sou · H3B32 · 2015-01-29 00:00:00 — När det gäller avgifternas storlek har emellertid Finansinspek- tionen ett stort avgiftsspann att använda sig av enligt exempelvis lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument och lagen med kompletterade bestämmelser till EU:s blankningsförordning (2012:735). har för övrigt befogenheter att be- sluta om att påföra administrativa sanktionsavgifter både för fysiska och juridiska personer, t.ex. vid överträdelser av bestämmelserna om anmälningsskyldighet för insynspersoner och börsbolag (20 § lagen [2000:1087] om anmälningsskyldighet för vissa finansiella instru- ment).72 Dessa sanktionsbestämmelser skiljer sig i och för sig från de be- stämmelser om administrativa åtgärder och sanktioner gentemot fysiska personer i företagens ledningsorgan som utredningen har föreslagit i avsnitt 13.3.1 genom att de förstnämnda inte förutsätter någon prövning av subjektiva rekvisit. Trots det torde ett genom- förande av sanktionsbefogenheterna, så att ges rätt att fatta det första rättsligt bindande beslutet även för fysiska personer, vara förenligt med krav och gäll- ande riktlinjer om sanktionsavgifter, under förutsättning att de nya reglerna utformas på liknande sätt, dvs. att inspektionens beslut om sanktioner har föregåtts av ett förfarande i vilket den enskilde bl.a. ska ha underrättats om vilken överträdelse som det är fråga om och getts tillfälle att yttra sig över anklagelsen, där rätten att inte vara verksam till sin egen nackdel och oskuldsprincipen har beaktats samt att beslutet kan överprövas i två domstolsinstanser. 13.5.4Hantering av och beslut i sanktionsärenden inom andra rättsområden utreder och fattar beslut Det är inte bara på finansmarknadsområdet som det förekommer att en förvaltningsmyndighet utreder en misstänkt överträdelse och, som första instans, fattar beslut i ärendet om att påföra t.ex. sanktions- 72 Bestämmelsen föreslås upphöra att gälla, eftersom den har en motsvarighet i EU:s mark- nadsmissbruksförordning, se SOU 2014:46 s. 72, 298 ff. och 411 ff. Det är fallet beträffande det skattetillägg som enligt 49 kap. skatteförfarandelagen (2011:1244) har rätt att besluta om då en skattskyldig lämnat en oriktig uppgift eller skönstaxerats. Även vissa överträdelser inom miljörättsområdet kan föranleda sank- tionsavgift (miljösanktionsavgift) som beslutas av tillsynsmyndig- heten (30 kap. 1–3 §§ ). Ytterligare exempel på admi- nistrativa sanktionsavgifter som beslutas av tillsynsmyndighet finns inom bl.a. tullområdet och plan- och byggnadslagstiftningen (8 kap. 2–8 §§ tullagen [2000:1281] och 11 kap. 4–11 §§ plan- och bygg- lagen [2010:900]). Gemensamt för de angivna exemplen är att sanktionsbestäm- melserna bygger på en prövning av objektiva kriterier. För att till- godose rättssäkerhetskrav finns säkerhetsventiler i form av bestäm- melser om jämkning samt avgiftseftergift i vissa undantagsfall där den avgiftsskyldiges agerande framstår som ursäktligt. Det är fråga om regler som är relativt enkla att tillämpa och beslutsfattandet är förhållandevis schabloniserat, vilket är omständigheter som ofta framhålls i förarbetsuttalanden som skäl för att förvaltningsmyn- digheter kan anses vara lämpade för att fatta beslut i sådana ären- den.73 Av uttalanden i andra lagstiftningsärenden framgår att det kan behövas en domstolsprövning i första instans, i stället för pröv- ning av tillsynsmyndigheten, om det är aktuellt att göra bedöm- ningar av framför allt subjektiva rekvisit eller om det är fråga om kännbara ingripanden mot fysiska personer. Det avgörande anses vara om de bedömningar som krävs är sådana att de är lämpliga att lägga på den berörda fackmyndigheten. Den förbjudna handlingen måste i så fall vara väl definierad och inte ställa krav på en bedöm- ning av uppsåt eller oaktsamhet hos personen i fråga och inte heller i övrigt innefatta alltför skönsmässiga bedömningar. Det kan nämnas att skattetilläggskommitté föreslog att subjektiva rekvisit skulle införas i