sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Såvitt gäller tilltron till erkännande och de upp- gifter han lämnade vid huvudförhandlingarna kan vi inte utläsa att tingsrätterna särskilt tog i beaktande vare sig att var allvarligt psykiskt sjuk eller att han faktiskt hade kunnat läsa sig till detaljer i förundersökningen. Inte heller det faktum att , beträffande två av mordåtalen, fick avge sin berättelse efter att åklagaren föredragit ett urval av hans tidigare förhörsupp- gifter tycks ha tillmätts betydelse i bedömningen. Trots att vi inte, genom tillgängligt material, har full kännedom om allt som förevarit vid huvudförhandlingarna är det vår bedömning att advokater förhöll sig relativt passiva under såväl förundersökningarna som huvudförhandlingarna. Såvitt vi har kunnat se framförde ingen av advokaterna invändningar mot förunder- sökningarnas genomförande. Inte heller påtalade de skäl till varför erkännande kunde vara falskt eller gjorde rätten uppmärksam på omständigheter eller bevis som inte presenterades av åklagaren under huvudförhandlingen och som talade mot skuld. Att en advokat inte för fram omständigheter och argument som talar för att klienten kan vara oskyldig kan framstå som förvånande. Det är dock viktigt att komma ihåg att själv erkände brotten och dessutom förmedlade en stark önskan att bli dömd. En advokats främsta plikt är att visa trohet och lojalitet mot sin klient och att tillvarata dennes intressen, dock utan att främja orätt. Advokaten har ingen skyldighet att verka för att få fram sanningen från klienten, och så länge advokaten inte med säkerhet vet att det som klienten säger är osant ligger det alltså i advokatens uppdrag att företräda och tillvarata den ståndpunkt klienten önskar föra fram inför rätten. advokater har, vid möten med kommissionen, uppgett att deras uppfattningar när de företrädde var att han var skyldig till morden. Advokaterna hade därmed att utgå från erkännande av morden och dennes öns- kan att bli dömd. Sammanfattande analys av det granskade materialet stod under rätts- psykiatrisk vård och bedömdes vara allvarligt psykiskt störd. Uti- från den diskussion som förs inom advokatkåren kan det under sådana förhållanden finnas skäl för advokaten att anta ett något mer kritiskt förhållningssätt till de uppgifter klienten lämnar, inte minst när det handlar om att erkänna ett allvarligt brott. I promemorian Advokatens uppdrag för svaga eller utsatta klienter (2015) har gjort uttalanden med inne- börden att advokaten, när klienten är psykiskt sjuk, inte på samma sätt som annars kan utgå från att de sakuppgifter som klienten läm- nar är korrekta och att en mer långtgående undersökningsplikt av sakuppgifterna därför torde kunna vara påkallad. Om försvararen misstänker att klienten är oskyldig bör försvararen dessutom, enligt , ha en viss möjlighet att göra rätten upp- märksam på de omständigheter som talar för att klientens erkän- nande kan vara oriktigt. Detta gäller särskilt när klienten är psy- kiskt sjuk. påpekar att stor försiktig- het är påkallad så att försvararens handlingssätt inte kommer i kon- flikt med lojalitetsplikten mot klienten. Uttalandena visar tydligt det dilemma som situationen innebär för en advokat. Genom avslutande påpekande, att agerandet inte får komma i konflikt med lojalitetsplikten, är det dessutom svårt att se hur rekommendationerna är tänkta att tilläm- pas i praktiken. Inte desto mindre får uttalandena uppfattas som rekommendationer om en något mer ifrågasättande hållning till klienten än vad som tidigare kan anses ha varit rådande. I de fall vi har granskat har advokaterna enligt egen utsaga inte haft någon annan uppfattning än att var skyldig till morden. Mot bakgrund härav, och med hänsyn till advokaternas lojalitetsplikt, är det svårt att göra någon annan bedömning än att det saknas skäl att kritisera advokaternas förhållningssätt till erkän- nandena under förundersökningarna och huvudförhandlingarna. När en advokat är ombud i en rättegång är advokaten, utöver lojalitetsplikten, även skyldig att