sou · H3B323 · 2015-03-10 00:00:00 — Kryptoanalys kan vara antingen (a) att på ett metodiskt sätt för- säkra sig om att en metod för kryptering uppfyller givna krav på säkerhet och funktion, eller, i princip det omvända, (b) att givet resultatet av en kryptering med alla medel försöka återskapa den dolda informationen eller den okända krypteringsnyckeln. En grov beskrivning är att säga att kryptoanalys (a) bedrivs inom signal- skyddsutvecklingen, medan kryptoanalys (b) försiggår inom sig- nalunderrättelseverksamheten. Två traditionellt sett organisatoriskt åtskilda aktiviteter, men där fördelar finns med en närmare relation och ett kunskapsutbyte. Särskilt i riktningen från signalunderrättel- severksamheten till signalskyddsutvecklingen och informations- och cybersäkerhetsarbetet, där vunna erfarenheter kan komma samhället till nytta då det gäller att bygga en säker it -infrastruktur. Ett system för informationssäkerhet eller kommunikationssäkerhet – ett kryptosystem eller ett kryptografiskt protokoll – byggs upp av kryptografiska primitiver som var för sig står för grundläggande egenskaper viktiga för ett krypterande system anpassat till en viss användning. Exempel på primitiver är slumptalsgeneratorer (pseudo random number generator, PRNG), envägsfunktioner (one-way function) och naturligtvis krypteringsfunktioner. Säker- heten hos primitiverna styrks genom att applicera kända attacker och angrepp, och på så sätt få ett visst mått på säkerheten i form av en uppskattning av den tid och datorkraft som skulle krävas för en lyckad attack. Nya attacker upptäcks dock ständigt, och revidering av säkerhetsbedömningen kan behöva göras. Vid design av ett krypto eller kryptosystem är det av största vikt att ta hänsyn till vad kryptot ska användas till. Avvägningar måste göras vad gäller krypteringshastighet, effektförbrukning, minnes- utrymme, nyckelhantering, driftsäkerhet, nationella krav, m.m. Alla dessa faktorer påverkar valet av primitiver och kryptosystemets slutliga utformning. Att forcera, eller knäcka, är en historiskt sett alltid lika aktuell och fascinerade verksamhet. Att forcera ett krypterat med- delande är att med kryptoanalys, beräkningar och databehandling samt eventuellt med hjälp av någon egenskap hos den dolda in- formationen återvinna hela eller delar av meddelandets innehåll. Det är alltså inte givet att en lyckad forcering också leder till att den hemliga meddelandenyckeln klarläggs. I de fall krypteringsmetoden är känd och den hemliga nyckeln består av ett lösenord är det enkelt att knäcka kryptot om lösen- ordet är kort eller illa konstruerat. Då prövar kryptoforceraren helt enkelt att dekryptera med alla korta och alla sannolika längre lösenord tills en läsbar text, bild eller annan meningsfull inform- ation erhålls. Vanligt är att krypteringsmetoden är implementerad så att riktigheten hos ett lösenord kan kontrolleras innan dekrypte- ring startar, och detta utnyttjar i så fall forceraren. I detta fall, då man finner ett lösenord genom totalprövning, så talar vi inte om kryptoanalys i egentlig mening eftersom krypteringsmetodens eller kryptots matematiska egenskaper inte utnyttjas. Metoder för kryptering konstrueras, analyseras och utvärderas av såväl den offentliga forskarvärlden som inom myndigheter och organisationer knutna till nationell säkerhet. Standardiseringsorgan och industrigrupper arbetar fram standarder för hur krypterings- metoder ska implementeras och användas. Nationella säkerhets- myndigheter granskar kryptosystem och utarbetar regler för dess användning innan de godkänns för att skydda information som rör nationens säkerhet eller annan skyddsvärd information. Likväl kan kryptoforceraren under vissa omständigheter ha framgång. Krypteringsmetodens svagheter, ett insteg som utnyttjas vid forceringsarbetet, kan bero på att de förutsättningar och antagan- den som gällde vid teoretiska analysen inte alltid föreligger då metoden används i praktiken. Avvägningar