekten att det minskar risken för avbrottsförluster i produktionskedjor. Vid köp i flera led från underleverantörer kan kostnaderna för avbrott i produktionen sträcka sig långt bortom värdet av det enskilda lösöret och drabba flera företag. Värdet av dessa positiva samhällsekonomiska effekter låter sig naturligtvis inte mätas i pengar. Inte heller tillgänglig rättsekonomisk forskning på området förutsätter att det går att närmare värdesätta de positiva effekterna av en övergång. Det är alltför många osäkra faktorer för att det skulle gå att med någon säkerhet mäta den nytta som skulle bli följden av ett slopat traditionskrav. Det man får göra i en sådan situation för att på ett rimligt sätt fullfölja en samhällsekonomisk bedömning är att försöka sätta in de påtalade effekterna i ett större perspektiv. Det kan därvid konstateras att den svenska industriproduktionen avser till en väsentlig del just lösa saker, varor, råvaror etc., dvs. Svensk tillverkningsindustris årliga försäljning uppgår till ca . Viktiga sektorer här är tillverkning av kemiska produkter och läkemedelsprodukter, maskiner samt elektronik, elapparatur och optik. Metallvaruindustrin, som exempel, har en årlig försäljning som uppgår till , varav hälften avser export. De nämnda siffrorna avser alltså värdet av nytillverkat lösöre. Några siffror angående värdet av andrahandsmarknaden finns inte tillgängliga. Mycket handel med lösöre sker inom ramen för tillverkningsindustrin och alltså innan den färdiga produkten köps av slutkunden. Tillverkningsföretag kan ha ett stort antal underleverantörer. Underleverantörerna säljer produkter – lösöre – till tillverkningsföretagen. är, som nämns ovan, i stor utsträckning ett exportberoende land. Denna del av exporten står för en tredjedel av hela bruttonationalprodukt. Nästan hälften av den svenska varuexporten utgörs av verkstadsvaror, dvs. bilar och andra fordon, maskiner, telekomvaror och metallarbeten. Råvaruindustrin står också för en stor del av den svenska varuexporten i form av bl.a. skogs- och stålprodukter. När det gäller exporten är det sällan fråga om konsumentköp, utan den helt övervägande delen av exporten sker mellan företag. , , och är våra fyra största exportländer. Samtliga länder har ett starkare skydd för köpare av lösören än vad har. Även , vars lagstiftning också vilar på avtalsprincipen, är ett viktigt exportland för . Värdet av den svenska exporten av varor till uppgick till . stod för medan stod för . Det är allmänt känt att stora värden omsätts inom handeln med lösöre. Produktionen och försäljning av sådana varor spelar en dominerande roll i svensk ekonomi och är avsevärt större än t.ex. tjänstesektorn. Längre än vad som har sagts nu bedöms analysen inte kunna drivas i denna del. Det är naturligt att vara försiktig när man drar slutsatser om de samhällsekonomiska konsekvenserna. Med hänsyn till handelns stora betydelse för den totala ekonomin står det enligt kommitténs uppfattning ändå klart att en övergång till avtalsprincipen har påtagliga samhällsekonomiska fördelar. Fördelarna ska också betraktas i ett längre tidsperspektiv. Effekterna på handeln bedöms bli märkbara först på något . Det är alltså just i det längre perspektivet som de samhällsekonomiska vinsterna bedöms bli märkbara. Den nuvarande ordningen är inte anpassad till dagens samhälle. De syften som bär upp den – motverkandet av skenrättshandlingar och andra former av undandraganden – kan tillvaratas genom befintliga regler. Det framstår inte som motiverat att all handel med lösöre ska vara delaktig när det gäller att motverka undandraganden. Traditionskravet står annorlunda uttryckt inte i proportion till de syften som det avses fylla. Den samhällsekonomiska bedömningen talar i samma riktning. Det skulle vara till fördel för ekonomin att gå över till avtalsprincipen. Vid den samlade värderingen av skälen för och emot en övergång till avtalsprincipen har kommittén kommit fram till att det är motiverat att förorda ett avskaffande av registrerings- och traditionskravet. Den nuvarande ordningen är i praktiken en rest från en svunnen tid, då bank- och kreditväsendet höll på att ta form och då tillgängliga säkerhetsformer inskränkte sig väsentligen till handpanträtt. Regleringen kan inte heller anses överensstämma med hur gemene man i allmänhet uppfattar saken. Fastän den nuvarande ordningen har gällt , finns det alltså skäl att nu förorda en övergång till en ordning som får anses vara bättre anpassad till dagens samhälle och mer naturlig. 