sou · H3B354 · 2015-06-09 00:00:00 — Detta eftersom ansökan blir en offentlig handling hos domstolen. Mot bakgrund av det anförda föreslår vi att endast handlingar avfattade på eller översatta till svenska bör godtas. Detta bör regleras i lag. Avslutningsvis kan anmärkas att en bestämmelse med föreslagen innebörd endast träffar sådana handlingar som ges in till behörig domstol eller behörig myndighet i . En sådan bestämmelse träffar inte en sådan begäran som en domstol i en annan medlemsstat översänder till informationsmyndigheten enligt artikel 14.3. Det enda krav som informationsmyndigheten kan ställa på en sådan begäran är att innehållet i den mottagna handlingen är riktigt och att all information i handlingen är lättläst (se artikel 29). Någon möjlighet att i svensk rätt ställa krav på att en sådan begäran ska vara skriven på, eller översatt till, svenska språket finns inte. Det kan därför bli nödvändigt för informationsmyndigheten att översätta en sådan begäran. Frågan om kraven på översättningar behandlas i avsnitt 5.7.4 Vårt förslag: För ansökningar om europeisk kvarstad ska ansökningsavgift tas ut i enlighet med vad som gäller vid ansökan om kvarstad enligt svensk rätt. Kvarstadsförordningen hindrar inte att medlemsstaterna tar ut avgifter för domstolsförfarandet vid en ansökan om kvarstad eller rättsmedel. Om sådana avgifter tas ut får de dock inte vara högre än avgifterna för likvärdiga nationella beslut eller rättsmedel mot sådana beslut (artikel 42). ska underrättas om förekommande domstolsavgifter (artikel 50.1 n). I förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna (avgiftsförordningen) finns bestämmelser om avgifter för ansökningar i allmän domstol. Förordningen innehåller även bestämmelser om avgifter för kungörande i konkurs- och ackordsärenden. Av betydelse för ansökningsavgifterna är även vissa bestämmelser i bl.a. RB och rättshjälpslagen (1996:1619). En ansökningsavgift ska betalas av den som inleder ett mål eller ärende i domstol (2 § avgiftsförordningen). Det är domstolen som fastställer vilken avgift som ska betalas. Det finns en avgiftslista bifogad till avgiftsförordningen och i den anges de belopp som ska betalas för varje mål- eller ärendetyp. Avgiftslistan är uttömmande och innebär att ansökningsavgiften bestäms schablonmässigt utifrån vilken typ av mål eller ärende som har inletts vid domstolen. Om ansökningsavgiften inte betalas ska domstolen förelägga käranden eller sökanden att betala den (42 kap. 3 § och 47 kap. 3 § RB och 9 § ärendelagen). Att ansökningsavgiften betalas är en grundläggande processförutsättning och handläggningen av målet eller ärendet påbörjas inte förrän betalning har skett (jfr NJA 1993 s. 231). Om det före stämningsansökan ges in en ansökan om säkerhetsåtgärd, t.ex. kvarstad, ska alltså ansökningsavgift för tvistemål betalas innan ansökan kan tas upp till prövning. Någon ny avgift tas inte ut om talan därefter väcks inom föreskriven tid. Om ansökningsavgiften inte betalas, trots ett föreläggande om det, ska stämningsansökan eller motsvarande avvisas (42 kap. 4 § och 47 kap. 4 § RB och 10 § ärendelagen). Under vissa förutsättningar kan en kärande eller sökande i ett enskilt mål eller ärende vara befriad från skyldigheten att betala ansökningsavgift. En kärande eller sökande som har beviljats rättshjälp behöver t.ex. inte betala ansökningsavgift när han eller hon inleder ett mål eller ärende (19 § rättshjälpslagen). Om en kärande eller sökande under handläggningen av ett mål eller ärende beviljas rättshjälp ska ansökningsavgiften dessutom betalas tillbaka till honom eller henne (5 § avgiftsförordningen). Ansökningsavgiften är en ersättningsgill rättegångskostnad i tvistemål (18 kap. 8 och 8 a §§ RB). Detta innebär att en kärande eller sökande kan få ersättning av motparten för avgiften om hans eller hennes talan bifalls. Som nämnts inledningsvis är det upp till varje medlemsstat att bestämma om ansökningsavgift ska tas ut i samband med ansökan