mellan användarvänlig- het, effektivitet, okunskap och kommersiella hänsyn kan bidra till att mer eller mindre kalkylerade risker accepteras när en standard utformas. Det kan t.ex. vara upp till användaren att göra även säkerhetskritiska konfigureringar när ett krypterande protokoll används för informationsöverföring. Och även om informations- systemet i sig är tillförlitligt, så kan felaktigt handhavande eller brister i nyckelhanteringen bidra till att en kryptoforcerare med tillräckligt stora resurser når framgång. Under förutsättning att forceraren har tillgång inte bara till den krypterade informationen utan även till det program eller den ut- rustning som utfört krypteringen så öppnar sig andra möjligheter. Det kan vara reverse , som innebär att kryptoutrust- ningens konstruktion och funktion återskapas in i minsta detalj, och att hemliga parametrar på så sätt eventuellt klarläggs. En annan möjlighet är en s.k. sidokanalsattack, där man studerar ström- förbrukning eller annan läckande information, som avslöjar krypto- utrustningens interna tillstånd under krypteringsprocessen. Signalskydd och krypto för skyddsvärda uppgifter (KSU) Signalskydd är åtgärder som syftar till att förhindra obehörig insyn i och påverkan av tele- och radiokommunikationer. Signalskydd omfattar bl.a. användning av kryptografiska funktioner i inform- ationssystem. Termen signalskydd har sina rötter i den avlyssning genom signalspaning som ständigt pågår mot telekommunikations- och informationssystem som en väsentlig del av främmande makts underrättelsetjänst Begreppet signalskydd är starkt reglerat och avser obligatoriskt skydd av elektronisk kommunikation av sekretessbelagda uppgifter som rör rikets säkerhet. Signalskyddssystemens skyddsnivå är dimensionerad att möta hotbilden från andra länders underrättel- setjänster och kräver därför omfattande skyddsåtgärder samt att systemen är företrädesvis är framtagna av en inhemsk kryptoindu- stri. Behovet av att skydda elektronisk kommunikation i bredare mening än för rikets säkerhet har kommit att bli allt mer aktuellt. Därför har det tagits fram krypto för skyddsvärda uppgifter (KSU). KSU utgörs av kryptosystem som tillsammans med ett regelverk är nationellt godkända av Försvarsmakten och kan användas vid elektronisk kommunikation av sekretessbelagda uppgifter som inte rör rikets säkerhet. KSU är alltså ingen ersätt- ning utan ett komplement till signalskydd. Termen ”säkra krypto- grafiska” funktioner avser både signalskydd och KSU. Målsätt- ningen med KSU är att kvalitetssäkrade och kommersiellt tillgäng- liga produkter, tillsammans med ett av Försvarsmakten framtaget regelverk och en för organisationen anpassad hantering, ska kunna höja säkerhetsnivån jämfört med . För att system som använder säkra kryptografiska funktioner ska kunna ge ett effektivt skydd krävs att hela processen, allt från generering av kryptonycklar till slutanvändarnas hantering av systemet, håller en nivå som är anpassad för den information som systemet avser att skydda. Genom nationellt godkännande säker- ställs skyddsnivån och kvaliteten på såväl teknik som regelverk, rutiner och behörighetsutbildning. har över 160 organisationer godkända signalskyddssystem. För civilt bruk finns 17 godkända signalskyddssystem inom pro- duktområdena datakommunikation, meddelandekrypton och tal- . Dessa system är gemensamma för Försvarsmakten och civila sektorn. Det finns endast ett godkänt KSU-krypto (fil- kryptot KGAI). Detta är dock det nationellt mest utbredda kryp- tosystemet. Traditionellt har signalskydd framförallt varit en militär angelä- genhet, där det gällt att skydda sin egen kommunikation mot fient- lig signalspaning. Historiskt har det militära behovet av signal- skydd ensamt motiverat omfattande statliga satsningar på ut- veckling av signalskyddssystem. Det civila behovet har uppstått genom samordningsbehov mellan militärt och civilt försvar inom ramen för totalförsvaret. 