fråga om skattetillägg. Likväl före- slog kommittén inte någon ändring avseende beslutsförfarandet, dvs. det skulle fortfarande vara (vid den aktuella tidpunk- ten ) som utredde och beslutade i ärendet. Några subjektiva rekvisit infördes dock inte, då det, enligt regeringen, skulle försvåra beslutsfattandet för . Det anfördes att bedömningar av uppsåt och oaktsamhet inte sällan är juridiskt kom- 73 Se t.ex. prop. 2002/03:106 s. 138 f. samt SOU 2004:37 s. 97 ff. och prop. 2005/06:182 s. 43 f. plicerade och att utredningar är begränsade. Däremot ansågs det finnas anledning att ändra befrielsegrunderna för att prövningen skulle bli mer nyanserad och förutsebar. Prövning och beslut i domstol Även om administrativa sanktioner vanligtvis beslutas av en förvalt- ningsmyndighet förekommer det att sådana sanktioner i stället ut- döms inom ramen för en kontradiktorisk domstolsprocess. Det gäller exempelis för konkurrensskadeavgift enligt 3 kap. 5 § konkurrens- lagen (2008:579). får, på talan av Konkurrens- verket, besluta att ett företag ska betala en sådan avgift, om företaget eller någon som handlar på dess vägnar uppsåtligen eller av oakt- samhet har överträtt förbuden i 2 kap. 1 eller 7 § eller förbuden i artiklarna 101 eller 102 i (Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt)74 Som skäl för en sådan ordning har anförts att målen har likheter med brottmål och att det kan behövas en domstolsprövning i första instans, i stället för prövning av tillsyns- myndigheten.75 Företrädaransvaret enligt skatteförfarandelagen utgör i och för sig inte en administrativ sanktion, men en jämförelse är ändå av visst intresse. I sådana mål ingår en prövning av subjektiva rekvisit som påminner om en straffrättslig bedömning. En företrädare för en juri- disk person som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte har gjort föreskrivet skatteavdrag, är betalningsskyldig för den ifrågavarande skatten. Om det finns särskilda skäl, får företrädaren helt eller delvis befrias från betalningsskyldigheten. Beslut om betalningsansvar fattas av allmän förvaltningsdomstol (59 kap. 12–16 §§ skatteför- farandelagen). Enligt den ursprungliga regleringen var ansvaret ut- format mot bakgrund av straffansvaret för underlåtenhet att betala innehållen skatt och förutsatte alltså uppsåt eller grov oaktsamhet. Det var åklagaren som, i samband med åtal, förde det allmännas talan om företrädaransvar i allmän domstol. När straffansvaret för underlåtenhet att betala in innehållen skatt avskaffades , 74Även ärenden om marknadsstörningsavgift enligt marknadsföringslagen (2008:486) prövas i , efter talan av . 2007/08:135 s. 84, jfr uttalande ang. t.ex. miljösanktionsavgifter, som inte kräver uppsåt eller oaktsamhet, prop. 2005/06:182 s. 46 f. blev det i stället som skulle företräda det allmänna. Verket hade möjlighet att delegera uppgiften i ett enskilt fall eller i en grupp av ärenden till en skattemyndighet eller kronofogdemyn- dighet. Beslut om företrädaransvar fattades, liksom tidigare, av allmän domstol. Vid handläggningen av målen tillämpades bestämmelserna om dispositiva tvistemål. Redan under den inledande utredningen om företrädaransvar kunde parterna träffa en förlikning. Frågan om företrädaransvaret och beslutsförfarandet har varit föremål för flera utredningar. Både Utredningen om säkerhets- åtgärder m.m. i skatteprocesser och skattebrottsutredning föreslog att prövningen av företrädaransvaret skulle flyttas till allmän förvaltningsdomstol.76 Sistnämnda utredning övervägde, men före- slog inte, att skattemyndigheten som första instans skulle fatta be- slut om företrädaransvar. Det som ansågs tala emot en sådan ordning var att det kunde bli fråga om stora belopp, att det kunde upp- komma frågor som annars inte förekommer i skattemål och att målen ofta avgörs genom förlikning. Ett sådant förslag, med möjlighet att överklaga till förvaltningsdomstol, lämnades däremot av Skatte- betalningsutredningen, som också föreslog att de dåvarande