om europeisk kvarstad. Genom att för dispositiva tvistemål fyller ut kvarstadsförordningen i detta avseende kommer också bestämmelserna om ansökningsavgift för tvistemål i avgiftsförordningen att bli tillämpliga. Det bör i avgiftsförordningen tydliggöras att med säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. RB avses även en ansökan om kvarstad enligt kvarstadsförordningen. Som ovan nämnts är det i en grundläggande processförutsättning att ansökningsavgiften betalas. Skäl saknas att behandla avgiften på annat sätt i nu aktuellt sammanhang. Konsekvenserna av att sökanden inte betalar föreskriven ansökningsavgift följer direkt av RB. Det saknas därför behov av särskild reglering i den frågan. Kvarstadsförordningen tillhandahåller en mekanism som gör det möjligt för en fordringsägare att begära att den information som behövs för att identifiera gäldenärens bankkonto tillhandahålls av en särskild informationsmyndighet i den medlemsstat där fordringsägaren tror att gäldenären har ett konto (se artikel 14). För att mekanismen ska kunna tillämpas förutsätts att respektive medlemsstat dels utser en informationsmyndighet som är behörig att inhämta relevant information, dels tillhandahåller en eller flera metoder för inhämtande av sådan information. Det måste alltså övervägas vilken svensk myndighet som ska utses till informationsmyndighet samt vilken eller vilka metoder för informationsinhämtning som myndigheten ska ha tillgång till. Vårt förslag: ska utses till informationsmyndighet. har väl upparbetade rutiner – både inom myndigheten och för kommunikation med banker – för den informationsinhämtning som sker inom ramen för en tillgångsundersökning i ett verkställighetsärende. Mot den bakgrunden framstår myndigheten som väl lämpad för att inhämta information också för det ändamål som avses i artikel 14 i kvarstadsförordningen. detta kommer, som närmare redogörs för i avsnitt 5.6.2 och 5.7.3 nedan, att föreslås ansvara för de uppgifter som enligt kvarstadsförordningen åligger den behöriga myndigheten. I såväl ett ändamålssom effektivitetsperspektiv framstår det som naturligt att den behöriga myndigheten utses även till informationsmyndighet. Vi föreslår alltså att utses till informationsmyndighet i . Vårt förslag: Som metod för inhämtande av bankkontoinformation ska kunna begära att banker uppger om gäldenären har ett eller flera bankkonton hos dem. En sådan begäran ska kunna förenas med vite. Inom ramen för den föreslagna metoden för informationsinhämtning ska ha möjlighet att använda sig av uppgifter i beskattningsdatabas. Vår bedömning: Kvarstadsförordningen uppställer inte några kvalitativa eller kvantitativa krav på informationsinhämtningen. bör därför vara oförhindrad att, om så bedöms vara motiverat, låta de omständigheter som fordringsägaren åberopar till stöd för sin begäran, få en begränsande eller styrande effekt på omfattningen respektive på inriktningen av informationsinhämtningen. Av kvarstadsordningen följer en skyldighet för medlemsstaterna att tillhandahålla en eller flera metoder som möjliggör för informationsmyndigheten att inhämta relevant bankkontoinformation. Förordningen överlåter åt medlemsstaterna att inom vissa givna ramar utforma bestämmelser om detta i sin nationella rätt. I förordningen räknas tre möjliga metoder upp: •skyldighet för banker på medlemsstatens territorium att på begäran av informationsmyndigheten uppge om gäldenären har ett bankkonto hos dem (artikel 14.5 a), •rätt för informationsmyndigheten att få del av relevant information som myndigheter har i sina register eller på annat sätt förfogar över (artikel 14.5 b), och •möjlighet för domstolarna att förplikta gäldenären att uppge i vilken eller vilka banker på dess territorium han eller hon har ett eller flera bankkonton, om en sådan förpliktelse åtföljs av ett föreläggande från domstolen som förbjuder gäldenären att ta ut eller överföra bankmedel som han eller hon har på kontot eller kontona upp till det belopp