1959 skapades därför en totalförsvarsgemensam signalskydds- struktur då () bildades. Efter det har inriktningen av den civila signalskyddsverksam- heten även kopplats till krisberedskap. försvarsbeslut fick den civila delen av totalförsvaret även uppgift att värna civil- befolkningen under kriser. försvarsbeslut kom det vid- gade säkerhetsbegreppet. Definitionen av totalförsvaret ändrades inte utan insikten om samhällets säkerhet och den vidgade hot- bilden ledde fram till Sårbarhets- och säkerhetsutredningen . Ansvaret för den civila inriktningen och materielförsörjningen övertogs av () från Överstyrel- sen för civil beredskap när KBM inrättades 2002. När KBM lades ned 2008 övergick inriktningsansvaret den civila signalskyddsverk- samheten till den nybildade myndigheten och materiel- försörjningen till FRA. Den civila signalskyddsverksamheten regle- ras i Krisberedskapsförordningen. fick Försvarsmakten i myndighetens instruktion upp- draget att, utöver signalskyddstjänsten, även leda och samordna arbetet med säkra kryptografiska funktioner som är avsedda att skydda skyddsvärd information. har behovet av kryptografiska funktioner för internationell verksamhet ökat markant, särskilt inom EU och NATO. blev en godkänd andraparts-evaluerare av krypto inom EU. Denna funktion, AQUA (Appropriately Qualified Authority), innehas av Försvarsmakten. Det finns fem svenska kryptosystem som godkänts av Europeiska unionens råd. För att skydda information och upptäcka it-säkerhetsincidenter har dagens organisationer ofta ett antal olika säkerhetssystem installe- rade. Det handlar exempelvis om virusskydd, brandväggar, spam- filter och olika intrångsdetekteringssystem. Effektiviteten hos dessa system när det gäller att detektera och hantera it-säkerhets- incidenter med hjälp av olika sensorer beror i stor utsträckning på de kommersiella aktörernas tillgängliga data om skadlig kod, infekterade IP-adresser och motsvarande. System som använder sensorer för att upptäcka intrång och angrepp (sensorsystem) kan vara utformade på olika sätt och ha som syfte att inte bara stärka organisationens utan även samhällets säkerhet. Vid angrepp som drabbar kritisk infrastruktur och sam- hällsviktig verksamhet på bredare front saknas det möjlighet att skapa en sammanhållen lägesbild. förfogar nät- operatörerna, säkerhetsföretag och andra aktörer var och en över sin del av lägesbilden, ingen har direkt tillgång till en helhetsbild. Angrepp eller skadlig kod som drabbar flera verksamheter sam- tidigt riskerar att uppfattas som mindre allvarliga och som enstaka attacker. Det innebär även en risk att varningar samt kunskap om attackens utformning, konsekvenser och möjliga förebyggande åtgärder inte sprids till andra aktörer som kan drabbas av samma angrepp. Ett sensorsystem består mycket förenklat av tekniska sensorer, en kommunikationslösning och en central funktion för analys som till sin hjälp för att upptäcka angrepp och skadlig kod har en för- teckning över aktuella skadliga koder och IP-adresser. Sensorerna skannar trafik hos anslutna organisationer och om en kod eller IP- adress som finns angiven i förteckningen fångas upp skickas ett larm som kan gå såväl till den verksamhet som är utsatt för it- angreppet som till en central analysfunktion. finns två former av rapportering av it-incidenter; opera- tiv it-incidentrapportering som sker med frivillighet som grund, och obligatorisk it-incidentrapportering som genomförs kopplat till tillsynsarbete. Det föreligger en viss skillnad emellan de olika formerna av rapportering. Den operativa rapporteringen sker i samverkanssyfte för att dela information och kunskap om inträf- fade incidenter. Genom att kontinuerligt samla information om och analysera it-incidenter utvecklas kunskapen inom detta om- råde. It-incidentrapportering som är kopplad till tillsyn utförs för att skapa underlag för en granskning som sker i ett särskilt syfte. EU:s arbete med reglering av it-incidentrapportering inom medlemsstaterna