7 Rätt till köpt lösöre 7.1En lag om rätt till köpt lösöre Förslag: I en lag som bygger på avtalsprincipen tas in bestämmelser om rätt till köpt lösöre i förhållande till säljarens borgenärer. Vid köp av ett bestämt lösöre uppkommer det sakrättsliga skyddet i och med avtalet. Om köpet avser lösöre som inte är bestämt, uppkommer skyddet när ett visst lösöre har märkts, avskilts eller på annat sätt bestämts för köparens räkning. Det krävs därmed inte längre registrering enligt lösöreköplagen eller besittningsövergång. Lösöreköplagen upphävs, liksom även 49 § konsumentköplagen. I avsnitt 6 har kommittén gjort bedömningen att det finns skäl att övergå till avtalsprincipen när det gäller handeln med varor. Som framgår av tidigare avsnitt är lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören, som köparen låter i säljarens vård kvarbliva (lösöreköplagen) och traditionsprincipen sakligt sett nära förbundna med varandra. Rättsutvecklingen har dock med tiden lett till att traditionsprincipen kommit att bli en självständig rättsregel med ett eget betydelseinnehåll. Att bara upphäva lösöreköplagen skulle därmed skapa osäkerhet om vad som gäller beträffande köparens sakrättsliga skydd. Det behövs därför en ny lagstiftning som anger tillämpningsområdet, förutsättningarna för uppkomsten av skyddet och den närmare innebörden av detta (jfr NJA 2008 s. 684, se även NJA 1997 s. 660). Rätt till köpt lösöre Bestämmelserna om skydd mot säljarens borgenärer vid konsumentköp har tagits in i 49 § konsumentköplagen (1990:932). Frågan är om i linje med detta en allmänt tillämplig reglering bör tas in i köplagen (1990:931). Det kan med visst fog betecknas som en brist hos köplagen att den inte anger vilka åtgärder som en köpare ska vidta för att vinna skydd mot säljarens borgenärer och verkligen komma i åtnjutande av vad säljaren har utfäst sig att överlämna till honom (jfr Lagberedningen i SOU 1974:55 s. 226). finns det beaktansvärda invändningar mot att införa sådana bestämmelser i köplagen. Som princip har man försökt begränsa köplagens regler till förhållandet mellan köpare och säljare inbördes, medan regler som rör förhållandet till tredje man har hållits åt sidan. Systematiska skäl talar sålunda för att hålla sakrättsliga frågor utanför köplagen. Vidare avser köplagen – till skillnad från konsumentköplagen – alla slag av lös egendom med undantag för tomträtt, och de nya sakrättsliga reglerna bör vara begränsade till lösöre. En sakrättslig reglering i köplagen som bara rör lösöre skulle alltså bryta sammanhanget. Ett alternativ är att i stället ta in bestämmelserna i handelsbalken (i 1 eller 17 kap.). Även om balken med fördel bör kunna utnyttjas för ny lagstiftning, skulle det emellertid i detta fall innebära en del onödiga lagtekniska svårigheter. Kommittén har stannat för att det är lämpligast att saken får regleras i en självständig lag, en lag om rätt till köpt lösöre. Det ligger naturligtvis då nära till hands att 49 § konsumentköplagen får bilda den mera lagtekniska utgångspunkten för lagen. Som framgår av föregående avsnitt är erfarenheterna att 49 § inte har lett till några tillämpningssvårigheter. De kontakter som kommittén har haft med myndigheter och branschorganisationer ger vid handen att bestämmelserna har fungerat väl i allmänhet och även vid större konkurser i exempelvis elektronikbranschen. Det har alltså inte framkommit något som talar för en i grunden annorlunda utformning av en ny reglering än den som föreskrivs i 49 §. Bestämmelserna har där fått en principiell utformning, som ger frihet för rättstillämpningen att utifrån lagen fylla ut det sakrättsliga systemet på ett sätt som är ändamålsenligt. En