som ska beläggas med kvarstad (artikel 14.5 c). Medlemsstaterna är inte bundna vid de uppräknade alternativen utan har möjlighet att använda sig även av andra metoder, under förutsättning att de på ett effektivt, ändamålsenligt och inte oproportionerligt kostsamt eller tidskrävande sätt kan bidra till tillgång till den relevanta informationen. Införandet av en upplysningsplikt för banker Som nämnts i föregående avsnitt inhämtar information av det slag som avses i artikel 14 inom ramen för den verksamhet som bedrivs avseende utsökning och indrivning. Även om den informationsinhämtningen sker i ett senare skede och följaktligen med ett annat syfte (att säkra utmätningsbar egendom) än vad som är fallet vid informationsinhämtning enligt kvarstadsförordningen, framstår det som befogat att granska strukturerna för den informationsinhämtningen. Detta gäller inte minst mot bakgrund av den inledningsvis redovisade utgångspunkten att våra förslag så långt det är möjligt ska passa in i redan existerande system i den svenska rättsordningen. Vid verkställighet av nationella beslut om kvarstad för fordran tillämpas 4 kap. 15 § UB (se 16 kap. 13 § UB). Bestämmelsen föreskriver att tredje man för är skyldig att uppge om gäldenären har en fordran hos honom eller henne eller annat mellanhavande som kan vara av betydelse för bedömningen av om gäldenären har utmätningsbar egendom. Denna upplysningsskyldighet för tredje man tar sikte på bl.a. banker. En bank är t.ex. skyldig att informera om gäldenärens banktillgodohavanden, bank- fack eller egendom som banken har i öppet förvar. Upplysning från tredje man kan begäras såväl muntligen som skriftligen. Upplysningsskyldigheten enligt 4 kap. 15 § UB förefaller överensstämma väl med den metod som anges i artikel 14.5 a. Som konstaterats i föregående avsnitt har väl upparbetade rutiner för sådan informationsinhämtning som sker inom ramen för tillgångsundersökningar. Vid de samtal som under vårt arbete förts med representanter för och har också framkommit att det finns väl upparbetade rutiner för kommunikationen i sådana ärenden. har också förordat att en ordning för informationsinhämtning så långt som möjligt ska ansluta till den som gäller vid nationella tillgångsundersökningar. Mot denna bakgrund föreslår vi att en upplysningsplikt ska införas för banker i ärenden om informationsinhämtning. För att metoden inte ska riskera att bli verkningslös bör den förenas med en möjlighet för att förena en begäran om upplysningar med vite (jfr 2 kap. 15 § UB). Informationsinhämtningens omfattning och inriktning De bankförfrågningar som gör i kvarstadsmål med stöd av bestämmelsen i 4 kap. 15 § UB sker i regel manuellt. Förfrågningarna görs alltså per telefon eller via telefax beroende på vad som bedöms vara lämpligt i det enskilda fallet. Myndigheten har i IT-stödet för verkställighetsprocessen, INIT (Indrivning med IT), adressuppgifter till närmare 100 banker inklusive fristående sparbanker. kan genom förfrågningar till få svar också när det gäller konton hos ett stort antal sparbanker, om än inte alla. Av förarbetena till nämnda bestämmelse framgår att det inte är avsett att rutinmässigt ska göra förfrågningar till banker i alla eller ens i flertalet mål. Om det är osannolikt att gäldenären har banktillgodohavanden, behöver det inte göras någon förfrågan. bör inte heller vända sig till samtliga tänkbara banker utan till den eller de banker där det är mest troligt att nå positivt resultat (se prop. 1980/81:8 s. 417 f.). Upplysningsplikten är obegränsad, men gäller endast för sådana uppgifter som behövs för att verkställa utmätning. saknar t.ex. i regel anledning att begära uppgifter om fler tillgångar än vad som behövs för att utmätningsfordringen, inklusive förrättningskostnader, ska täckas. har alltså i samband med tillångsundersökningar möjlighet att begränsa sina efterforskningar när så bedöms vara motiverat. En relevant fråga är om kvarstadsförordningen tillåter ett motsvarande