präglas av att en enhetlig modell för rapporte- ringen utvecklas inom området. Denna modell återfinns bl.a. i kommissionens förordning 611/2013 av om åt- gärder tillämpliga på anmälan av personuppgiftsbrott enligt och rådets direktiv /58/EG vad gäller personlig integritet och elektronisk kommunikation, artikel 2. Förordningen ligger till grund för operatörernas skyldighet att rapportera integritetsincidenter enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK). En skyldighet att rapportera incidenter av samma modell finns även i och rådets förordning (EU) nr 910/2014 av om elektronisk identifiering och betrodda tjänster för elektroniska transaktioner på den inre marknaden och om upphävande av direk- tiv 1999/93/EG, eIDAS, artikel 19. eIDAS börjar tillämpas från . Operatörerna inom sektorn elektronisk kommunikation om- fattas av en skyldighet att rapportera störningar avseende drift- säkerhet, 5 kap. 6 c § LEK, och integritetsincidenter, 6 kap. 4 a § LEK. Rapportering av incidenter sker till sektorsansvarig myndig- het, PTS. Syftet med operatörernas rapporteringsskyldighet är att skapa ett informativt underlag om inträffade incidenter. Underlaget granskas och utgör i förekommande fall grund för tillsynsärenden. EU:s reform av reglerna om skydd för personuppgifter inne- håller en skyldighet att rapportera it-incidenter. Sker ett data- intrång ska den nationella tillsynsmyndigheten (i Data- inspektionen) och de som berörs av intrånget informeras . Reformförslaget innebär att och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet) ska ersättas av en ny allmän dataskyddsförordning. Dataskydds- direktivet har i genomförts genom personuppgiftslagen (1998:204) och ett antal särregleringar i förhållande till denna lag (särskilda registerförfattningar). (Sitic) bildades på PTS som en nationell funktion med uppgift att stödja samhället i arbetet med att hantera och förebygga it-incidenter. Sitic fungerade som en nationell , dvs. en rikscentral för it-incident- rapportering. 2011 omorganiserades Sitic till MSB och bytte namn till CERT-SE. CERT-SE är nationella CSIRT (Computer Security Incident Response Team) med uppgift att stödja samhället i arbetet med att hantera och förebygga it-incidenter. Det finns även andra CERT:ar hos bl.a. Försvarsmakten som hanterar it- säkerhetsincidenter inom de egna organisationerna och samverkar med andra CERT-funktioner vid it-incidenter och i informations- säkerhetsfrågor. För att stärka samhällets informationssäkerhet och förmåga att förebygga och hantera it-incidenter beslutade regeringen att ge MSB i uppdrag att utreda hur ett system för obligatorisk it- incidentrapportering för statliga myndigheter kan utformas (Fö2010/701/SSK). Uppdraget redovisades 2011 och föreslog en dubbelriktad rapporteringsprocess för inrapportering till MSB/CERT-SE och återkoppling till berörda parter. Det bedöm- des att en kontinuerlig it-incidentrapportering hos statliga myn- digheter skulle kunna bidra till en aktuell lägesbild av tillståndet vid samhällsviktig verksamhet och kritisk infrastruktur. Regeringen återförde uppgiften till MSB 2012 (Fö2012/717/SSK) med uppdraget att genomföra en fördjupad analys av förslaget om system för obligatorisk it-incidentrapportering för statliga myndig- heter som myndigheten redovisade 2011. I uppdragsredovisningen lämnade MSB förslag på ett nationellt system för it-incident- rapportering. Enligt förslaget skulle det bli obligatoriskt för statliga myndigheter under regeringen att ansluta sig till systemet och frivilligt för övriga aktörer. En grundläggande utgångspunkt var att systemet för obligatorisk och frivillig it-incidentrapportering skulle utformas på ett sådant sätt att det skapas mervärde för anslutna aktörer. Systemet skulle bidra till ökad informationssäkerhet och förmåga till kris- beredskap både på organisations- och samhällsnivå. I redovisningen påpekas att de rapporterande organisationernas förtroende för