iaktta vad och andra författningar om processen föreskriver. Han bör dessutom, såväl under förundersökningen som under huvudförhandlingen, se till att gällande regler och föreskrifter följs så att klientens rättig- heter tillvaratas på bästa sätt. Mot den bakgrunden anser vi att det hade kunnat finnas utrymme för advokaterna att, trots lojalitets- Sammanfattande analys av det granskade materialet plikten, invända mot att tingsrätterna i olika grad kom att frångå processrättsliga regler och principer, se närmare härom i avsnitt 13.3.2. Avstegen från regelverket skedde ofta som en konsekvens av den bevisning åklagaren åberopade eller som en följd av uttryck- liga handläggningsönskemål från åklagaren. Trots att advokaterna hade kunnat invända däremot biträdde de i stället ofta åklagarens önskemål om handläggningen. Även sådana förhållanden som att under för- undersökningarna om morden på och fick se fotografier av offren och fyndplatserna, att rekonstruktionen av morden på och genomfördes på ett sätt som stred mot rådande instruktioner och att presenta- tionen av rekonstruktioner och vallningar vid huvudförhandling- arna gav en delvis felaktig bild, hade kunnat för- anleda invändningar från försvaret. Också denna typ av invändningar måste dock ställas mot advo- katens främsta plikt, lojalitetsplikten. Det faktum att samtliga nu nämnda invändningar sannolikt, i någon mån, hade stått i strid med egen önskan att bli dömd gör det svårt att säga att advokaterna borde ha agerat annorlunda än de gjorde. Avslutningsvis kan nämnas att analysen visar att det inte finns någon särskild aspekt avseende målsägandebiträdena som bör fram- hållas i detta sammanhang. Inför huvudförhandlingarna förordnade samtliga tingsrätter, efter hemställan av åklagaren, en eller flera domstolssakkunniga i målen. Den rådgivande psykologen förordnades som domstolssakkunnig vid fyra förhandlingar och den rättsläkare som återkommande an- litades i utredningarna vid en förhandling. Därutöver förordnades ytterligare sex personer vid en förhandling vardera. Samtliga personer som förordnades som domstolssakkunniga hade i olika grad varit anlitade redan under förundersökningarna och i de flesta fall även avgett utlåtanden till åklagaren eller polisen. I enlighet med vad som framgår av avsnitt 3.2.4 ska dock den som förordnas som domstolssakkunnig vara ojävig. Den som på en parts begäran redan under förundersökningen har avgett ett sakkunnig- Sammanfattande analys av det granskade materialet utlåtande bör därför endast undantagsvis förordnas som domstols- sakkunnig. Vi har tidigare riktat kritik mot domstolarna för att dessa sak- kunnigförordnanden kom till stånd, se avsnitt 13.3.2. Den som kommer i fråga för ett sakkunnigförordnande har dock ett eget ansvar för att ta reda på vilka jävsregler som gäller och att på rätt sätt förhålla sig till dem. Jävsproblematiken var påtaglig framför allt för den rådgivande psykologen, men även för den rättsläkare som återkommande anlitades i utredningarna. Förutom att domstolssakkunniga förordnades, åberopade åkla- garen även utlåtanden och förhör med partssakkunniga. Den rätts- läkare som återkommande anlitades i utredningarna var parts- sakkunnig vid två förhandlingar, den rådgivande psykologen vid en förhandling och en professor i rättspsykiatri vid en förhandling. Den rådgivande psykologen anlitades av åklagaren redan under den första mordutredningen som ledde till åtal, förundersökningen avseende mordet på . Därefter biträdde han utredningsarbetet löpande och kom även att delta vid vallningar eller rekonstruktioner under fem av de förundersökningar som ledde till åtal. Enligt vad åklagaren har berättat vid möte med kommissionen bistod den rådgivande psykologen bland annat med information om hur man bäst genomförde vallningar och rekonstruktioner. Han hjälpte även till med att arrangera den polisiära utrednings- situationen så att förhören skulle bli väl utförda och ge kontroller- bara uppgifter från . Den rådgivande psykologen har vid möte med kommissionen uppgett att han bland annat