ny lag om rätt till köpt lösöre bör vara tillämplig generellt på köp oavsett vilka som är avtalsparter. Bestämmelserna i 49 § konsumentköplagen bör därför upphävas. Rätt till köpt lösöre Vidare bör också lösöreköplagen upphävas. Den lagen tillämpas dock inte bara på verkliga köp, dvs. omsättningsköp, utan dess väsentliga betydelse ligger i själva verket på säkerhetsöverlåtelserna, dvs. Frågan om lösöreköplagens funktion i detta avseende behandlas vidare i avsnitt 8. Direktiven till kommittén anger vissa ramar inom vilka en reform av det sakrättsliga skyddet ska ske. Direktiven talar framför allt om handeln med varor som det område där en övergång till avtalsprincipen ska övervägas. Varor är ett begrepp som brukar användas för att beteckna sådant lösöre som är föremål för handel av någon omfattning. Begreppet vara används t.ex. i köplagen, vars tillämpningsområde dock är större eftersom lagen gäller köp av all form av lös egendom. I konsumentköplagen används i stället ”lös sak”. Även om terminologin skiftar i olika lagar, finns det skäl att i den nya lagen utgå från det förmögenhetsrättsliga begreppet lösöre. Begreppet är visserligen inte definierat i lag, men det har ändå en förhållandevis klar betydelse. Med lösöre avses traditionellt lösa saker, råvaror etc. När det gäller annan lös egendom som t.ex. fordringsrätter, nyttjanderätter och immaterialrätter finns särskilda regler om förvärvarens sakrättsliga skydd. Enligt kommitténs bedömning innebär det inte några svårigheter att tillämpningsområdet för den nya lagen begränsas till lösöre och att annan lös egendom får följa andra regler. En avgränsning till lösöre framstår tvärtom som naturlig. Angående lagen (1936:81) om skuldebrev (skuldebrevslagen), se vidare avsnitt 9. Visst lösöre är föremål för registrering. Det gäller skepp, skeppsbyggen och luftfartyg. Speciella sakrättsliga regler gäller för sådan egendom. Den bör därför undantas från lagen. Lagen bör över huvud taget göra undantag från vad som kan följa av annan lag i fråga om skyddet mot säljarens borgenärer vid köp av lösöre. En andel betraktas inte i sig som lösöre men väl lös egendom. Den som äger en andel i lösöre har som regel rätt att överlåta andelen. Bland annat på grund av villkor vid gåva eller testamente kan det Rätt till köpt lösöre dock finnas hinder mot det, liksom det kan föreligga hembudsplikt. I avsnitt 4 redovisas rättspraxis om vad som krävs för skydd mot säljarens borgenärer vid förvärv av andel i lösöre. Lösöre och andel i lösöre får anses vara så nära förbundna med varandra att de som princip bör behandlas på samma sätt när det gäller skyddet mot säljarens borgenärer. Även om en lagstiftning som ger den som köper ett lösöre skydd i och med avtalet troligen skulle medföra att man i rättspraxis inte krävde tradition för den som köper en andel i ett lösöre, bör det klargöras att andelsköp av lösöre omfattas av lagen. Det kommer därmed att inte råda tvekan om att det inte finns något krav på besittningsövergång vid köp av andel i lösöre. Inte heller bör för skyddet mot säljarens borgenärer krävas att andra andelsägare underrättas om köpet. Att lagen omfattar köp av andel i lösöre kan ha betydelse också för s.k. halvgeneriskt köp. Lagen bör med hänsyn till likheterna med köp också omfatta byte (jfr köplagens tillämpningsområde). För gåva gäller särskilda sakrättsliga regler i lagen (1936:83) om vissa utfästelser om gåva. faller utanför kommitténs uppdrag. Det skulle inte heller vara lämpligt att avveckla kravet på tradition för sakrättslig fullbordan av en gåva. Syftet med den nya lagen är att reglera skyddet mot säljarens borgenärer vid verkliga köp, dvs. köp som sker i omsättningssyfte i handeln. Pantsättning av lösöre ska falla utanför lagen. Det förekommer ett slags mellanform mellan köp och pantsättning som brukar betecknas säkerhetsöverlåtelse. En säkerhetsöverlåtelse är normalt en kreditgivning med pantsättning, som har utformats som ett köp. När det gäller lösöre är det i praktiken nödvändigt att utforma pantsättningen som ett köp ifall pantsättaren önskar ha kvar panten i sin