subjek- tiva rekvisiten skulle tas bort, och omarbetas till objektiva förutsätt- ningar med i sak samma innebörd.77 Den prövning som skattemyn- digheten skulle göra enligt den utredningens förslag, kan därmed sägas inte ha skilt sig från den som gjordes av allmän domstol. Regeringen uttalade att man såg åtskilliga fördelar med Skatte- betalningsutredningens förslag, och nämnde snabbare handläggning, förbättrade förutsättningar för en framgångsrik indrivning samt resursbesparingar för det allmänna. Med hänsyn till den kritik som riktats mot förslaget och till att en ordning med skattemyndigheten som både part och beslutande onekligen också kan tänkas medföra vissa komplikationer, avstod dock regeringen från att lägga fram förslaget.78 Däremot ersattes de subjektiva rekvisiten av objektiva förutsättningar. har därefter funnit att de all- männa bestämmelserna som motiverar befrielse från betalnings- 76SOU 1983:23 och SOU 1995:10. 77SOU 1996:100 s. 337 ff. 1997/97:100 s. 459. De kritiska remissinstanserna anförde som skäl mot förslaget bl.a. frågornas komplicerade karaktär och de betydande belopp det var fråga, och de förordade att målen även fortsättningsvis borde handläggas av de allmänna domstolarna. skyldighet, när särskilda skäl föreligger, inte kan anses tillräckliga för att säkerställa att rättsläget är detsamma som tidigare.79 Mot denna bakgrund och efter kritik från Lagrådet ansåg rege- ringen att övervägande skäl talade för att de tidigare subjektiva rekvisiten uppsåt och grov oaktsamhet skulle återinföras. flyttades beslutsförfarandet från allmän domstol till allmän förvalt- ningsdomstol.80 Regeringen gjorde inte heller någon annan bedömning än att beslut om betalningsskyldighet borde fattas av domstol som första instans. Beslutsordningen har som framgått behållits oförändrad i skatteförfarandelagen. I konkurrensrätten och inom arbetsmiljöområdet finns avseende sanktionsavgifter ett beslutsförfarande som kan sägas vara ett mellan- ting av domstolsbeslut och förvaltningsmyndighetsbeslut. När den nu gällande konkurrenslagen trädde infördes en möjlighet för att meddela beslut om konkurrens- skadeavgift genom ett avgiftsföreläggande. Om ett avgiftsföreläggan- de skriftligen godkänns av företaget inom den tid som Konkurrens- verket bestämmer, gäller det som en lagakraftvunnen dom och kan verkställas enligt utsökningsbalkens bestämmelser. Ett godkännan- de som inte sker på detta sätt saknar verkan. (3 kap. 16–19 §§ kon- kurrenslagen). Systemet bygger alltså på frivillighet. Om företaget inte godkänner ett sådant föreläggande återstår för Konkurrens- verket att väcka talan vid . I förarbetena anförde regeringen att det inte var påkallat att ge en generell behörighet att fatta bindande beslut om konkurrensskadeavgift. Däremot ansågs det resurseffektivt och angeläget att i medgivna fall ge rätten att besluta om avgift.81 Att föra sådana mål till domstol är inte resurseffektivt, vare sig för företaget, för eller för domstolarna. Det anfördes vidare, med hänsyn till rättssäker- hetskrav, att ett avgiftsföreläggande bara borde utfärdas när det står 79NJA 2000 s. 132. 2002/03:128 s. 29. I lagstiftningsärendet anfördes på nytt att åtskilliga fördelar skulle kunna vinnas genom att införa en beslutsordning där skattemyndigheten fattade det första rättsligt bindande beslutet. 2007/08:135 s. 87. klart att det inte finns några betydande osäkerhetsmoment beträf- fande utgången av en alternativ domstolsprocess. Ett avgiftsföre- läggande ansågs inte vara aktuellt när sakomständigheterna rörande överträdelsen är oklara, även om det aktuella företaget skulle medge överträdelsen. Detsamma angavs gälla också om skulle bedöma att det finns ett prejudikatintresse.82 Sådana fall bör alltså i stället prövas av domstol. I övrigt finns inte några begräns- ningar, utan avgiftsföreläggande kan meddelas generellt. Av de i pro- positionen återgivna remissinstanserna var det bara Advokatsam- fundet som avstyrkte förslaget och ställde sig tveksam till