sou · H3B354 · 2015-06-09 00:00:00 — En orsak är att det inte finns tillräckligt många auktoriserade tolkar och translatorer eller att sådana inte finns att tillgå på grund av att anvisade förmedlingar inte har avtal med dem. En annan orsak är att många domstolar inte frågar efter tolkar och översättare som är auktoriserade. I Statskontorets utredning konstateras också att tillgången på tolkar varierar beroende på var i landet tolkkompetensen efterfrågas och vilket språk det är fråga om. RB:s krav på tolkar och översättare Bristen på kvalificerade tolkar har berörts av regeringen i bl.a. propositionen Tolkning och översättning i brottmål (prop. 2012/13:132). I det lagstiftningsärendet uttalade regeringen att den avsåg att i ett annat sammanhang återkomma till frågan hur tillgången på kvalificerade tolkar och översättare kan öka. Vad som i det lagstiftningsärendet bedömdes vara möjligt att åstadkomma var framför allt att skapa en reglering som ger en anvisning om att så kvalificerade tolkar respektive översättare som möjligt ska anlitas. föreskrivs därför i fråga om översättare att rätten, om det är möjligt, ska anlita en översättare som är auktoriserad. ska en annan lämplig person anlitas för att utföra översättningen (33 kap. 9 § femte stycket RB). Vilka krav bör ställas på personer som översätter handlingar enligt kvarstadsförordningen? Som redogjorts för inledningsvis uppställer kvarstadsförordningen krav på att den som utför översättningar enligt kvarstadsförordningen ska vara behörig. I sammanhanget kan nämnas att den europeiska småmålsförordningen innehåller en bestämmelse som är identisk med den i artikel 49.3 i kvarstadsförordningen (se artikel 21.2 b i den europeiska småmålsförordningen). I samband med införandet av vissa kompletterande bestämmelser till den europeiska småmålsförordningen infördes i 5 a § i förordningen (2005:712) med föreskrifter om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden en bestämmelse som föreskriver att en auktoriserad translator är behörig att göra översättningar enligt artikel 21.2 i den europeiska småmålsförordningen. I det föregående lagstiftningsärendet konstaterade regeringen endast att i får översättare av främmande språk auktoriseras av Kammarkollegiet med stöd av förordningen om auktorisation av tolkar och översättare samt att det av 2 § i den förordningen framgår att en sådan auktoriserad översättare kallas för auktoriserad translator (se prop. 2007/08:165 s. 25). Auktoriserade translatorer är även behöriga att bestyrka översättningar enligt artikel 55.2 i I-förordningen, artikel 55.2 Luganokonvention, artikel 48.2 i Brysselkonventionen, artikel 48.2 Luganokonvention och artikel 20.2 i förordningen om den europeiska exekutionstiteln (se 8–9 §§ i förordningen [2014:1517] om erkännande och verkställighet av vissa avgöranden på privaträttens område). Det är naturligtvis från rättssäkerhetssynpunkt angeläget att den översättning som tillhandahålls inom rättsväsendet håller hög kvalitet. Syftet med den statliga auktorisationen är bl.a. att bidra till ökad rättsäkerhet genom att tillgodose samhällets behov av kompetenta tolkar och översättare. Detta talar för att auktoriserade översättare bör anlitas för översättningar enligt kvarstadsförordningen. Som redogjorts för ovan har också en sådan lösning valts i flera liknande sammanhang. kan konstateras att det i RB inte finns något ovillkorligt krav på att de tolkar eller översättare som anlitas av rätten ska vara auktoriserade. Vi bedömer att det saknas tillräckliga skäl för att i nu aktuellt sammanhang uppställa ett sådant krav, i synnerhet då eventuella svårigheter att anlita auktoriserade tolkar skulle riskera att fördröja förfarandet. Följaktligen bör såväl auktoriserade translatorer som andra, av rätten bedömda som lämpliga, personer vara behöriga att göra översättningar enligt kvarstadsförordningen. Detta framgår redan av RB som, i enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 5.4.2, fyller ut kvarstadsförordningens