besittning, t.ex. en maskin som används i rörelsen. Registrering enligt lösöreköplagen förutsätter nämligen detta. Arrangemanget kan användas såväl när någon vill belåna befintligt lösöre som när lösöre ska införskaffas. Huruvida ett visst avtal som har kallats för säkerhetsöverlåtelse rättsligt sett är ett köp eller en pantsättning får avgöras utifrån en närmare bedömning av avtalsvillkoren. Begreppet säkerhetsöverlåtelse används inte i den civilrättsliga lagstiftningen, utan lagen talar principiellt om antingen köp eller pantsättning. Jämför dock 5 kap. 2 a § lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument, som går tillbaka på EU-regler. Rätt till köpt lösöre Traditionellt sett har som ett argument för att ha samma sakrättsliga krav vid köp och pant, dvs. tradition, framhållits just detta att det kan vara svårt att skilja mellan köp och säkerhetsöverlåtelse i betydelsen pantsättning. Med den nya lagen kommer vissa transaktioner i gränslandet mellan köp och pantsättning tydligare än att behöva hänföras till endera kategorin. Enligt kommitténs uppfattning är det emellertid en fördel att parterna redan vid avtalets ingående får göra klart om de avser att träffa avtal om köp eller om avtalet är en kreditgivning med tillhörande pantsättning. Att den verkliga innebörden av transaktionen kamoufleras under beteckningen köp är naturligtvis otillfredsställande. Vidare kommer den föreslagna nya lagen om panträtt i lösöre genom registrering att skapa större tydlighet i detta avseende (se avsnitt 8). Enligt den lagen ska en upplåtelse av panträtt i ett lösöre som lämnas kvar hos pantsättaren kunna registreras, varigenom panthavaren får sakrättsligt skydd till panten. Med hänsyn till den långa bakgrunden till lösöreköplagstiftningen kan det dock inte uteslutas att det skulle kunna uppstå osäkerhet kring den nya lagens tillämplighet på säkerhetsöverlåtelser. Det får därför anses finnas skäl att i lagen erinra om att säkerhetsöverlåtelse faller utanför tillämpningsområdet. Lagen bör gälla det sakrättsliga skyddet bara i förhållande till säljarens borgenärer. En annan sakrättslig konflikt kan uppkomma vid köp från någon som inte var ägare till lösöret. Situationen kan också vara den att ett och samma lösöre säljs till flera köpare. Be- stämmelser om detta finns i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre. För ett giltigt godtrosförvärv krävs bl.a. att lösöret har gått över i förvärvarens besittning. Angående lagen om godtrosförvärv av lösöre, se vidare avsnitt 9. Köp av ett bestämt lösöre En ny reglering av köparens rätt till köpt lösöre måste, liksom 49 § konsumentköplagen, göra en uppdelning mellan köp av ett bestämt lösöre och köp av lösöre som inte är bestämt vid avtalet. Är lösöret bestämt, bör det sakrättsliga skyddet inträda redan genom avtalet. Lösöre som inte är bestämt, t.ex. en viss mängd olja, kan enligt allmänna principer inte bli föremål för sakrättsligt skydd förrän det Rätt till köpt lösöre Kommittén återkommer till kravet på individualisering nedan. För att ett köp ska betraktas som köp av ett bestämt lösöre bör det krävas att parterna har kommit överens om ett visst specifikt lösöre som går att identifiera genom t.ex. ett serienummer eller något annat kännetecken. En tavla kan vara unik, och det är då ingen tvekan om att köpet avser bestämt lösöre. Det bör krävas att det utan vidare åtgärder går att avgöra vilket lösöre som avses. En grundläggande förutsättning för uppkomsten av det sakrättsliga skyddet bör vara att det föreligger ett obligationsrättsligt bindande avtal. Skulle avtalet vara ogiltigt, kan det inte komma i fråga att tillerkänna köparen något skydd. Den avgörande tidpunkten bör som princip vara när ett giltigt avtal föreligger enligt allmänna avtalsrättsliga principer. Det förekommer att köp är villkorade på olika sätt. Ett köp som har genomförts men som innehåller ett villkor om rätt till återgång – öppet köp – bör betraktas som ett köp som ger sakrättsligt skydd i och med avtalet. En annan situation föreligger däremot vid ett avtal som bara ger en rätt att ingå ett köpeavtal.