införandet av en möjlighet för företagen att betala konkurrensskadeavgift för att slippa en domstolsprocess. Samfundet ansåg vidare att den typ av allvarliga överträdelser som det är fråga om inte lämpar sig för avgiftsföreläggande. Sanktionssystemet i arbetsmiljölagen (1977:1160) är konstruerat så att vissa överträdelser kan leda till antingen straff eller sanktions- avgift. Till skillnad från vad som gäller för straffrättsligt ansvar får sanktionsavgift tas ut även om en överträdelse har skett utan uppsåt eller oaktsamhet (8 kap. 1, 2 och 5 §§ arbetsmiljölagen). Sanktions- avgiften ska tas ut av den fysiska eller juridiska person som drev den verksamhet där överträdelsen skedde. Såvitt avser påförande av sank- tionsavgift enligt arbetsmiljölagen beslutades detta tidigare av allmän förvaltningsdomstol efter ansökan av . Verket hade dock möjlighet att, innan sådan talan väcktes, pröva frågan genom ett avgiftsföreläggande. Om föreläggandet godkändes gällde det som en lagakraftägande dom. Förfarandet var avsett att använ- das när det var relativt lätt att konstatera att en överträdelse hade skett.83 Lagstiftningen har ändrats. Eftersom förfarandet med avgiftsföreläggande var det som regelmässigt hade använts, ansåg regeringen att förfarandet skulle vara obligatoriskt och det har gjorts till huvudregel.84 Det innebär att den som bedöms vara an- svarig för en överträdelse föreläggs att godkänna avgiften . Om föreläggande inte godkänns får verket väcka talan vid förvaltningsdomstol (7 §). Högsta avgift har höjts från till . Liksom tidigare gäller att före- 2007/08:135 s. 88. 1993/94:186 s. 52. 2012/13:143 s. 75 f. skrifter om sanktionsavgifter ska ange hur avgiften beräknas för olika slag av överträdelser och avgiftsbeloppet ska kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden. Sammanfattningsvis kan följande konstateras. Det är framför allt när det är fråga om prövningen av subjektiva rekvisit eller när det är påkallat på grund av ärendets karaktär som det anses föreligga behov av eller vara lämpligt att det första rättsligt bindande beslutet fattas av en domstol i stället för en förvaltningsmyndighet.85 Något definitivt ställningstagande har dock inte krävts eftersom flertalet sanktionsavgifter, utom t.ex. konkurrensskade- och marknads- störningsavgifterna, bygger på strikt ansvar. Beslut om att påföra en sanktionsavgift genom att förvaltningsmyndigheten meddelar ett avgiftsföreläggande förekommer enbart i konkurrens- rätten och i arbetsmiljörätten, och får verkan bara när avgifts- skyldigheten har medgetts av den som anspråket riktar sig mot. Som framkommit kan varken rådande rättssäkerhetskrav eller redo- visade uttalanden i tidigare lagstiftningsärenden anses lägga något absolut eller principiellt hinder mot att en förvaltningsmyndighet fattar beslut i ärenden om administrativa sanktioner eller sanktions- avgifter som är att jämställa med en brottsanklagelse eller om det i prövningen ingår ställningstagande till subjektiva rekvisit. Avgöran- de för hanteringen av och beslutsordningen för sådana ärenden är i stället en avvägning mellan lämplighet och effektivitet, i form av ett enklare och snabbare beslutsförfarande. Förekomsten av subjektiva rekvisit och bedömningar av dem, liksom ärendenas karaktär, är däremot av betydelse för frågan huru- vida det är lämpligt att låta förvaltningsmyndigheten fatta det första rättsligt bindande beslutet. Det är dock här värt att upprepa att även om administrativa sanktionsavgifter vanligtvis bygger på en prövning av objektiva kriterier, ska subjektiva rekvisit ändå beaktas som ett led i prövningen. En avgift ska kunna efterges helt eller delvis om agerandet anses ursäktligt eller om det annars finns sär- 85 Jfr prop. 1981/82:142 s. 21 ff. skilda skäl, och i denna del ingår således en prövning av subjektiva förutsättningar. Man bör vidare ha i åtanke att krav på uppsåt och oaktsamhet inte alltid behöver vara den mest komplicerade bedömnigen i ett ärende. En oaktsamhetsbedömning