processuella bestämmelser. Någon kompletterande författningsbestämmelse är därför inte nödvändig. Vår bedömning: Staten bör ansvara för översättnings- och delgivningskostnader som uppkommer i det europeiska kvarstadsförfarandet. Frågan om vem som ska bära kostnaderna för domstolens översättningar regleras inte kvarstadsförordningen utan har överlåtits åt medlemsstaternas nationella rätt (se ingresspunkt 33). Skyldigheten för svenska domstolar att i vissa fall översätta handlingar regleras i 33 kap. 9 § RB. Av paragrafens tredje stycke framgår att den som biträtt rätten med översättning har rätt till skälig ersättning, som betalas av staten. Kostnaden är av det slaget att en part inte kan bli återbetalningsskyldig. Det saknas tillräckliga skäl att avvika från denna ordning när det gäller översättningar enligt kvarstadsförordningen. En fråga som inte berörs i kvarstadsförordningen är den om ansvaret för delgivningskostnaderna i sig. Frågan aktualiseras dels när ska delge en svensk gäldenär handlingar enligt artikel 28.3, dels när en svensk domstol ansvarar för sådan delgivning enligt artikel 28.2. Enligt svensk rätt ska staten svara för kostnaden för delgivning när en myndighet eller domstol sköter delgivning, se 2 § delgivningsförordningen (2011:154). Även vid internationell delgivning är utgångspunkten att det land där delgivning ska ske står för normala delgivningskostnader. I flera avtal föreskrivs dock att det landet får begära ersättning för kostnader för bl.a. anlitande av stämnings- Enligt får det land som bistår med delgivning endast begära ersättning för kostnad för stämningsman eller för användande av en särskild form av delgivning (artikel 12). En motsvarande bestämmelse finns i EU:s delgivningsförordning (artikel 11), där det även föreskrivs att kostnaderna för att anlita en stämningsman ska motsvara en enhetlig och på förhand fastställd avgift som är proportionerlig och icke-diskriminerande. Medlemsländerna ska underrätta kommissionen om förekommande avgifter. Ett tiotal medlemsstater, dock inte , har förklarat att de tar ut en avgift för anlitande av stämningsman eller särskild delgivningsmetod. Av det anförda följer alltså att staten enligt gällande regler svarar för kostnader som uppkommer hos svenska domstolar och andra myndigheter med anledning av delgivningsåtgärder. Liksom i fråga om kostnader för översättningar anser vi att det saknas tillräckliga skäl att avvika från denna ordning i nu aktuellt sammanhang. Begreppet rättsmedel avser medel att komma till sin rätt. Kvarstadsförordningen innehåller särskilda bestämmelser om rättsmedel som både gäldenären och fordringsägaren kan använda sig av för att rikta invändningar mot ett beslut om kvarstad och mot verkställigheten av ett sådant beslut. Beslutet eller verkställigheten kan angripas på vissa närmare angivna materiella och processuella grunder (se artikel 33.1 och 34.1–2). Det kan redan inledningsvis anmärkas att begreppet rättsmedel har en något annan innebörd i detta sammanhang än i svensk rätt, där en distinktion görs mellan allmänna (ordinära) rättsmedel (överklagande och ansökan om återvinning) och särskilda (extraordinära) rättsmedel (resning, klagan över domvilla och återställande av försutten tid). I svensk rätt syftar begreppet närmast på de rättsliga medel som finns för att få ett avgörande underkastat en ny prövning. I kvarstadsförordningen hänvisas sökanden till ett standardiserat förfarande för att uppnå det önskade resultatet (t.ex. ändring). Förfarandet innebär att ansökan ska göras på ett särskilt formulär. Motparten ska underrättas om en rättsmedelsansökan och parterna ska som huvudregel få möjlighet att yttra sig över den. Beslutet i rättsmedelsfrågan, som är verkställbart, ska meddelas inom en viss föreskriven tid och parterna ska underrättas om beslutet (se artikel 36). Såväl gäldenärens tillgång till rättsmedel som förfarandet regleras i förordningen. En konsekvens av detta är att nationella bestämmelser om rättsmedel (t.ex. överklagandemöjligheter) inte är tillämpliga i det europeiska kvarstadsförfarandet. En gäldenär som vill rikta invändningar mot ett beslut om europeisk kvarstad, eller verkställigheten av ett sådant beslut, är följaktligen hänvisad till att använda sig av det standardiserade förfarande som kvarstadsförordningen tillhandahåller. Även fordringsägarens möjlighet att överklaga ett beslut om europeisk kvarstad, liksom förfarandet vid handläggningen av ett sådant överklagande, följer av förordningen (se artikel 21). Frågan om vilken domstol eller, i förekommande fall, verkställande myndighet som ska vara behörig att pröva en ansökan om rättsmedel regleras inte i förordningen, utan respektive medlemsstat får avgöra vilken eller vilka domstolar som ska vara behöriga och om den behöriga verkställande myndigheten ska vara behörig i något fall. 5.8.2Behörigheten att pröva en ansökan om rättsmedel mot ett kvarstadsbeslut Vårt förslag: En ansökan om rättsmedel mot ett kvarstadsbeslut ska prövas av den domstol där förfarandet mot gäldenären för prövning av ärendet i sak pågår eller, om något sådant förfarande inte pågår, av den domstol som meddelat kvarstadsbeslutet. Nationella kvarstadsbeslut kan hävas om säkerhet som tillgodoser ändamålet med åtgärden ställs, om det annars inte längre finns skäl för åtgärden eller om talan som väckts i saken återkallas eller förfaller (15 kap. 8 § första stycket RB). En fråga om hävande prövas av den domstol där rättegången är anhängig eller, om rättegång inte är anhängig, av den domstol som först har prövat frågan om kvarstad (andra stycket). Om rättegång är anhängig i hovrätt eller ska omprövningen alltså ske i överrätten. Om någon rättegång inte pågår bör dock hävningsfrågan prövas av vederböran- de underdomstol, även om åtgärden har beviljats av en överinstans (se prop. 1980/81:84 s. 237 och 415). I rättsfallet NJA 1991 s. 670 förklarade att det av grunderna för 15 kap. 8 § andra stycket RB får anses följa att den domstol som anges i bestämmelsen också har att pröva frågan om en säkerhet, som redan ställts med anledning av ett kvarstadsbeslut, fortfarande behövs. Mot bakgrund av den tidigare redovisade utgångspunkten – att de föreslagna lösningarna så långt som möjligt ska passa in i redan existerande system i den svenska rättsordningen – framstår det som naturligt att en ansökan om rättsmedel mot ett kvarstadsbeslut enligt artikel 33.1 prövas i samma ordning som en fråga om hävande av ett nationellt kvarstadsbeslut. Vi föreslår därför att en ansökan om rättsmedel mot ett beslut om europeisk kvarstad ska prövas av den domstol där förfarandet mot gäldenären för prövning av ärendet i sak pågår eller, om något sådant förfarande inte pågår, av den domstol som först meddelat kvarstadsbeslutet. 5.8.3Behörigheten att pröva en ansökan om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut Vårt förslag: En ansökan om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut ska prövas av . Om gäldenären som grund för ansökan om rättsmedel mot verkställigheten gör gällande att kvarstadsbeslutet uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) ska dock ansökan i stället prövas av tingsrätt. Behöriga tingsrätter enligt ovan ska vara de tingsrätter som prövar överklaganden i utsökningsärenden. Vilken tingsrätt som i det enskilda fallet är behörig ska bestämmas utifrån gäldenärens hemvist. Om gäldenären inte har hemvist i ska ansökan prövas av . Invändningar mot verkställigheten bör som huvudregel prövas av När det gäller en ansökan från gäldenären om rättsmedel mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut ska en sådan, beroende på vad som följer av nationell rätt, prövas av den behöriga domstolen eller den behöriga verkställande myndigheten i verkställighetsmedlemsstaten (artikel 34.1). Detsamma gäller när gäldenären och fordringsägaren gemensamt ansöker om avbrytande av verkställigheten (artikel 35.3) och när fordringsägaren ansöker om ändring av verkställigheten för att anpassa denna till