lärde ut en sanningssökande förhörsteknik som handlade om hur man bäst skulle få att minnas. Metoden byggde på den kogni- tiva förhörsmetodiken, något som även har bekräftats av åklagaren. Den kognitiva förhörsmetodiken beskrivs närmare i avsnitt 3.2.1 och går ut på att hjälpa den hörde att mentalt återetablera de yttre och inre förutsättningar som rådde, för att på det sättet lättare minnas det som hänt. Metoden som sådan var för- hållandevis ny, men är vedertagen och anses leda till goda resultat. När en utredning har till syfte att bedöma sanningshalten i en berättelse genom jämförelser mot faktiska fynd och övriga för- hållanden bör dock metoden av naturliga skäl användas med för- siktighet och på ett sätt som inte riskerar att förmedla information Sammanfattande analys av det granskade materialet till den misstänkte. Någon sådan särskild hänsyn tycks emellertid den rådgivande psykologen inte ha förespråkat, och metoden kom delvis att användas på ett sätt som drabbade förundersöknings- resultatet negativt, se närmare härom i avsnitt 13.2. Förutom att lära ut förhörsteknik bidrog den rådgivande psyko- logen med förklaringar till hur det kunde komma sig att begick morden och till varför berättande såg ut som det gjorde. Vid möte med kommissionen har den rådgi- vande psykologen betonat att han aldrig var av uppfattningen att minnen från morden hade varit bortträngda. Där- emot bedömde han att det var svårt för att berätta om morden eftersom de var relaterade till traumatiska barndoms- upplevelser. De svåra minnena höll från sig genom ”bortträngningsmekanismer”. Detta är, enligt den rådgivande psyko- logen, något som sker medvetet, vilket inte är fallet med bort- trängda minnen. Vidare förmedlade han i sin rådgivande roll upp- fattningen att en mycket sannolik förklaring till varför denna typ av brott begås är att det handlar om återgestaltning i syfte att hands- kas med svåra barndomstrauman. Vi saknar anledning att ifrågasätta att den rådgivande psykolo- gen inte ansåg att det handlade om bortträngda minnen. Genom det han förmedlade till utredarna kan han dock sägas ha gett viss vetenskaplig legitimitet till egna förklaringar samt bidragit till en större förståelse för till synes oklara mordmotiv och de knapphändiga och ofta felaktiga uppgifterna. Det är troligt att den rådgivande psykologens uppfattningar fick betydelse för åklagarens val att gå vidare med utredningarna, något som även åklagaren själv fler gånger framhåller i boken rimligt tvivel: och rättvisan (2015). som utredningarna pågick hade den rådgivande psykologen även egna återkommande samtal i forskningssyfte med . Redan dessa förhållanden väcker betänkligheter kring risken för sammanblandning av de olika roller han hade åtagit sig. Trots det accepterade han uppdraget som domstolssakkunnig vid huvudför- handlingarna avseende , och , och samt . Han åtog sig även uppdrag som partssakkunnig vid huvud- förhandlingen avseende . Sammanfattande analys av det granskade materialet Som vi påtalat ovan stod hans uppdrag som domstolssakkunnig i strid med rådande jävsregler, vilka den sakkunnige själv har att be- akta. Allt eftersom tiden gick blev dessutom jävsproblematiken än mer uppenbar. I rollen som domstolssakkunnig redogjorde den rådgivande psykologen, vid några av förhandlingarna, för att man kunde komma åt minnen av traumatiska händelser genom att återskapa det yttre och inre sammanhanget kring brottet. Han förklarade även att det karaktäristiska för denna typ av gärningar var att gär- ningsmannen oftast hade blivit utsatt för fysiska eller psykiska övergrepp och att morden kunde ses som be- rättelser om vad gärningsmannen hade varit med om. Han redo- gjorde även mer generellt för bland annat vad som var känt om frivilliga falska erkännanden, förklarade varför uppgifter inte stämde in på det samt uppgav att han inte betvivlade att uppgifter var riktiga. Vid en förhandling uppgav han att i sitt berättande behövde flera försök för att nå fram och att det handlade om ett successivt närmande. En domstolssakkunnig ska