sou · H3B340 · 2015-04-09 00:00:00 — Skälet till att beräkningsgrunderna ska vara enhetliga är, enligt in- gressats 49, att främja upprättandet av en väl fungerande inre mark- nad och garantera ett starkt konsumentskydd. 4.7Kapitel 6 – Kreditprövning Kapitlet om kreditprövning innehåller tre artiklar. Bestämmelserna behandlas i ingressatserna 55–58 och 61. I ingressats 20 påpekas också att konsumentkreditdirektivet innehåller bestämmelser om kreditprövning, vilka bör vara en utgångspunkt för bolånedirektivets reglering, och i ingressats 22 nämns att kraven på kreditprövning dock bör skärpas i förhållande till vad som allmänt gäller för konsu- mentkrediter, med hänsyn tagen till de särskilda egenskaperna hos bostadskreditavtal. Artikel 18 innehåller en grundläggande bestämmelse om att kredit- givaren innan kreditavtalet ingås ska göra en grundlig bedömning av konsumentens kreditvärdighet och att krediten inte ska beviljas om kreditprövningen visar att konsumenten inte kommer att ha för- måga att betala tillbaka skulden i enlighet med avtalsvillkoren. Artikeln innehåller också ett krav på att kreditprövningen ska doku- menteras. Vidare finns i artikeln bestämmelser om vad som ska gälla vid avslag av en kreditansökan och vad som ska gälla vid en höjning av kreditbeloppet. Artikel 19 innehåller bestämmelser om fastighetsvärdering. Med- lemsstaterna ska bl.a. se till att det på deras territorium utarbetas tillförlitliga standarder och att sådana används av kreditgivarna. Frågan om värdering behandlas också i ingressats 26, där det nämns att direktivets bestämmelser om fastighetsvärdering kan följas genom rättsregler eller självreglering. Artikel 20 innehåller närmare bestämmelser om hur uppgifter som ska ligga till grund för kreditprövningen ska inhämtas och kontrolleras och vilken informationsskyldighet kreditgivaren har gentemot konsumenten när det gäller de uppgifter som konsumen- ten själv ska bidra med. Både artikel 18 och 20 innehåller bestämmelser som avser att kreditgivaren inte ska ha möjlighet att åberopa en bristande kredit- prövning eller ofullständiga uppgifter från konsumenten som grund för att säga upp eller ändra kreditavtalet. Detta gäller dock inte om bristen i kreditprövningen beror på att konsumenten medvetet undanhållit eller förfalskat uppgifter. 4.8Kapitel 7 – Åtkomst till databaser Kapitel 7 innehåller endast en artikel, artikel 21, som avser att kredit- givare från alla medlemsstater ska ha en icke-diskriminerande till- gång till de databaser som i de olika medlemsstaterna används för att bedöma konsumenters kreditvärdighet. I ingressats 20 nämns att utgångspunkten för regleringen är konsumentkreditdirektivets be- stämmelse om tillgång till databaser. I ingressats 60 anges att alla kreditgivare bör ha tillgång till relevanta databaser för att undvika en snedvridning av konkurrensen, men att villkor för tillgång kan uppställas, t.ex. avgifter eller en skyldighet att också lämna upp- gifter till databaserna. 4.9Kapitel 8 – Rådgivningstjänster Kapitel 8 innehåller bara en artikel, artikel 22, som behandlar råd- givningstjänster. Rådgivning behandlas också i ingressatserna 63–65. Enligt direktivets definition i artikel 4.21 är rådgivningstjänster sådana personliga rekommendationer till en konsument avseende en eller flera kreditavtalstransaktioner som är en verksamhet skild från beviljandet eller förmedlandet av en bostadskredit. Artikeln innehåller en grundläggande bestämmelse om att kon- sumenten ska få en upplysning av kreditgivaren eller kreditförmed- laren om huruvida råd tillhandahålls eller inte. Om råd kan erbjudas ska konsumenten få viss förhandsinformation om rådgivnings- tjänstens innehåll. Om råd lämnas anges i artikel 22.3 vilket underlag som rådgiva- ren minst ska ha och att rådgivaren ska rekommendera lämpliga kreditavtal. Vidare ska de rekommendationer som getts dokumen- teras. Artikel 22 innehåller också en möjlighet för medlemsstaterna att överhuvudtaget förbjuda användandet av ordet ”råd” eller andra lik- nande begrepp i vissa situationer. Om inte ett sådant förbud införs måste medlemsstaterna införa vissa grundläggande krav på den som utger sig för att ge ”oberoende” råd. Slutligen anger artikel 22 att endast kreditgivare, kreditförmed- lare eller s.k. utsedda representanter får ge råd om bostadskrediter. Bestämmelsen är dock förenad med vissa undantag, bl.a. för sådan rådgivning som utförs tillfälligt i samband med viss annan yrkes- mässig och reglerad verksamhet. 