sou · H3B377 · 2015-09-04 00:00:00 — Inkassokrav har också skickats till i genomsnitt mellan en tjugondel och en tiondel av dem som vägrat att betala. Det har varit något vanligare med inkassokrav vid fakturabedrägeri efter kontakt än vid bluffakturor. Privatpersoner har i mindre utsträckning än övriga drabbats av inkassokrav. Ansökan om betalningsföreläggande har gjorts endast i ett fåtal fall, i snitt mot färre än av dem som vägrat betala. Hos de statliga förvaltningsmyndigheterna har det i princip inte före- kommit. Det är ytterst sällan som personerna bakom faktura- bedrägerierna har vänt sig till tingsrätten. De flesta som utsätts för fakturabedrägeri gör ingen polisanmälan De som drabbas av fakturabedrägeri anmäler i regel inte det till polisen. Anmälningsbenägenheten är låg i alla respondentgrupper. Anmälningsbenägenheten är lägst hos privatpersoner, något lite högre hos företagen och högst hos de statliga förvaltningsmyndig- heterna. Grovt uppskattat har bara omkring en tiondel av dem som har utsatts för fakturabedrägeri gjort en polisanmälan om det. Svaren tyder på stora kunskapsbrister i avgörande frågor Respondenterna i samtliga grupper har i stor utsträckning själva ansett sig sakna tillräckliga kunskaper på områden som måste be- traktas som centrala för deras val mellan att betala eller bestrida ett betalningskrav som utgör någon form av fakturabedrägeri. Nära en tredjedel av privatpersonerna och omkring en fjärdedel av företagen har ansett sig sakna tillräcklig kunskap om hur man kan komma ur ett avtal som man har blivit vilseledd att ingå. Hos de statliga för- valtningsmyndigheterna och attestanterna inom kommunerna har omkring en sjundedel ansett att sådan kunskap saknas. fjärdedel av privatpersonerna och en femtedel av företagen har ansett att de saknar tillräcklig kunskap om hur man bemöter ett oriktigt krav från en leverantör och vet inte heller vart de kan vända sig för att få veta mer. När det gäller respondenternas kunskaper i fråga om hur det går till att få en betalningsanmärkning har i genomsnitt mellan en femte- del och en tiondel av de tillfrågade privatpersonerna, företagen, de statliga förvaltningsmyndigheterna och attestanterna på kommu- nerna själva ansett att de, respektive den verksamhet de arbetar inom, saknar tillräckliga kunskaper i frågan. De egna kunskaperna om vilka möjligheter det finns att begära rättelse av felaktiga upp- gifter i register har också bedömts som otillräckliga, i vart fall av en stor andel av privatpersonerna och företagen. De marknadsrättsliga reglerna bör tillmätas större betydelse vid den avtalsrättsliga bedömningen Många former av fakturabedrägeri utgör även otillbörlig marknads- föring enligt marknadsföringslagen. Reglerna begränsar möjlig- heterna att använda sig av otillbörliga marknadsföringsmetoder och framstå som en seriös aktör på marknaden. Sanktionerna enligt marknadsföringslagen är emellertid i huvudsak framåtsyftande. , som har tillsynsansvar enligt marknads- föringslagen, ser till konsumentkollektivets intressen. Näringsidkar- kollektivets intressen bevakas i princip inte, vilket medför att för- faranden som främst riktar sig mot näringsidkare inte uppmärk- sammas i samma utsträckning. Det huvudsakliga ansvaret för rätts- utvecklingen när det gäller marknadsföring mellan näringsidkare måste därför bäras av näringslivet självt. Enskilda näringsidkare kan emellertid inte förväntas avsätta tid för driva förbuds- eller åläggande- talan till förmån för näringsidkarkollektivet i stort. Rättsutveck- lingen på det marknadsrättsliga området måste i stället drivas av bransch- och intresseorganisationerna. Näringslivets egenåtgärder har också stor betydelse för rättsutveckligen och klargör vad som ska anses vara god sed i marknadsföring. De marknadsrättsliga normerna bör också i högre utsträckning än vad som görs tillmätas betydelse vid den civilrättsliga bedömningen av ett visst förfarande, eftersom de tjänar som ett riktmärke för vad som är