uttala sig om sådant som kräver sär- skild fackkunskap. En sakkunnig bör därmed förmedla kunskap som är grundad på vetenskap och beprövad erfarenhet. Enligt vår bedömning är det tveksamt om den rådgivande psykologens upp- fattning om betydelsen av traumatiska barndomsupplevelser för morden borde ha förmedlats inom sakkunniguppdragen (jämför avsnitt 3.3.2). Härutöver låg det i uttalandena underförstått att hade varit utsatt för övergrepp som barn. Det enda stödet för den uppfattningen synes emellertid ha varit egna uppgifter, vilket i sig borde ha tydliggjorts i utlåtandena. Under huvudförhandlingen avseende morden på och presenterade den rådgivande psykologen två test, ett för varje åtal. I testen jämförde han svar på frågor om de aktuella morden med testpersoners beskrivningar av dem efter att de hade fått läsa tidningsartiklar om morden. En närmare redogörelse för testen återfinns i avsnitt 10.3.2 respektive 11.3.2. I redogörelsen för testresultaten lyftes faktauppgifter fram som , men inte testpersonerna, hade kunnat berätta om. Den rådgivande psykologen drog därefter samma slutsats i båda fallen, nämligen att hade bättre kännedom om Sammanfattande analys av det granskade materialet mordet än testpersonerna. Vissa omständigheter gör dock att test- resultaten kan ifrågasättas. Ett flertal av de uppgifter som testpersonerna inte hade kunnat berätta om, och som därför tillgodoräknades , kunde rimligen inte kontrolleras mot gjorda fynd och därmed inte heller bedömas som säkra. I något fall hade dessutom felaktiga uppgifter tillgodoräknats . möjlighet att berätta om detaljer var naturligtvis avsevärt bättre redan av det skälet att han hade fått detaljerade frågor vid många förhör samt varit på plats under vallningar och rekonstruktioner. Någon hänsyn till det tycks den rådgivande psykologen inte ha tagit vid vare sig utvärde- ringen eller presentationen av testet. I samband med resningsprocessen har testet kritiserats av en partssakkunnig. Kritiken som framfördes i sakkunnigutlåtandet bestod bland annat i att testet inte hade genomförts med en konse- kvent metod och att det fanns detaljer i materialet som talade för att egna uppgifter hade använts som facit vid delar av rättningen. Den sammanfattande bedömningen var att testets resultat vare sig var användbart för att bekräfta eller förkasta hypo- tesen att hade haft tillgång till avsevärt mer fakta- uppgifter än vad som hade publicerats i tidningarna och att studiens resultat måste betraktas som så pass osäkra att de inte heller medgav att några andra bestämda slutsatser kunde dras utifrån dem. Vid tiden för testens genomförande hade den rådgivande psyko- logen varit delaktig i under . En och samma rättsläkare anlitades i samtliga förundersökningar där man hade återfunnit offrets kropp, det vill säga alla förunder- sökningar utom och , för att jämföra samstämmigheten mellan uppgifter och fynden från den rättsmedicinska ut- redningen. Denne rättsläkare hade dessutom anlitats i ytterligare en , där brottet dock var pre- skriberat. Under förundersökningarna närvarade rättsläkaren vid de rekonstruktioner som genomfördes med . Som vi påtalat ovan stod rättsläkarens uppdrag som domstols- sakkunnig vid en av förhandlingarna i strid med de jävsregler som Sammanfattande analys av det granskade materialet finns för sådana uppdrag och som den sakkunnige själv har att beakta. Även för en rättsläkare som inte är domstolssakkunnig finns det särskilda jävsregler, se avsnitt 3.2.4. En rättsläkare som utfärdar rättsintyg har att förhålla sig till förvaltningslagens bestämmelser om jäv. Dessa jävsregler innebär bland annat att det föreligger jäv om det finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till opartiskhet i ärendet. Ett sådant jävsförhållande anses kunna föreligga till exempel om någon är engagerad i saken på ett sådant sätt att misstanke lätt kan uppkomma att det brister i förutsättningarna för en opartisk bedömning. Redan det faktum att rättsläkaren återkommande anlitades i mordutredningarna mot innebar enligt vår uppfattning