kan ske på mer eller mindre objektiva grunder. När exempelvis bestämmelserna om företrädaransvar om- arbetades ansågs, som framgått, de objektiva förutsättningar som ersatte de subjektiva rekvisiten ha i sak samma innebörd. Komplicerade händelseförlopp kan däremot kräva mer eller mindre omfattande bevisning. Ett helt och hållet skriftligt förfarande kan då vara en nackdel. Om det dessutom är fråga om att påföra höga sanktionsavgifter kan ett kontradiktoriskt förfarande i domstol vara mer lämpligt, se vidare nedan. Höga sanktionsavgifter i sig eller ett stort utrymme för att fastställa storlek på sanktionsavgiften behöver dock inte vara något som hindrar att en förvaltningsmyndighet får fatta beslut om sanktionen. I sådana fall bör däremot avgiftens stor- lek motiveras och ska kunna överprövas i domstol. Tydlighet när det gäller beräkning av avgifter kan vidare antas bidra till förtro- endet för beslutsförfarandet. En annan aspekt som bör vägas in i lämplighetsbedömningen är om det kan finnas en risk, verklig eller upplevd, för konflikter mellan en förvaltningsmyndighets olika uppgifter. En myndighet kan, om lagstiftningen innehåller ett bemyndigande, upprätta kompletterande föreskrifter som sedan används vid myndighetens tillsyn, utredande verksamhet och i rollen som beslutsfattare vid ett ingripande med sanktioner. För förtroendet för hela processen är det därför av vikt att det finns tydliga regler om att den utredande verksamheten och beslutsfattandet inte sammanblandas, och att det för alla också står klart att så inte sker. Kompetens och sakkunskap inom ett specialområde kan natur- ligtvis också påverka bedömningen huruvida det är lämpligt att låta en förvaltningsmyndighet fatta det första rättsligt bindande beslutet. Myndighetens beslutsfattande kan antas få större genomslag i den verksamhet som tillsynen avser och bli vägledande. En väl funge- rande tillsyn av de finansiella marknaderna förutsätter dessutom en handläggnings- och beslutsordning som möjliggör en effektiv tillämpning av reglerna. Genom förfarandet måste åtgärder kunna vidtas inom rimlig tid efter att en regelöverträdelse har upptäckts, annars är sanktionerna inte effektiva. Huruvida det kan anses vara lämpligt att beslutar om administrativa åtgärder och sanktioner för överträdel- ser av de bestämmelser som genomför MiFID II beror alltså främst på vilken typ av prövning det är fråga om. Förutom uppsåts- och oaktsamhetsbedömningar kommer det i vissa fall att bli aktuellt att göra bedömningar i andra bevis- och rättsfrågor. Det bör dock framhållas att MIFID II i princip inte innebär änd- ringar i sak när det gäller sanktioner mot de företag som omfattas av regleringen, även om nivåerna för sanktionsavgifter kan bli högre. Någon bedömning av huruvida det föreligger uppsåt eller oaktsam- het ska inte göras. Den frågan blir, enligt utredningens förslag, bara aktuell när det gäller sanktioner mot enskilda personer i ett svenskt värdepappersinstituts eller en börs ledningsorgan. Mot denna bak- grund finns det, enligt utredningens mening, skäl att överväga en annan handläggningsordning främst i överträdelseärenden som rör fysiska personer i sådana företags ledningsorgan. 13.5.6Förfarandet vid beslut om administrativa sanktioner och åtgärder mot juridiska personer Förslag: ska ha fortsatt befogenhet att be- sluta om administrativa sanktioner och åtgärder mot juridiska personer vid regelöverträdelser enligt lagen (2007:528) om värde- pappersmarknaden. När det gäller beslut om administrativa åtgärder och sanktioner, bör utgångspunkten vara att de ska fattas av befintlig tillsynsmyndighet och inte av domstol. har på- pekat att det bör gälla även om ett sanktionsavgiftssystem omfattar överträdelser som i olika avseenden ställer krav på bedömningar av den beslutande myndigheten. Bedömningarna kan t.ex. avse frågan om ett visst beteende utgör en sådan överträdelse som kan föranleda en sanktionsavgift. Det kan också handla om att myndigheten vid utredning