eventuella nationella regler som föreskriver att vissa belopp är undantagna från att beläggas med kvarstad (artikel 35.4) Vi har föreslagit att beslut om europeisk kvarstad ska verkställas enligt på samma sätt som nationella kvarstadsbeslut. I är det som, inom ramen för verkställighetsförfarandet, prövar invändningar om hinder mot verkställighet enligt 3 kap. 21 § UB. Det framstår mot den bakgrunden som mest förenligt med det nuvarande systemet att rättsmedelsansökningar riktade mot verkställigheten prövas i samma ordning. Skäl saknas att behandla sådana rättmedelsansökningar som görs gemensamt av fordringsägaren och gäldenären (artikel 35.3) på annat sätt. Inte heller bedömer vi att det finns anledning att i detta sammanhang särbehandla sådana rättsmedelsansökningar som en borgenär riktar mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut (artikel 35.4). Sammanfattningsvis föreslår vi alltså att rättsmedelsansökningar riktade mot verkställigheten ska prövas av . Eftersom kvarstadsförordningen medger att prövningen i detta avseende kan ske av antingen behörig domstol i verkställighetsmedlemsstaten eller den behöriga verkställande myndigheten bör behörigheten klarläggas i en kompletterande lagbestämmelse. Invändningar om ordre public bör prövas av tingsrätt Om en gäldenär, som grund för en ansökan om rättsmedel mot verkställigheten, gör gällande att kvarstadsbeslutet uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) kan prövningen inte göras av . Skälet är att förordningen föreskriver att prövningen i ett sådant fall ovillkorligen ska göras av domstol (artikel 34.2). Att betrakta som en domstol i detta avseende är inte förenligt med kvarstadsförordningen. Att vissa invändningar mot verkställigheten prövas av och andra av domstol leder ofrånkomligen till att rättsmedelsförfarandet blir mindre sammanhållet. Att låta domstol pröva samtliga invändningar beträffande verkställigheten förefaller dock överensstämma mindre väl med den nuvarande utsökningsordningen där frågor om verkställighet prövas av som första instans. Bristen på enhetlighet får därför accepteras. Frågan är då vilken domstol eller vilka domstolar som ska vara behöriga att pröva rättsmedelsansökningar enligt artikel 34.2, dvs. vid invändning om ordre public. Det framstår som naturligt att prövningen, med hänsyn till dess karaktär, görs av allmän domstol. Mot bakgrund av att tyngdpunkten i rättsskipningen bör följa instansordningens princip bör prövningen göras av tingsrätt som första instans. Vid bedömningen av vilka anknytningskriterier som ska vara avgörande för den lokala behörigheten bedömer vi att det finns två huvudsakliga alternativ. Ett första alternativ är att knyta behörigheten till den tingsrätt inom vars domkrets de bankmedel som är föremål för verkställighet finns. En sådan lösning skulle innebära att samtliga tingsrätter blir behöriga att pröva rättsmedelsansökningar enligt artikel 34.2. Regeringen har i flera sammanhang uttalat att specialdestinering av måltyper till viss domstol som huvudregel bör undvikas (se t.ex. prop. 2008/09:165 s. 105). Bakom denna utgångspunkt torde ligga en önskan om att alla domstolar inom de allmänna domstolsslagen ska kunna handlägga alla typer av mål. Ett annat alternativ är att utse de domstolar som prövar överklaganden i utsökningsärenden att vara behöriga att pröva rättsmedelsansökningar i nu aktuella fall. Det skulle innebära att den lokala behörigheten fördelas mellan 24 tingsrätter utifrån var gäldenären har hemvist. Om gäldenären inte har hemvist i kommer ansökan i stället att prövas av som är reservforum (jfr 18 kap. 1 § UB och 17 kap. 1 § UF). Som en jämförelse kan noteras att lämnade sitt betänkande Verkställighet av utländska domar och beslut – en ny I-förordning m.m. (SOU 2013:63) i vilket föreslogs en motsvarande lösning i fråga om exekvaturförfarandet och ansökan om vägran och erkännanden eller verkställighet enligt I- förordning. I betänkandet konstateras bl.a. att handlägger frågor hänförliga till