godtagbart. Näringslivets etiska regler för marknadsföring bör tillmätas betydelse som sedvana eller branschpraxis, förutsett att riktlinjerna kan anses ha tillräckligt stöd av aktörerna på markna- den. Innehåller riktlinjerna regler för hur avtal ska ingås bör dessa respekteras vid den avtalsrättsliga bedömningen. Det bör dock inte införas någon ny bestämmelse med en civilrättslig sanktion i mark- nadsföringslagen. I stället bör näringslivet på ett mer aktivt sätt än ta ansvar för utvecklingen av tydliga normer för marknads- föring mellan näringsidkare. De avtalsrättsliga reglerna skyddar den som drabbas av fakturabedrägeri Avtalslagens regler är generellt tillämpliga och har betydelse för många typer av avtalssituationer. Det avtalsrättsliga skyddet mot olika former av fakturabedrägeri utgörs dels av avtalslagens regler om ogiltighet m.m. men också av de avtalsrättsliga regler och den praxis som bestämmer hur avtalsbundenhet överhuvudtaget upp- står. Tillsammans ger den avtalsrättsliga reglering som finns i huvudsak det rättsliga skydd som behövs för att de drabbade ska kunna undgå betalningsskyldighet vid fakturabedrägeri. Såsom civil- processen fungerar förutsätter emellertid tillämpningen av reglerna att den enskilde själv åberopar de omständigheter som är relevanta i sammanhanget. Reglerna skulle visserligen kunna moderniseras eller förtydligas men det skulle förutsätta noggranna överväganden om ändringar i 1 och 3 kap. avtalslagen och att såväl den praxis som de principer som är av betydelse i sammanhanget kodifierades. Det låter sig inte göras inom ramen för utredningens uppdrag. Utred- ningen lämnar därför inte några förslag till ändringar av avtalslagens bestämmelser. Det bör ställas högre krav på bevisningen vid telefonförsäljning Ett vanligt förfaringssätt vid fakturabedrägeri är att den drabbade vilseleds av en telefonförsäljare som därefter kräver betalning enligt ett avtal som denne hävdar har träffats vid telefonsamtalet. Det råder ingen tvekan om att det i dessa fall är telefonförsäljaren som har att styrka sitt påstående om att avtal har träffats. Vad som krävs för att muntligt avtal per telefon ska anses styrkt kan emellertid variera. I en del avgöranden har det ansetts tillräckligt att det som hörts under ljudinspelningen av telefonsamtalet har tolkats som en bekräftelse på ett avtal som har ingåtts tidigare under samtalet. I praktiken kan bevisläget i vissa fall därför vara sådant att den drabbade kan ha svårt att få rätt. Risken för missförstånd och ut- rymmet för oegentligheter, i förening med telefonförsäljarens över- lägset bästa förutsättningar att säkra bevisning, talar för att ställa högre krav på försäljarens bevisning vid direktmarknadsföring per telefon. Som minimikrav bör gälla att det tydligt ska framgå av bevisningen att den som tar emot samtalet har förstått att avtal har träffats och vad avtalet går ut på. En förändring kan visserligen åstad- kommas genom att formkrav avseende telefonförsäljning införs i lag. I första hand bör emellertid eftersträvas en lösning som stäm- mer bättre överens med vår rättstradition. De etiska riktlinjer för telefonförsäljning som branschen själv har tagit fram ålägger försäljaren att visa bl.a. att kunden har varit införstådd med villkoren för avtalet. Riktlinjerna bör tillmätas betydelse också vid den civilrättsliga bedömningen av avtal som träffas vid telefonförsäljning. Mot bakgrund av den uppmärksam- het som har ägnats åt fakturabedrägeri och andra problem vid telefonförsäljning är det rimligt att utgå ifrån att praxis kommer att utvecklas i denna riktning. När det gäller telefonför- säljning till konsumenter har Utredningen om konsumentskydd vid telefonförsäljning dessutom föreslagit att ett skriftlighetskrav införs. Vi anser därför att det inte är motiverat att föreslå lagstiftningsåtgärder för att ytterligare reglera telefonför- säljning. Reglerna om ansvar för rättegångskostnaderna i förenklade tvistemål bör ändras för att ge ett bättre skydd