4.10Kapitel 9 – Lån i utländsk valuta och lån med rörlig ränta Kapitel 9 innehåller två artiklar. Den första, artikel 23, avser lån i utländsk valuta, som enligt vad som anges i ingressats 30 kan inne- bära avsevärda risker för konsumenten. Vad som menas med utländsk valuta följer av definitionen i arti- kel 4.28. Begreppet omfattar ett antal situationer som utgår ifrån konsumentens ekonomiska förhållanden och bosättning. Om kredit- beloppet anges i en viss valuta, men konsumenten får sin inkomst i en annan valuta, eller har tillgångar som ska användas för att åter- betala krediten i en annan valuta, är lånet att betrakta som ett lån i utländsk valuta. Vidare är en kredit att anse som ett lån i utländsk valuta om kreditbeloppet avser en annan valuta än valutan i det land där konsumenten är bosatt. Medlemsstaterna ska enligt artikel 23 införa åtgärder för att begränsa den valutakursrisk som konsumenten utsätts för till följd av kreditavtalet, antingen genom att konsumenten ska ha en rätt att konvertera kreditbeloppet till en alternativ valuta, eller att andra arrangemang ska finnas på plats för att begränsa valutakursrisken. När det gäller krediter med rörlig ränta anger artikel 24 att index eller referensräntor som används för att beräkna kreditränta ska vara tydliga, tillgängliga, objektiva och kontrollerbara och att sådana index eller referensräntor ska registerföras av tillhandahållaren eller av kreditgivaren. 4.11Kapitel 10 – Korrekt genomförande av kreditavtal och relaterade rättigheter Artikel 25 innehåller bestämmelser om förtidsbetalning. Konsu- menten har enligt artikeln rätt att fullgöra sina förpliktelser enligt kreditavtalet , men medlemsstaterna får fastställa villkor för förtidsbetalningar, bl.a. en rätt för kreditgivaren till en skälig och objektiv ersättning. Artikel 25 innehåller också bestämmelser som ger konsumenten rätt att få information om vad det innebär att göra en förtids- betalning och en uppskattning av vilka kostnader detta skulle med- föra för konsumenten. Artikel 26 innehåller dels en bestämmelse om att kreditfordran ska kunna drivas in av kreditgivaren, dels en bestämmelse som avser att medlemstaterna ska se till att bostadsmarknaden ”statistiskt övervakas”. Artikeln innehåller också ett krav på att kreditgivare ska föra register över de fastighetstyper som godtas som säkerhet och vilken policy för tecknande av hypotekslån som tillämpas av kreditgivaren. Artikel 27 avser information som konsumenten ska få avseende ändringar i krediträntan, jfr ingressats 67. Konsumenten har som huvudregel rätt att få information om ändringar i krediträntan innan ändringen börjar gälla. Om ändringarna hänger samman med ändringar i en referensränta kan dock information ske periodiskt under vissa förutsättningar. Även information om andra ränteänd- ringar än sådana som hänger samman med en referensränta kan lämnas periodiskt, om detta var tillåtet enligt nationell lagstiftning före . Artikel 28 innehåller olika bestämmelser om försenade betal- ningar och utmätning. Enligt artikel 28.1 ska medlemsstaterna in- föra åtgärder för att uppmuntra kreditgivare att medge skäliga an- stånd innan utmätningsförfaranden inleds. Artikel 28.2 innehåller bestämmelser om avgifter som kan påföras konsumenten vid betal- ningsförsummelser. Artikel 28.4 anger att medlemsstaterna inte får förhindra parterna att komma överens om att ett överlämnande av säkerheten, eller försäljningsintäkter avseende säkerheten, ska vara tillräckligt för att återbetala krediten. Slutligen föreskrivs i arti- kel 28.5 att medlemsstaterna ska ha förfaranden för att möjliggöra att bästa möjliga pris kan erhållas för en utmätt bostad. Medlems- staterna ska också se till att det finns åtgärder för att underlätta återbetalning av skulder som resterar efter att utmätning skett. 