synsätt i fråga om informationsinhämtning enligt kvarstadsförordningen. Det kan här framhållas att några kvantitativa krav i fråga om omfattningen av informationsinhämtningen som sådan inte kan härledas direkt från kvarstadsförordningens ordalydelse. Däremot ställer förordningen krav på att de myndigheter som medverkar vid informationsinhämtningen agerar skyndsamt och förordningen förutsätter att den metod som används inte är oproportionerligt kostsam eller tidskrävande (artikel 14.5 d). Något generellt hinder mot att begränsa antalet bankförfrågningar finns alltså inte. I vilken utsträckning det är lämpligt och praktiskt möjligt att göra en sådan begränsning får avgöras av i det enskilda fallet. Det kan noteras att fordringsägarens rätt till kontoinformation inte är ovillkorlig. En fordringsägare är skyldig att på ett lämpligt sätt motivera varför det finns anledning att tro att gäldenären har ett eller flera konton i en eller flera banker i en medlemsstat och fordringsägaren ska lämna all relevant och tillgänglig information om gäldenären och bankkontot eller bankkontona (artikel 14.2). De omständigheter som legat till grund för rättens bedömning av fordringsägarens begäran utgör en naturlig utgångspunkt för informationsinhämtningen. Om fordringsägaren i sin begäran har förklarat att han eller hon har anledning att tro att gäldenären har ett eller flera konton i en viss anvisad bank, och inte anfört omständigheter eller redovisat information som talar för annat, bör informationsmyndigheten inte ha någon generell skyldighet att undersöka om gäldenären har konton också i andra banker. Å andra sidan bör vara oförhindrad att göra sådana undersökningar. Att i detta sammanhang försöka fastslå generella riktlinjer för omfattningen och inriktningen av informationsinhämtningen låter sig inte göras. En bedömning måste ske i varje enskilt fall utifrån de omständigheter som lagts till grund för fordringsägarens begäran. I sammanhanget kan framhållas att en banks upplysningsplikt under alla förhållanden begränsas till uppgiften om den eventuella förekomsten av ett bankkonto tillhörande gäldenären. En bank bör alltså inte vara skyldig att i detta sammahang lämna en fullständig redovisning av eventuella mellanhavanden med en gäldenär, t.ex. storleken av ett tillgodohavande på ett konto. Åtkomst till uppgifter i beskattningsdatabas har direktåtkomst till vissa uppgifter i beskattningsdatabas för utsöknings- och indrivningsändamål samt för skuldsaneringsändamål, se 2 kap. 8 § lagen (2001:181) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet. Av alla dessa uppgifter skulle kontrolluppgifter kunna tänkas vara av visst intresse även i nu aktuella fall. Med hänsyn till att beskattningsdatabasen inte innehåller uppdaterad information om gäldenärens eventuella banktillgodohavanden – och då inte alla baktillgodohavanden genererar kontrolluppgifter (se 17 kap. 4 § och 25 kap. 1 § skatteförfarandelagen [2011:1244]) – saknar sådana uppgifter naturligtvis självständig betydelse för informationsinhämtningen. Åtkomst till uppgifter i databas framstår därför inte som en ändamålsenlig metod för informationsinhämtningen (jfr artikel 14.5 b). Om informationen är någorlunda ”färsk”, dvs. i de fall en begäran om informationsinhämtning kommer in till , skulle dock kontrolluppgifter i vart fall kunna ge en indikation på förekomsten av bankmedel. Uppgifterna skulle därmed kunna bidra till att effektivisera informationsinhämtningen i vissa fall. Detta talar för att bör ges åtkomst till sådana uppgifter när det bedöms vara motiverat. Frågan är då om – och i så fall hur – en sådan åtkomst ska utformas, dvs. om ska ha direktåtkomst till uppgifterna eller åtkomst till dem på annat sätt. Någon legaldefinition av begreppet direktåtkomst finns inte. I propositionen Utökat elektroniskt informationsutbyte redogörs för begreppets innebörd enligt följande (prop. 2007/08:160 s. 57 f.). Med direktåtkomst avses i regel att information är tillgänglig