mot missbruk Tappande parts ersättningsskyldighet för motpartens rättegångs- kostnader är begränsad i förenklade tvistemål. Det gäller även när parten har inlett rättegången trots att parten insett eller borde ha insett att dennes talan var ogrundad. Understiger kravet ett halvt basbelopp kan det därför vara mer ekonomiskt att betala än att bestrida, även för den part som har goda chanser att vinna målet. Det finns visserligen straffrättsliga bestämmelser som syftar till att motverka dessa former av rättegångsmissbruk men de tillämpas restriktivt. Detsamma gäller den processrättsliga bestämmelse som möjliggör omedelbar dom vid uppenbart ogrundad talan. Att ta bort begränsningen av ersättningsskyldigheten för rättegångskost- naderna i alla förenklade tvistemål skulle motverka syftet med processformen och skulle därför inte vara någon bra lösning. Det framstår också alltjämt som olämpligt att införa ett krav på att käranden i vissa fall ska ställa säkerhet för rättegångskostnaderna. Utredningen föreslår i stället att det införs en regel om full ersätt- ningsskyldighet för rättegångskostnaderna när part i förenklat tviste- mål har inlett rättegången trots att parten insett eller borde ha insett att käromålet var ogrundat. Regeln föreslås träffa enbart kärande- parter som är eller i rättegången uppträder som näringsidkare. En rättegångskostnadssanktion av detta slag väntas få en avskräckande effekt på dem som överväger att ansöka om stämning för att driva in oriktiga krav, även om regeln kan förväntas bli tillämpad endast i undantagsfall. Regeln är också av principiell betydelse. En regel om solidariskt ersättningsansvar för motpartens rättegångskostnader föreslås också för ställföreträdare, ombud och biträden som före- trätt eller biträtt käranden i dessa fall, trots att de insett eller borde ha insett att käromålet var ogrundat. En sådan rättegångskostnads- sanktion bedöms kunna motverka att dessa aktörer åtar sig uppdrag från företag som har som affärsidé att driva in oriktiga eller tvek- samma krav, t.ex. s.k. katalogtjänstföretag. Det bör inte införas några ändringar i regelverket för inkassoverksamhet Den som tar emot ett inkassokrav får i regel uppfattningen att kravet kommer från en tredje part, ett inkassoföretag. Det kan i sig öka pressen att betala, bl.a. därför att den enskilde kan ha svårt att avgöra till vem denne ska vända sig för att invända mot kravet. Många inkassokrav kommer emellertid från samma part som står bakom kravet. Egeninkasso eller koncerninkasso får bedrivas utan inkassotillstånd och tillsynen över verksamheten är därmed begrän- sad. För att åstadkomma en mer transparent inkassoverksamhet och förbättra förutsättningarna för tillsynen har utredningen över- vägt att införa en generell tillståndsplikt alternativt en registrerings- plikt. Sådana åtgärder skulle emellertid öka den administrativa bördan – och därmed leda till högre kostnader – för såväl företagen som myndigheterna. Om en tillståndsplikt infördes skulle de före- tag som inte har tillstånd antingen få ökade kostnader för inkasso- tjänster eller för ansökan om betalningsföreläggande alternativt tvingas avstå från kraven. Det skulle i sin tur leda till att fler skulle ansöka om betalningsföreläggande utan föregående inkassoåtgärder. Fler ansökningar om betalningsföreläggande skulle rimligen leda till fler betalningsanmärkningar för företag och enskilda. Ett krav på registrering skulle visserligen vara mindre ingripande men skulle inte heller hindra oseriösa företag eftersom förfarandet inte skulle innefatta någon lämplighetsprövning. Som alternativ har utredningen övervägt att begränsa användningen av ordet inkasso till de företag som bedriver tillståndspliktig inkassoverksamhet. Inkassoåtgärder ska emellertid följa god inkassosed oavsett om åtgärderna förutsätter tillstånd eller inte. Ordet inkasso bör få användas för inkassoåtgärder. Om inte alla inkassoåtgärder ska kräva tillstånd bör därför inte heller användningen av ordet