4.12Kapitel 11 – Krav på etablering och övervakning av kreditförmedlare och utsedda representanter Kapitel 11 innehåller sex artiklar som rör godkännande och över- vakning av kreditförmedlare och s.k. utsedda representanter. Artikel 29 innehåller krav på att en kreditförmedlares hemmed- lemsstat ska ha ett regelverk för godkännande av kreditförmedlare. Godkännande ska inte vara möjligt om inte vissa grundläggande krav, som räknas upp i artikel 29.2, är uppfyllda. Kraven avser att kreditförmedlaren ska ha en ansvarsförsäkring, att fysiska personer som utövar kreditförmedling, eller personer som ingår i ledningen för en juridisk person som bedriver sådan verksamhet, ska ha gott anseende och tillräcklig kunskap och kompetens. Eventuell perso- nal ska uppfylla kraven på kunskap och kompetens som framgår av artikel 9. I artikel 29.4 anges att kreditförmedlare ska registreras i sin hemmedlemsstat. Medlemsstaterna ska också se till att varje kreditförmedlare som är en juridisk person ska ha sitt huvudkontor i den stat där före- tagets säte är beläget. Artikel 29.8 och 29.9 innehåller undantag för kraven på god- kännande. Det gäller dels kreditförmedling som utförs tillfälligt, i samband med viss annan yrkesmässig verksamhet, dels kreditför- medling som utförs av kreditinstitut. Artikel 30 och 31 innehåller vissa fakultativa särbestämmelser för kreditförmedlare som är anknutna till bara en kreditförmedlare och de s.k. utsedda representanterna. De anknutna kreditförmedlarna, som regleras i artikel 30, utgör en särskild kategori som verkar som ombud för och under fullt och ovillkorligt ansvar för endast en kreditgivare, eller en koncern av kreditgivare. En sådan anknuten kreditförmedlare kan godkännas genom sin kreditgivare och kredit- givaren har ansvar för att kreditförmedlaren uppfyller de krav som gäller för godkännande. Vidare ska kreditgivarna i dessa fall stå för övervakningen av kreditförmedlaren. När det gäller de utsedda representanterna är dessa juridiska eller fysiska personer som utför kreditförmedlingsverksamhet för en kreditförmedlare. Samma krav som ställs för att en kreditförmed- lare ska kunna godkännas, gäller för utsedda representanter, men det är kreditförmedlaren som ska kontrollera att kraven är upp- fyllda och ska stå för övervakningen av de utsedda representan- terna. Om medlemsstaterna tillåter utsedda representanter ska ett register över dessa upprättas. Artikel 32 tillförsäkrar kreditförmedlare en grundläggande rätt att verka inom hela EU om de blivit godkända och registrerade i sin hemmedlemsstat. De kan då bedriva verksamhet i en annan med- lemsstat, s.k. värdmedlemsstat, genom att etablera en filial där eller genom att i övrigt från sin hemmedlemsstat erbjuda tjänster. Detta innebär dock inte en rätt för en kreditförmedlare att förmedla bostadskrediter från andra kreditgivare än kreditinstitut i medlems- stater där endast kreditinstitut får erbjuda bostadskrediter. Kredit- förmedlare kan inte heller verka genom utsedda representanter i medlemsstater som inte tillåter sådana (32.1 och 32.2). Artikel 33 reglerar vad som kan ligga till grund för att en behörig myndighet i kreditförmedlarens hemmedlemsstat ska få dra tillbaka ett godkännande, vilket bl.a. får ske om kreditförmedlaren inte längre uppfyller kraven för godkännande. Artikel 34 avser slutligen vissa frågor om tillsyn över kreditför- medlare. Som en huvudregel anges att kreditförmedlare löpande ska övervakas av den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten. En värdmedlemsstat för en kreditförmedlare som inrättat en filial ska dock ha ansvaret för att övervaka efterlevnaden av skyldig- heter som följer av vissa uppräknade artiklar. Om