olika internationella instrument, t.ex. frågor om hinder vid uppskov med verkställighet enligt artikel 21 i underhållsförordningen och att 18 kap. 1 § UB tillämpas vid överklaganden av sådana beslut. Utredningen bedömde att en motsvarande ordning i fråga om prövningen av vägransgrunderna enligt I-förordningen skulle, i förhållande till att lägga prövningen på samtliga tingsrätter, skapa ett bättre sammanhållet system för ärenden med internationell anknytning (se SOU 2013:63 s. 182). Regeringen bedömde att utredningens förslag i detta avseende tillgodosåg intresset av ett så sammanhållet system som möjligt. Vidare framhölls att det är en fördel för parterna och handläggningen om överklaganden av beslut i fråga om hinder mot verkställighet enligt UB prövas av samma domstol som prövar vägransgrunder enligt I-förordningen (se prop. 2013/14:219 s. 76). Behöriga domstolar att pröva en ansökan enligt I-förordning om att ett avgörande inte ska erkännas eller verkställas i , är alltså de domstolar som prövar överklaganden i utsökningsärenden och domstolarnas domsagor är desamma som för dessa domstolar. föreslog att en uttrycklig hänvisning till 18 kap. 1 § UB skulle göras i lagtexten. En invändning som i propositionen framfördes mot denna lösning var att kopplingen till ett överklagande i ett utsökningsärende kan vara oklar för rättstillämparna, eftersom en ansökan som rör vägran inte förutsätter att det pågår ett utsökningsmål hos . Regeringen valde därför en annan lagteknisk lösning innebärande att det i lag endast anges att en ansökan ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver samt att det av förordning framgår vilka tingsrätter som är behöriga och hur den lokala behörigheten ska fördelas mellan domstolarna. Den prövning som I-förordningen aktualiserar skiljer sig från den prövning som ska göras enligt artikel 34.2 i kvarstadsförordningen. Det huvudsakliga skälet bakom den valda lösningen – intresset av ett sammanhållet system – gör sig dock gällande också i nu aktuellt sammanhang. Vi föreslår därför att behörighetsfrågan i nu aktuellt fall regleras på motsvarande sätt. Vårt förslag: Om inte något annat följer av kvarstadsförordningens förfaranderegler ska tingsrättens handläggning av rättsmedelsansökningar ske enligt . Handläggningen av överklagade rättsmedelsbeslut från ska ske enligt ärendelagen. Frågan om rättsmedel ska avgöras enligt ett fristående, formaliserat förfarande. Ansökan får göras när som helst (artikel 36.1). Det i kvarstadsförordningen föreskrivna rättsmedelsförfarandet skiljer sig på flera sätt från en sådan omprövning av nationella kvarstadsbeslut som kan komma till stånd med stöd av den ovan behandlade bestämmelsen i 15 kap. 8 § första stycket RB. Vi kan dock inte se några vägande skäl för att processuellt behandla omprövningen av kvarstadsbeslutet på annat sätt än prövningen av kvarstadsansökan som sådan. I linje med vad som föreslagits i avsnitt 5.4.2 föreslår vi därför att ska fylla ut kvarstadsförordningens processuella regelverk beträffande rättsmedelsförfarandet. En bestämmelse om detta bör tas in i lag. Eventuella frågor hänförliga till den praktiska hanteringen av rättsmedelsansökningar får avgöras i rättstillämpningen. I enlighet med vad som föreslagits ovan ska sådana invändningar mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut som framförs inom ramen för rättsmedelsförfarandet som huvudregel prövas av som första instans och beslutet vara möjligt att överklaga till tingsrätt. Vid valet av processordning för tingsrättens prövning av ett överklagat beslut bör utgångspunkten vara att denna så långt som möjligt ska överensstämma med vad som gäller för likartade prövningar. I det sammanhanget kan anmärkas att ärendelagen som huvudregel tillämpas vid överklagande i utsökningsmål (se 18 kap. 1 § tredje stycket UB). Mot den bakgrunden – och med hänsyn till att RB inte är konstruerad för överklagande till tingsrätt – föreslår vi att ärendelagen ska tillämpas när tingsrätten prövar ett