för en användare för att på egen hand söka i den och få svar på frågor, dock utan att själv kunna påverka innehållet. Direktåtkomsten kan ge användaren en möjlighet att även hämta hem informationen till sitt eget system och bearbeta den där. I registerförfattningar har direktåtkomst ibland beskrivits som en möjlighet till direktåtkomst till uppgifter i register. finns det dock i viss utsträckning även föreskrifter om direktåtkomst till uppgifter eller uppgiftssamlingar i sig […]. Direktåtkomsten avser framför allt de uppgifter som varje aktör i informationsutbytet har rätt att inhämta med stöd av en författningsreglering. Direktåtkomst har traditionellt sett ansetts innebära att uppgifter lämnas ut utan att den utlämnande myndigheten eller det utlämnande organet i det enskilda fallet har kontroll över vilka uppgifter som lämnas ut, varför det från integritetsskyddssynpunkt ansetts vara av stor betydelse att särskilt reglera frågor om tillgång till uppgifterna genom direktåtkomst i registerlagstiftning. Frågan om en myndighet bör få direktåtkomst till information som finns hos en annan myndighet måste bedömas genom en avvägning mellan de skäl som talar för en sådan åtkomst och de integritetsskäl som talar emot. Vid bedömningen får hänsynen till den personliga integriteten vägas mot bl.a. behovet av ökad effektivitet hos myndigheterna. När det gäller ärenden om informationsinhämtning finns det inte anledning att utgå från annat än att sådana kommer att bli få. Som konstaterats ovan torde också uppgifter i beskattningsdatabasen endast undantagsvis vara av intresse för i ärenden om informationsinhämtning. Därtill kommer att de ändamål för vilka direktåtkomst medges förutsätter att det, till skillnad från nu aktuella fall, finns en gäldenär eller en person som på eget initiativ initierat en ansökan om skuldsanering. En vittgående möjlighet till direktåtkomst kan öka riskerna för intrång i den personliga integriteten. En direktåtkomst innebär för den enskilde att känsliga uppgifter blir tillgängliga för fler personer och att möjligheter att kontrollera användningen av uppgifterna minskar. Vid en avvägning av de ovan redovisade skälen bedömer vi att de eventuella fördelarna med en reglerad direktåtkomst inte uppväger det integritetsintrång en sådan åtkomst innebär. Det framstår som lämpligare att genom annan åtkomst, före- Överväganden och förslag SOU 2015:54 trädesvis genom upplysningar per telefon, får ta del av uppgifter i beskattningsdatabasen. Frågan är då hur en sådan annan åtkomst ska regleras. Enligt 6 § förvaltningslagen (1986:223) ska varje myndighet lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten. Möjligheten för myndigheter att utbyta uppgifter är av stor betydelse för denna samverkan. Detta kommer till uttryck i bl.a. 6 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, där det anges att en myndighet på begäran av en annan myndighet ska lämna uppgift som den förfogar över, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång. De uppgifter som i nu aktuella fall skulle vara föremål för utlämnande omfattas av absolut sekretess hos (se 27 kap. 1 § OSL.) Som huvudregel gäller sekretess mellan myndigheter (8 kap. 1 § OSL). Om en s.k. sekretessbrytande bestämmelse är tillämplig på en uppgift som en annan myndighet begär att få ta del av har dock den utlämnande myndigheten en skyldighet att lämna ut uppgiften i fråga (se 6 kap. 5 § OSL). Den sekretessbrytande bestämmelsen innebär att uppgiften i just den situationen inte är sekretessbelagd. Som exempel på en sekretessbrytande bestämmelse kan nämnas 10 kap. 28 § första stycket OSL, som anger att sekretess inte hindrar att uppgift lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Det är alltså fråga om en generell regel om att en bestämmelse om uppgiftsskyldighet i lag eller förordning ska tillämpas också när de uppgifter som omfattas av skyldigheten omfattas av sekretess. Om en sekretessbrytande bestämmelse saknas får ett utlämnande i