en kreditförmed- lare bryter mot bestämmelser som antagits på grund av dessa artik- lar ska den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten ingripa på visst sätt, och även lämna underrättelser på visst sätt till kreditför- medlarens hemmedlemsstat. När det gäller överträdelser av andra artiklar, som värdmedlems- staten alltså inte särskilt ansvarar för, och överträdelser av kredit- förmedlare som tillhandahåller tjänster från sin hemmedlemsstat, gäller andra bestämmelser om ingripanden och underrättelser till hemmedlemsstaten. Värdmedlemsstaten ska i dessa fall inte i första hand ingripa, utan avvakta hemmedlemsstatens ingripande. Enligt artikeln har medlemsstaterna när det gäller de olika för- farandena som ska iakttas avseende kreditförmedlare som verkar i flera länder möjlighet att i vissa fall begära bistånd av , som då agerar i enlighet med EBA-förordningen. 4.13Kapitel 12 – Godkännande och övervakning av andra tillhandahållare än kreditinstitut Kapitel 12 innehåller endast en artikel, artikel 35. Den avser en skyldighet för medlemsstaterna att ha ett ”lämpligt godkännande- förfarande” för andra kreditgivare av bostadskrediter än kredit- institut, ett förfarande som ska omfatta registrering och övervak- ning av kreditgivarna. 4.14Kapitel 13 – Samarbete mellan behöriga myndigheter i olika medlemsstater Kapitlet innehåller två artiklar. I artikel 36 anges att de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna vid behov ska samarbeta med varandra för att kunna fullgöra sina uppdrag enligt direktivet. att underlätta samarbetet ska en behörig myndighet vara kontakt- punkt för frågor som gäller direktivet. I artikel 37 finns ytterligare bestämmelser som gäller möjligheter att hänskjuta frågor till , som då kan vidta åtgärder i enlighet med artikel 19 i EBA-förordningen. 4.15Kapitel 14 – Slutbestämmelser Enligt artikel 38 ska medlemsstaterna fastställa sanktioner för över- trädelse av de nationella bestämmelser som antas på grundval av direktivet och sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande (jfr ingressats 76). Administrativa sanktioner som på- förs ska som huvudregel offentliggöras. Artikel 39 innebär att medlemsstaterna ska sörja för att det finns lämpliga och effektiva klagomåls- och tvistlösningsförfaranden för tvistlösning utanför domstol. Befintliga organ kan användas om så är lämpligt (jfr ingressats 77). Artikel 40 innehåller bestämmelser som avser kommissionens möjligheter att anta delegerade akter (jfr ingressats 78). Artikel 41 anger att medlemsstaterna ska säkerställa att konsu- menterna inte kan avsäga sig rättigheter enligt direktivet och att bestämmelser som införlivar direktivet inte kan kringgås. Enligt artikel 42 ska lagar och andra författningar som är nöd- vändiga för att följa direktivet vara antagna och börja tillämpas . I artikel 43 anges dock vissa övergångs- bestämmelser. Artikel 44 och 45 avser åtgärder som kommissionen ska vidta, dels avseende översyn av direktivet, dels en rapport om problem med överskuldsättning. Artiklarna 46–48 avser vissa mindre ändringar i andra EU-rätts- akter. De sista artiklarna i direktivet, artikel 49 och 50, avser direkti- vets ikraftträdande och adressater. 5 Genomförande av direktivet Allmänt om genomförande av EU-direktiv och bolånedirektivets harmoniseringsnivå Ett EU-direktiv är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som ska uppnås men överlåter åt medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Detta innebär att medlemsstaterna inte är bundna av t.ex. ett direktivs terminologi och systematik, om väl det avsedda resultatet uppnås med en annan terminologi och systematik. Avgörande är att lag- stiftningen uppnår det resultat i sak som direktivet eftersträvar. Bolånedirektivet är, med ett fåtal undantag, ett minimidirektiv. Detta framgår av artikel 2.1 som anger att direktivet inte ska hindra medlemsstaterna från att behålla eller införa striktare bestämmelser för att skydda konsumenten, förutsatt att sådana