överklagat rättsmedelsbeslut från . Vårt förslag: De domstolar som prövar överklaganden i utsökningsärenden ska vara behöriga att pröva överklaganden av beslut om rättsmedel. Av kvarstadsförordningen framgår att båda parter ska få överklaga ett beslut angående rättsmedel. Överklagande ska göras till den domstol som den berörda medlemsstaten har anmält till kommissionen enligt artikel 50.1 m såsom den domstol till vilken ett sådant överklagande ska ges in. I enlighet med nämnda artikel ska respektive medlemsstat, i förekommande fall anmäla inom vilken tidsfrist ett sådant överklagande ska ges in och från vilken tidpunkt fristen börjar löpa. Vi har föreslagit att RB ska tillämpas på förfarandet vid en ansökan om rättsmedel till tingsrätt, om inte förordningen föreskriver något annat. Det innebär att beslutet får överklagas till den domstol som meddelat beslutet från den dag då beslutet meddelades, eller – om det är fråga om ett beslut under rättegången som inte har meddelats vid sammanträde och det inte heller vid något sammanträde har tillkännagetts när beslutet kommer att meddelas – från det att klaganden fick del av beslutet. För att hovrätten ska pröva tingsrättens beslut krävs prövningstillstånd (49 kap. 12 § RB). I enlighet med vad som föreslagits ovan ska 18 kap. UB gälla vid överklagande av beslut i fråga rättsmedel. Det innebär att beslutet får överklagas till en tingsrätt som regeringen föreskriver med hänsyn till var svaranden har hemvist (se 18 kap. 1 § UB och 17 kap. 1 § UF) från det att beslutet delgavs klaganden (18 kap. 7 § femte stycket UB). Den som vill överklaga tingsrättens beslut får göra det för beslutet (38 § ärendelagen). För att hovrätten ska pröva tingsrättens beslut krävs prövningstillstånd (39 §). 5.8.6Gäldenärens ställande av säkerhet Förslag: En gäldenär ska i samband med en ansökan om frigörande av kvarstadsbelagda bankmedel, eller avbrytande av verkställigheten av ett kvarstadsbeslut, ha möjlighet att ställa samma slags säkerheter som fordringsägare kan ställa i samband med en ansökan om europeisk kvarstad. Om gäldenären till domstol ställer en säkerhet i form av kontanta medel, ska dessa deponeras hos . En ansökan om att få ställa säkerhet för att avbryta verkställigheten av ett kvarstadsbeslut i ska prövas av . En ansökan om frigörande av bankmedel eller avbrytande av verkställigheten enligt ovan ska hanteras enligt samma förfaranderegler som en ansökan om rättsmedel. Utöver de ovan behandlade möjligheterna för en gäldenär att ansöka om rättsmedel mot ett kvarstadsbeslut, eller mot verkställigheten av ett sådant beslut, erbjuder artikel 38 i kvarstadsförordningen en gäldenär möjlighet att ansöka om att de kvarstadsbelagda bankmedlen frigörs (punkten 1 a) eller att verkställigheten att kvarstadsbeslutet avbryts i en medlemsstat (punkten 1 b). Behörighet att frigöra de kvarstadsbelagda bankmedlen enligt artikel 38.1 a har den domstol som har meddelat kvarstadsbeslutet. Medlen ska frigöras om gäldenären ställer säkerhet (jfr eng. security) med det belopp som anges i beslutet om kvarstad eller en annan form av säkerhet (jfr eng. alternative ) som är godtagbar enligt nationell rätt i den medlemsstat där domstolen är belägen. Bestämmelsen överensstämmer i huvudsak med den skyldighet en domstol har enligt 15 kap. 8 § RB att häva ett beslut om kvarstad om säkerhet som tillgodoser ändamålet med åtgärden ställs eller det annars inte längre finns skäl för åtgärden. Till skillnad från vad som är fallet vid nationella säkerhetsåtgärder innebär dock inte gäldenärens ställande av säkerhet att kvarstadsbeslutet hävs (se artikel 20 angående varaktigheten för beslut om europeisk kvarstad). Behörighet att avbryta verkställigheten av ett kvarstadsbeslut enligt artikel 38.1 b har den behöriga domstolen eller – om det följer att nationell rätt – den behöriga verkställande myndigheten i verkställighetsmedlemsstaten. Gäldenärens säkerhet ska motsvara det belopp som är belagt med kvarstad i den aktuella medlemsstaten.