inkasso begränsas. Ett krav på tillstånd skulle inte heller hindra obefogad användning av ordet. Dessutom skulle andra ord kunna ha samma effekt på gäldenären. Som ett fjärde alternativ har utredningen övervägt att införa ett krav på att vid inkasso informera om med vilken rätt en inkassoåtgärd vidtas. En sådan åtgärd skulle kunna bidra till att minska pressen på den som får kravet. Det skulle dock förutsätta att mottagaren av kravet var insatt i reglerna kring in- kasso, vilket i allmänhet inte är fallet. som ett krav på information skulle medföra för företag och myndig- heter står därför inte i proportion till de positiva effekter som ett sådant krav kan förväntas få. Sammanfattningsvis lämnar utred- ningen inte några förslag på ändringar i regelverket för inkasso- verksamhet. Effekten av hot om ansökan om betalningsföreläggande bör motverkas genom informationsinsatser En uppgift om att ansökan om betalningsföreläggande har gjorts får tas in i en kreditupplysning avseende juridiska personer och fysiska personer som är näringsidkare. För juridiska personer inne- bär det att redan en ansökan om betalningsföreläggande leder till en betalningsanmärkning hos kreditupplysningsföretagen, vilket kan få kännbara konsekvenser för företagets möjligheter att få kredit. Hot om att ansökan om betalningsföreläggande kan komma att göras är därför ett effektivt påtryckningsmedel för att framkalla betalning. Resultaten från utredningens kartläggning visar emeller- tid att hoten sällan sätts i verket när betalning uteblir. Kreditupp- lysningsföretagen har dessutom frivilligt åtagit sig att bevaka ansök- ningar som kommer från företag som finns med på Svensk Handels varningslista och att inte registrera sådana ansökningar som betal- ningsanmärkningar. Ett förbud mot att ta med en uppgift om att en ansökan har gjorts skulle därför inte leda till någon större minsk- ning av antalet näringsidkare som drabbas av en betalningsanmärk- ning till följd av fakturabedrägeri. Ändringen skulle visserligen kunna få den effekten att risken att drabbas upplevs som mindre. För att den effekten skulle uppnås skulle dock krävas att infor- mationsinsatser också vidtogs för att upplysa om ändringen. En lik- värdig effekt skulle kunna uppnås genom enbart informations- insatser. Dessutom fyller en uppgift om att ansökan om betalnings- föreläggande har gjorts en viktig funktion vid kreditgivning, efter- som en sådan ansökan i de flesta fall motsvarar en verklig skuld. Utredningen föreslår därför inte något generellt förbud mot att i kreditupplysning ta med uppgift om att ansökan har gjorts. I teorin skulle ett krav på förskottsbetalning av ansöknings- avgiften hos kunna avskräcka oseriösa aktörer från att ansöka om betalningsföreläggande som ett led i I praktiken görs emellertid sällan sådana ansök- ningar. Dessutom betalas de flesta ansökningsavgifter som enligt nuvarande system faktureras i efterhand. Ett krav på förskotts- betalning kan därför förväntas få begränsad effekt. kan kostnaderna för för att ställa om till för- skottsbetalning förväntas bli höga. Utredningen föreslår därför inte att det införs något krav på förskottsbetalning. Utredningen har också övervägt om den summariska processen bör stramas upp i syfte att renodla den från tvistiga fordringar och möjliggöra ett snabbare rättelseförfarande hos Kronofogdemyndig- heten. Sådana åtgärder skulle kunna förbättra situationen för före- tagen i de fall en ansökan trots allt görs som ett led i fakturabedrägeri. De regler som skulle krävas för att åstadkomma ett sådant resultat skulle emellertid kunna missbrukas av de gäldenärer som inte vill betala sina skulder eller som vill tilltvinga sig längre kredittid. Den summariska processen skulle därmed inte längre erbjuda samma effektiva indrivning av fordringar som den gör . De negativa effekter som sådana regler kan få för näringslivet i stort uppvägs inte av den betydelse som ändringarna skulle kunna ha för att mot- verka fakturabedrägeri. Några