stället prövas utifrån generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL. Den bestämmelsen föreskriver att en uppgift får lämnas ut till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. I syfte att förenkla informationsöverföringen mellan och föreslår vi att en sekretessbrytande bestämmelse ska införas som möjliggör att får åtkomst till uppgifter hos som kan vara relevanta för inhämtningen av bankkontoinformation. En sådan bestämmelse bör lämpligen införas i förordningen (2001:588) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet, eftersom det i den förordningen redan finns bestämmelser som bryter beskattnings- databassekretessen i vissa avseenden till förmån för (4 §). Frågan om sekretesskyddet för sådana uppgifter hos den mottagande myndigheten, dvs. , behandlas i avsnitt 5.9.3. Vårt förslag: ska ha möjlighet att ta ut en avgift från fordringsägaren i ärenden om informationsinhämtning. Vår bedömning: Banker bör inte ges möjlighet att ta ut avgifter för att täcka kostnader för att lämna ut bankkontoinformation. I enlighet med vad som föreslagits ovan ska utses till informationsmyndighet. Som informationsmyndighet får en helt ny uppgift som kommer att generera visst arbete och därmed också kostnader. tar i regel ut avgifter för att i viss utsträckning täcka det allmännas kostnader för myndighetens arbete i ett ärende. Relevanta bestämmelser finns i 17 kap. UB och förordningen (1992:1094) om avgifter vid . I mål om betalningsföreläggande, betalningsfastställelse ur pant, vanlig handräckning eller särskild handräckning som handläggs enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning tas ansökningsavgift ut med . I utsökningsmål och andra mål om verkställighet tas, som redogjorts för i avsnitt 4.4.2, ersättning för förrättningskostnaderna ut i form av grundavgift, förberedelseavgift, försäljningsavgift och särskild avgift (utsökningsavgifter), om inte annat är särskilt föreskrivet. Grundavgiften uppgår i de flesta fall till . Avgifter tas ut även i vissa andra fall, t.ex. vid handläggning av ärenden enligt lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer eller enligt lagen (2011:900) om dödande av förkommen handling. Kvarstadsförordningen hindrar inte att nationella bestämmelser om myndighetsavgifter införs, men föreskriver att sådana avgifter i förekommande fall ska fastställas med stöd av en avgiftsskala eller med stöd av andra, på förhand fastställda, regler som på ett klart sätt anger tillämpliga avgifter (se artikel 44). Avgifterna får i förekommande fall inte heller överstiga de avgifter som tas ut i samband med likvärdiga nationella beslut. Det är alltså upp till varje enskild medlemsstat att bestämma om avgifter ska tas ut för hanteringen av ärenden om informationsinhämtning. Mot bakgrund av den ovan redovisade möjligheten för att ta ut avgifter för handläggningen av olika typer av ärenden framstår det som både konsekvent och ändamålsenligt att en sådan avgiftsmöjlighet införs även i nu aktuellt hänseende. Avgiften bör tas ut av fordringsägaren och ska kunna ersättas som en rättegångskostnad i huvudförfarandet. Vid utformningen av avgiftsskyldigheten måste beaktas att ett ärende om informationsinhämtning, till skillnad från verksamhet med t.ex. summarisk process samt verkställighet och indrivning, inte kommer att inledas genom en ansökan. Först om och när fordringsägarens begäran, som görs till domstolen i ursprungsmedlemsstaten, översänds till i egenskap av informationsmyndighet inleds ett ärende där. Eftersom informationsmyndighetens skyldighet att inhämta information följer direkt av förordningen kan avgiften inte utformas som en ansökningsavgift. Med hänsyn till förordningens skyndsamhetskrav (se artikel 14.5 d andra stycket) framstår det inte heller som möjligt att villkora handläggning av att avgiften faktiskt betalas (jfr myndighetens möjlighet enligt 17 kap. 2 § UB att avskriva ett utsökningsmål om sökanden inte betalar grundavgiften inom förelagd tid).