av om en eventuell överträdelse har skett måste göra viss bevisvärdering.86 86 SOU 2013:62 s. 546. Som framgått av det föregående förekommer det inom flera olika rättsområden att svenska förvaltningsmyndigheter som första instans både utreder ärendet och därefter beslutar om t.ex. att på- föra en sanktionsavgift. Även vid en internationell jämförelse såvitt avser finansmarknadsreglering och inom EU förefaller detta vara vanligt förekommande. I har avsteg från denna ordning gjorts för handläggningen av t.ex. konkurrensskadeavgiften, framför allt på grund av att målen har brottmålsliknande karaktär.87 På värdepappersområdet är det som står närmast tillsynsobjekten, och myndigheten har därmed möjligheter till en snabb upptäckt och reaktion vid överträdelser.88 Finansinspek- tionen har befogenhet att besluta om administrativa sanktioner vid överträdelser avseende uppställda krav och de skyldig- heter som regleras i MiFID II och MiFIR. Regleringen på finans- marknadsområdet med t.ex. en särskild avgift som tas ut av regel- överträdare har ansetts tillgodose EU-rättsliga krav på effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner.89 Det framstår därför som lämpligt att ta de befintliga bestämmelserna om ingripanden som utgångspunkt även vid utformningen av motsvarande bestäm- melser vid överträdelser enligt MiFID II och MiFIR. Sanktionsbestämmelserna i är, liksom tidigare, kon- struerade utifrån ett strikt ansvar, vilket anses göra dem tämligen enkla att tillämpa. Det ska alltså inte göras bedömningar huruvida det föreligger uppsåt eller oaktsamhet, och ett av de skäl som anförts för en särskild handläggningsordning för exempelvis konkurrens- skadeavgiften gör sig därmed inte gällande. Att påföra sanktioner vid överträdelser i sådana fall har ansetts kunna godtas från rättssäker- hetssynpunkt även utan en kontradiktorisk process.90 Sanktions- avgifterna kommer dock efter genomförandet av MiFID II att kunna uppgå till betydligt högre belopp . I lagrådsremissen om Förstärkta kapitaltäckningsregler, som också innehöll förslag om höjda sanktionsavgiftsnivåer, föreslogs att i första instans skulle fatta beslut om sanktionsavgifter. marknadsmissbruksutredning har, bl.a. av den anledningen, bedömt att Finans- inspektionen inte bör ha en generell sanktionsbefogenhet beträffande fysiska och juridiska personers överträdelser av förbuden mot marknadsmissbruk, se SOU 2012:46, s. 346 ff. 2005/06:182 s. 47. 89Se t.ex. prop. 2004/05:158 s. 142 f., prop. 2005/06:140 s. 77 och prop. 2011/12:175 s. 25. 90Se t.ex. prop. 2013/14:228 s. 232. rade vid sin granskning att bestämmelserna om nya sanktionsavgifter mot kreditinstitut skulle kunna uppgå till mycket höga belopp och att det därför av rättssäkerhetsskäl borde vara en uppgift för dom- stol att pröva sanktionsavgiften.91 Regeringen fann dock inte skäl att frångå den nuvarande ordningen som innebär att Finansinspek- tionen fattar beslut om sanktioner och sanktionsavgifter som kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol.92 Mot bakgrund av regeringens ställningstagande i nämnda lag- stiftningsärende är utgångspunkten att samma beslutsordning ska tillämpas även vid juridiska personers överträdelser enligt MiFID II och MiFIR, trots de nya högre avgiftsnivåerna. besitter dessutom den kunskap som erfordras för att fatta beslut med anledning av överträdelser av de ifrågavarande skyldigheterna. Inspektionens beslut om sanktioner och sanktionsavgifter kommer alltjämt att kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Som framgått är en sådan ordning förenlig med de grundläggande rätts- säkerhetsgarantierna i . Sammantaget talar anförda omständigheter för att Finansinspek- tionen bör, fullt ut, ha rätt att även fortsättningsvis besluta om administrativa sanktioner och åtgärder vid juridiska personers över- trädelser av angivna bestämmelser i lagen om värdepappersmarknaden och MiFIR. Med denna beslutsordning torde myndighetssamarbetet med och övriga medlemsländer gynnas.