it- incidentrapporteringssystemet är centralt för dess funktion och effekt. Vidare konstaterades att det finns incidentrapporterings- system för specifika syften. I uppdraget ingick inte att utforma ett system som ersätter denna typ av rapporteringssystem. Det föreslagna systemet skulle inte ersätta anmälningar om brottslig verksamhet till . God informationssäkerhet kräver en informationsinfrastruktur som medger säker hantering av information och kommunikation. Informationsinfrastrukturen bör fungera för såväl normala för- hållanden som för krisberedskap och för totalförsvarets behov med bibehållande av en hög nivå av informationssäkerhet. Regeringen gav MSB i uppdrag att lämna förslag beträffande en säker digital inform- ations- och kommunikationsstruktur för myndigheter, kommuner och landsting (Fö2010/701/SSK). MSB genomförde uppdraget i samråd med andra aktörer, bl.a. SAMFI, FOI, samt Delegationen för e-förvaltning. I uppdraget ingick att beakta såväl befintliga kommunikationsinfrastrukturer, kommersiella system samt alternativa förslag. Samråd skulle även ske med Försvarsmak- ten samt i syfte att analysera hur befintliga eller kommande kryptosystem kan användas för att skydda skydds- värd eller sekretessbelagd information. Uppdragsredovisningen föranledde inga vidare åtgärder från regeringen. Det finns flera informationsinfrastrukturer för offentlig sektor. Försvarsmakten är systemägare av Försvarsmaktens Telenät (FTN) och Försvarsmaktens IP-nät (FMIP). Mer om FTN i följande avsnitt. Nätens robusthet och redundans är anpassade efter Försvarsmaktens behov. Trafiken går krypterad över Försvarsmaktens egen radiolänk, samt i förhyrd fiber i privata nät som leds trafikskyddad till Försvarsmaktens egna noder. Trafiken i FMIP är krypterad med Försvarsmaktens egen kryptering och Försvarsmakten elförsörjer sina egna nät. Externa aktörer vars verksamhet är av kritisk betydelse för samhället har tillgång till FTN och FMIP. Swedish Government Secure Internet, (SGSI) etablerades ur- sprungligen för att tillgodose behovet av skyddad kommunikation mellan svenska myndigheter och EU-myndigheter. Det är ett vir- tuellt nät som är logiskt separerat från det allmänna kommuni- kationsnätet och som medger krypterad kommunikation med de andra aktörer som är anslutna till nätet. SGSI är anslutet till EU:s säkerhetsskyddade kommunikationsnät, sTESTA (secure for Telematics between Administrations) via en gateway. SGSI administreras av MSB. Försvarsmakten ansvarar för drift av knutpunkt samt kryptering. För att skapa en skyddad kommunikationsinfrastruktur krävs såväl fysiska som logiska skyddsåtgärder. Arbetet med de fysiska skyddsåtgärderna bedrivs på olika sätt beroende av om staten väljer att bygga, äga och förvalta hela kommunikationsstrukturen själv, eller att hyra svartfiber i existerande privata nät, såsom , och liknande aktörer. Det logiska skyddet om- fattar bl.a. ett krypterat skydd för trafiken och andra åtgärder. Oavsett vilken lösning som är aktuell är det angeläget att beställaren äger tillräcklig kunskap om vilken säkerhet som krävs för att skydda olika typer av kommunikation. ningen omfattar verksamheter vars behov av skydd är av olika karaktär. För att kunna ställa adekvata krav vid upphandling och avtals ingående krävs kunskap om informationssäkerhet och en bred samverkan inom den statliga förvaltningen. En säker informationsinfrastruktur för den statliga förvalt- ningen är en förutsättning för dess informationssäkerhet. Det finns alternativ som erbjuder skyddad informationshantering och kommunikation. En avvägning mellan kostnader och behovet av säkerhet behöver ske inför arbetets utveckling. Kostnads- drivande lösningar måste ställas emot behovet av en säker kommu- nikationsinfrastruktur som är dimensionerad för den statliga för- valtningens behov. Skyddet måste vara adekvat och anpassat för att fungera för såväl krisberedskap som för totalförsvarets behov. Det kan dock finnas anledning att särskilt beakta