bestämmelser står i överensstämmelse med deras förpliktelser enligt unionsrätten. Ett EU-direktiv hindrar inte heller medlemsstaterna från att anta natio- nella bestämmelser på områden som inte regleras av direktivet. I bolånedirektivet nämns särskilt att medlemsstaterna är fria att tillämpa direktivet på områden som inte omfattas av direktivets tillämpningsområde, t.ex. när det gäller annan egendom än bostäder (ingressats 13 och 14). Även om bolånedirektivet är ett minimidirektiv är direktivets artiklar ibland utformade på ett sådant specifikt och detaljerat sätt att handlingsutrymmet för medlemsstaterna är ganska litet. I andra fall är artiklarna mer allmänt hållna. Direktivet ger också i vissa fall uttryckligen medlemsstaterna valmöjligheter mellan olika alterna- tiv, s.k. medlemsstatsoptioner. En första utgångspunkt för utredningen har varit att direktivet ska bli genomfört på ett sådant sätt att den svenska regleringen i sak överensstämmer med det resultat som direktivet ger uttryck för. I den mån det har funnits ett utrymme för att ta andra hänsyn, vilket direktivet alltså ofta gett, har utredningen också beaktat de allmänna utgångspunkter som anges i utredningsdirektiven. I utredningens direktiv (dir. 2014:13) anges några allmänna utgångs- punkter för genomförandet av bolånedirektivet. Utredningen ska ta hänsyn till både intresset av en effektiv och stabil kreditgivnings- verksamhet och till intresset av ett regelverk som ger en hög kon- sumentskyddsnivå. När det gäller kreditgivningsverksamheten fram- hålls att lagstiftningen utgår ifrån att det ska råda neutralitet mellan olika marknader och intressenter, vilket förenklar tillämpningen och skapar förutsättningar för en god konkurrens. Utgångspunkten vid införandet av konsumentkreditlag var att lagen ska gälla för alla konsumentkrediter och att undantag ska göras endast i den mån det finns speciella och tungt vägande skäl (prop. 2009/10:242 s. 38 f.). En utgångspunkt i genomförandet av bolånedirektivet ska vara att bostadskrediter även i fortsättningen ska omfattas av kon- sumentkreditlagen (2010:1846) och att samma regler så långt som möjligt ska gälla för alla konsumentkrediter. Genomförandet av bolånedirektivet ska också göras så att näringsrättsliga regler även i fortsättningen huvudsakligen ska finnas i särskild lagstiftning. 5.2Den föreslagna författningsregleringen i korthet Förslag: De nya författningsbestämmelser som krävs för att genomföra bolånedirektivet ska införas dels i konsumentkredit- lagen (2010:1846) och anpassas efter den lagens struktur och systematik, dels i en ny näringsrättslig lag avseende kreditgivares och kreditförmedlares verksamhet. En sådan ny näringsrättslig lag ska så långt det är möjligt följa den struktur och systematik som på ett övergripande plan är gemensam för andra lagar som reglerar finansmarknadens aktörer. Bedömning: I den näringsrättsliga lagen kan bemyndiganden att meddela föreskrifter ges för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Bestämmelser i konsumentkreditlagen bör inte förenas med sådana bemyndiganden, utan kan kom- pletteras av verkställighetsföreskrifter i vissa fall och annars preciseras genom myndigheternas allmänna råd om tillämp- ningen. Skälen för förslaget och bedömningen: Utgångspunkter för uppdelningen av genomförandet mellan konsumentkreditlagen och näringsrättslig lagstiftning Som tidigare beskrivits finns den huvudsakliga svenska rättsliga regleringen av kreditgivning till konsumenter i konsumentkredit- lagen, vilken också omfattar bostadskrediter. Konsumentkredit- lagen innehåller bestämmelser som avser det enskilda kreditavtalet och förhållandet mellan näringsidkaren och konsumenten. Mer- parten av bestämmelserna kan klassificeras som civil- eller mark- nadsrättsliga. Det finns ingen näringsrättslig lag som omfattar samtliga kreditgivare eller kreditförmedlare av bostadskrediter. I näringsrättslig lagstiftning för finansmarknadens aktörer i allmän- het återfinns krav på företagens