sådana regler föreslås därför inte. De drabbade kan åstadkomma snabbare rättelse genom att vända sig direkt till kreditupplysningsföretagen. För att den drabbade inte ska behöva söka rättelse hos varje kreditupplys- ningsföretag bör rättelseförfarandet synkroniseras. Det är dock att föredra att kreditupplysningsföretagen på frivillig väg upprättar ett system för ett samlat rättelseförfarande. Utredningen föreslår där- för inte någon utvidgning av den lagstadgade skyldigheten för kreditupplysningsföretagen att underrätta tredje man när rättelse har skett. Rädslan för betalningsföreläggande och betalningsanmärkningar är obefogad. Det gäller i synnerhet för fysiska perso- ner för vilka en ansökan inte i sig leder till någon betalnings- anmärkning. Utredningen bedömer därför att det finns ett behov av informationsinsatser för att förmå fler att våga bestrida kraven trots hot om att ansökan om betalningsföreläggande kan komma att göras. Fakturabedrägeri bekämpas med samma åtgärder som ekonomisk brottslighet De åtgärder som kan vidtas för att göra det svårare för företagen att ägna sig åt fakturabedrägeri är i huvudsak desamma som kan vidtas för att motverka även annan ekonomisk brottslighet och organise- rad och systematiskt bedriven förmögenhetsbrottslighet. Det faller utanför utredningens uppdrag att ge konkreta förslag på hur det arbetet kan förbättras. Några synpunkter lämnas emellertid. Utred- ningen anser att det vore en god idé att ge ett tyd- ligare brottsförebyggande uppdrag och en möjlighet att vägra regi- strering vid misstanke om att bolaget kan komma att användas i brottsligt syfte. Utredningen anser också att det borde övervägas att besluta att ska delta i samverkan mot organiserad brottslighet. Informationsutbytet mellan bankerna och Bolags- verket kan också behöva förenklas. Det kan kräva ändringar i reglerna om banksekretess, alternativt en förbättring av de tekniska förutsättningarna för att internt inom bankerna kunna behandla relevanta ändringar i register. Regelverket är väl balanserat mellan olika intressen Utredningen har analyserat ett flertal rättsområden som har be- dömts kunna vara av betydelse för att motverka fakturabedrägeri. Detaljer kring den praktiska handläggningen hos ett flertal myndig- heter och enskilda företag vars verksamhet i olika avseenden kan komma i kontakt med fakturabedrägeri har också analyserats. I de flesta fall, vissa regler om rättegångskostnader undantagna, har utred- ningen dragit slutsatsen att de regler som finns ger ett tillräckligt skydd mot fakturabedrägeri och att en ändring av dem skulle med- föra oacceptabla nackdelar i andra avseenden. På flera rättsområden har utredningen konstaterat att problemen med fakturabedrägeri har att göra med att reglerna inte tillämpas som det är tänkt. Fakturabedrägeri skulle inte existera om fakturorna och betalnings- kraven inte betalades. I regel krävs heller inte några större arbets- insatser för att bestrida dessa oriktiga krav. Ett sätt att få fler en- skilda personer och företag, men också offentliganställda, att vägra betala krav av detta slag är att höja deras beredskap för förfaran- dena och att förse dem med nödvändiga kunskaper för att kunna ta tillvara sina rättigheter gentemot dem som framställer kraven. Utred- ningen har föreslagit att informationsinsatser ska vidtas i detta syfte. Beredskapen hos dem som riskerar att drabbas måste höjas genom förebyggande information Det finns ett behov av förebyggande information om faktura- bedrägeri hos såväl näringsidkare som konsumenter. Samhället bör tillhandahålla sådan information. Informationen bör anpassas till respektive målgrupp och tillhandahållas av de myndigheter som företagen respektive konsumenterna vanligtvis vänder sig till för att söka efter samhällsinformation som angår dem. För konsumenter framstår för konsumenter som en naturlig informationskanal. För företag finns ingen mot- svarande informationstjänst. har dock i uppdrag att bl.a. erbjuda företagen