konsekvenserna av att involvera privata aktörer då det inte finns någon regle- ring som kräver att de privata aktörerna inom sektorn elektronisk kommunikation ska bedriva sin verksamhet sammanhållet inom . Dessutom behöver arbetet med en skyddad kommuni- kationsinfrastruktur ta hänsyn till att det finns frågor avseende det fortifikatoriska skyddet som kvarstår som olösta. Hela vårt moderna samhälle är beroende av att telekommuni- kationerna fungerar bra. Information måste snabbt, säkert och oförvanskad kunna nå fram till rätt mottagare. Detta gäller i särskilt hög grad försvarets olika delar. Såväl i fred som i kris och krig kan störningar i teletrafiken få ödesdigra konsekvenser. I finns ett separat landsomfattande telenät som skapats för att tillgodose militära behov av ett skadetåligt nät för telekommunikationer. Det kallas () och är uppbyggt som ett komplement till de publika (allmänt tillgängliga, kommersiella) telenäten. FTN är logiskt avskilt från de publika telenäten, vilket är en grundförutsättning för att kunna säkerställa erforderligt samband när publika nät utsätts för extrema påfrestningar och överbelastningar. Erfarenheter visar att även förhållandevis vardagliga händelser kan generera så mycket trafik att publika nät överbelastas. Anläggningar i FTN:s stomnät utgörs av fortifikatoriskt skyddade byggnader utformade för obemannad teknisk drift. Anläggningarna är militära skyddsobjekt och tillträdeskontrollerade. FTN har tillkommit av flera skäl. Det viktigaste är att de mili- tära kraven i vissa avseenden är så höga att de publika telenäten inte uppfyller dem. Ett annat viktigt skäl är att de publika telenäten finns främst i tätbefolkade områden där den kommersiella efter- frågan är störst. Försvaret, å andra sidan, måste kunna verka i hela landet. Abonnenterna i FTN är främst förband inom mark-, sjö- och luftstridskrafterna samt bemannade och obemannade anläggningar tillhörande dessa stridskrafter. FTN har även abonnenter inom det civila totalförsvaret och antalet civila abonnenter har ökat . skriver följande i betänkandet SOU 2014:88 s. 23: ”Robusta lednings- och sambandssystem utgör en viktig grund för den sammanlagda funktionen inom luftstridskrafterna. Att säkerställa ett robust, och inom Försvarsmakten väl balanserat gemensamt ledningssystem, är inte bara en fråga för luftförsvaret utan är en betydelsefull komponent i det civila samhället.” 7.6.1Samverkansgruppen för informationssäkerhet (SAMFI) I gruppen SAMFI samverkar myndigheter med särskilda upp- gifter och särskilt ansvar inom området informationssäkerhet. Gruppen träffas cirka och syftet är att underlätta samarbetet genom informationsutbyte och samverkan. De myndig- heter som medverkar är följande. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) Post- och () Säkerhetspolisen () och Nationella operativa avdelningen (, tidigare ) i samverkan ()/Certifieringsorgan för it-säkerhet (CSEC) Försvarsmakten (FM)/Militära underrättelse- och säkerhets- tjänsten (MUST) SAMFI bildades efter att regeringens då nya strategi för samhällets informationssäkerhet föreslagits i propositionen Sam- hällets säkerhet och beredskap (prop. 2001/02:158). Strategin skulle i huvudsak bäras upp av de fyra myndigheterna Krisberedskapsmyn- digheten (KBM), PTS, FMV samt FRA. För att underlätta sam- arbetet mellan dessa myndigheter bildades SAMFI och i samband med detta inbjöds även FM/MUST samt och Rikskriminal- polisen att medverka. I samband med att MSB bildades övertog myndigheten ansvaret för SAMFI. MSB har i samverkan med övriga myndigheter i SAMFI tagit fram strategin för samhällets informationssäkerhet 2010–2015. publicerade MSB tillsammans med de myndigheter som ingår i SAMFI en handlingsplan som ska stärka informationssäkerheten i samhället och förverkliga strategin, se avsnitt 7.3.2. SAMFI verkar för säkra informationstillgångar i samhället avse- ende förmågan att upprätthålla önskad konfidentialitet, riktighet och tillgänglighet.