rörelse avseende verksamhetens interna förhållanden, t.ex. krav på företagets ledning, organisation och rutiner. Kraven på rörelsen syftar till att denna ska vara sund, vilket också skapar förutsättningar för finansiell stabilitet och ett starkt konsumentskydd. Utredningen har haft som en första utgångspunkt att göra så små ändringar i gällande rätts struktur och systematik som möjligt. Detta är också den utgångspunkt som kan utläsas ur utredningens kommittédirektiv. Många av bolånedirektivets bestämmelser överens- stämmer, helt eller delvis, med bestämmelser i direktiv /48/EG om konsumentkreditavtal1 (konsumentkreditdirektivet), som huvud- sakligen har genomförts genom bestämmelser i konsumentkredit- lagen (se prop. 2009/10:242). Andra bestämmelser i bolånedirekti- 1 och rådets direktiv /48/EG av om konsument- kreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EEG (Celex 32008L0048). vet har inte någon direkt motsvarighet i konsumentkreditdirektivet eller konsumentkreditlagen, men behandlar närliggande frågor som rör kreditavtalets utformning och innehåll och näringsidkarens för- pliktelser i förhållande till den enskilde konsumenten, före och efter det att ett kreditavtal slutits. Sådana bestämmelser bör därför genomföras i konsumentkreditlagen. Genom det innehållsmässiga sambandet mellan bolånedirektivet i dessa delar och konsumentkreditlagens gällande bestämmelser, kan ändringar och tillägg som behövs för genomförandet passas in i konsumentkreditlagens nuvarande struktur och systematik. Utred- ningen har alltså inte ansett det vara nödvändigt att samla bestäm- melser om bostadskrediter i ett eget kapitel i konsumentkredit- lagen, eller att föreslå en särskild civil- och marknadsrättslig lag för bara bostadskrediter, som varit alternativ till den nu valda lös- ningen enligt utredningens direktiv. De bestämmelser i bolånedirektivet som gäller sådana krav på kreditgivares och kreditförmedlares rörelse som är jämförbara med den reglering som för andra aktörer återfinns i näringsrättslig lag, bör i stället genomföras genom sådan lagstiftning. Som nämnts i det föregående överensstämmer även detta med utgångspunkterna för genomförandet enligt kommittédirektiven. Närmare om genomförandet i konsumentkreditlagen De artiklar som enligt det anförda alltså bör genomföras genom ändringar eller tillägg i konsumentkreditlagen är artikel 11 (obliga- torisk standardinformation i reklam), artikel 12 (kopplingsför- behåll och paketförsäljning), artikel 13 (allmän information), arti- kel 14 (information som ska lämnas innan avtal ingås), artikel 15 (informationskrav på kreditförmedlare), delar av artikel 16 (till- räckliga förklaringar), artikel 18 (skyldighet att bedöma konsumen- tens kreditvärdighet), artikel 20 (rapportering och kontroll av infor- mation om konsumenter), artikel 22 (rådgivningstjänster), artikel 23 (lån i utländsk valuta), artikel 24 (krediter med rörlig ränta) och artikel 25 (förtidsbetalning). Till detta kommer att ytterligare ett antal av direktivets bestäm- melser, enligt utredningens bedömning, redan är genomförda i svensk rätt genom den befintliga regleringen i konsumentkredit- Det gäller bl.a. för ett flertal av de definitioner som anges i artikel 2, delar av artikel 16 (tillräckliga förklaringar), delar av arti- kel 17 (beräkning av den effektiva räntan), och artikel 27 (informa- tion om ändringar i krediträntan). När det gäller rådgivningstjänster omfattar konsumentkredit- lagen inte några bestämmelser liknande dem som föreskrivs i bolånedirektivet. De skyldigheter näringsidkaren har enligt 6 § att iaktta god kreditgivningssed och därvid ta tillvara konsumentens intressen och ge de förklaringar konsumenten be- höver kan dock betraktas som en närliggande bestämmelse. Det kan också i vissa fall anses följa av god kreditgivningssed att kredit- givaren bör avråda konsumenten från att ta en kredit, om det fram- går av omständigheterna att krediten är ofördelaktig för konsu- menten (prop. 2009/10:242 s. 53 och 91).