samlad myndighetsinformation och till- handahåller i det syftet en webbplats som riktar sig till företagen. framstår därför som den myndighet som är bäst lämpad att ansvara även för information rörande fakturabedrägeri i förhållande till företagen. För dem som redan har drabbats, eller som redan har viss kunskap om fakturabedrägeri, framstår det också som naturligt att söka efter mer information hos Polismyn- digheten. Utredningen föreslår att ett regeringsuppdrag ska ges åt var och en av myndigheterna , och Polis- myndigheten att tillhandahålla relevant information för att mot- verka att fler drabbas av fakturabedrägeri. Myndigheternas uppdrag bör omfatta att samla in och sammanställa relevant information från olika källor, bl.a. andra myndigheter och privata aktörer. Informationsuppdragen bör innefatta direktvägledning åt enskilda konsumenter och näringsidkare men inte enskild rådgivning. I upp- dragen föreslås ingå att myndigheterna tillsammans får det huvud- sakliga ansvaret för att utarbeta en strategi för att öka kännedomen om vart man kan vända sig för att få information om faktura- bedrägeri. Utredningen föreslår också att ett särskilt uppdrag ska ges åt var och en av , Datainspektionen, Kronofogdemyndig- heten och att utifrån varje myndighets verksamhets- område bidra med information till , Tillväxt- verket och om olika former av fakturabedrägeri och att bidra med sakkunskaper på områden som är av betydelse för att kunna hantera fakturabedrägeri. Myndigheterna föreslås få informationsansvar för den information de lämnar. Utredningen föreslår vidare att förordningen (2014:110) om en upplysnings- tjänst för konsumenter ska ändras så att det framgår att även Polis- myndigheten, , och ska vara informationsansvariga enligt förordningen. Utredningen anser dock att det inte bör införas någon myndig- hetsadministrerad varningslista motsvarande dem som tillhanda- hålls inom näringslivet. 33Ska part enligt detta kapitel helt eller delvis ersätta mot- partens rättegångskostnad och har ställföreträdare för parten eller partens ombud eller biträde genom åtgärd, som avses i 3 § första stycket, eller genom vårdslöshet eller försummelse, som sägs i 6 §, vållat sådan kost- nad, får rätten, även om yrkande därom inte framställts, förplikta honom eller henne att jämte parten ersätta kostnaden.Första stycket tillämpas på mot- svarande sätt om den som där sägs har företrätt eller biträtt käranden som är näringsidkare, i mål som handläggs enligt 1 kap. 3 d §, om den har insett eller borde ha insett att käromålet var ogrundat. lag om ändring i (1942:740) Härigenom föreskrivs att 18 kap. 7 och 8 a §§ ska ha följande lydelse. 7 § Skall part enligt detta kapitel helt eller delvis ersätta mot- partens rättegångskostnad och finnes ställföreträdare för parten eller partens ombud eller biträde hava genom åtgärd, som avses i 3 § första stycket, eller genom vårdslöshet eller försummelse, som sägs i 6 §, vållat sådan kost- nad, äge rätten, även om yrkande därom ej framställts, förplikta honom att jämte parten ersätta kostnaden. I mål där 1 kap. 3 d § första stycket tillämpas gäller följande i stället för bestämmelserna i 8 §. Ersättning för rättegångskostnad får inte avse annat än kostnad 1.rättslig rådgivning för varje instans och med ett belopp som motsvarar högst den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) , 2.ansökningsavgift eller tilläggsavgift, 3.resa och uppehälle för en part eller ställföreträdare i samband med sammanträde eller, om personlig inställelse inte föreskrivits, resa och uppehälle för ombud, 5.översättning av handlingar. Om en part har handlat så att Om en part har handlat så att 3 eller 6 § är tillämplig, får dock 3 eller 6 § är tillämplig, får dock ersättning till motparten avse ersättning till motparten avse dennes samtliga kostnader enligt dennes samtliga kostnader enligt Detsamma gäller om part som är näringsidkare har inlett rättegången trots att parten insett eller borde ha insett att käromålet