att det med tiden uppkom risk för ett sådant jävsförhållande. Det måste alltid tydligt framgå vilket underlag som ligger till grund för ett sakkunnigutlåtande. Vi anser att flera av utlåtandena var allt för bristfälliga i det avseendet. Såvitt gäller utlåtandet i Stegehuis-ärendet framgick det varken att uppgifterna kom från en sammanställning från utredarna eller att uppgifterna hade begrän- sats till att enbart avse de ”slutgiltiga”. I Yenon Levi-ärendet hade rättsläkaren, tillsammans med en kollega, först upprättat ett ut- låtande som var baserat på samtliga förhörsuppgifter. Det under- laget ledde till konstaterandet att vissa förhörsuppgifter inte stämde med bland annat skadorna på kroppen. Utlåtandet reviderades senare utifrån ett väsentligt mer begränsat förhörsunderlag och samstämmigheten bedömdes då som mer övertygande. Av detta senare utlåtande framgår det inte att en mer fullständig förhörs- genomgång hade lett till ett delvis annat resultat. Mot bakgrund av den betydelse rättsutlåtandet kunde antas få vid bedömningen av erkännande anser vi att den informationen hade varit relevant. Sammanfattande analys av det granskade materialet Mot bakgrund av vår granskning av hur vården agerat i samband med brottsprocesserna kan vi konstatera att förutsättningarna för vården och psykoterapin i många avseenden var speciella. Parallellt med att brottsutredningarna pågick med täta förhör och vallningar gick i intensiv psykoterapi och behandling med bland annat lugnande och ångestdämpande läkemedel. Det var också under psykoterapin som började erkänna mord. Även efter de första erkännandena följde ytterligare morderkännanden i psykoterapin. Det är mot den bakgrunden angeläget att inlednings- vis analysera vilket slags psykoterapi fick och om den hade en relevant och lämplig inriktning givet förutsättningar. Samma frågeställning gäller sedan för läkemedels- behandlingen. Slutligen analyserar vi betydelsen av att psykoterapin fortsatte under pågående brottsutredningar. hade en komplex sjukdomsbild dominerad av personlighetsstörningar och ångest. I bakgrunden fanns också en pedofilidiagnos. Vid flera av de kliniska bedömningarna och utred- ningarna av har han ansetts svårdiagnostiserad. Eftersom journalen endast innehåller en översiktlig beskrivning av psykoterapi är det skriftliga underlaget för våra bedömningar av terapin delvis bristfälligt. Visst annat skriftligt underlag finns i form av det bokmanuskript, värld, som psykoterapeuternas handledare efterlämnade. Ytterligare underlag finns i intervjuer med i boken samt i egna redogörelser i boken . Därtill har psykoterapin varit ett viktigt tema i många av de samtal som kommissionen genomfört med olika personer. Även underlaget för bedömningen av läkemedelsbehandling har brister. Läkemedelslistor finns bevarade endast för delar av vårdtiden, något som gjort det svårt att få en fullständig bild av läkemedelsanvändning under alla de aktuella åren. Sammanfattande analys av det granskade materialet 13.6.2Psykoterapins inriktning och förutsättningar I samband med den rättspsykiatriska undersökningen 1991 konsta- terade undersökningsläkaren i utlåtandet över undersökningen att hade ett behov av långvarig psykoterapi. När kom till Säters sjukhus uttryckte han också en önskan om att få gå i psykoterapi. Inled- ningsvis hade regelbundna läkarsamtal en gång som övergick till att i journalen kallas för psyko- terapi. psykoterapisessioner var långa och frekventa med upp till tre sessioner . Därtill förekom att psyko- terapeuterna gjorde akuta stödjande insatser när han hade olika former av attacker. Psykoterapeuterna fanns tillgängliga på telefon för , och ibland semestrar. Engage- manget i från deras sida var stort och det uppstod en stark bindning från sida till psykoterapeuterna. Som utgångspunkt är engagemanget naturligtvis något positivt men det förefaller som om därigenom utvecklade ett visst beroende av psykoterapin. Han har såvitt framkommit varit mycket angelägen om att psykoterapin skulle fortsätta. Denna önskan kan i sin tur antas ha bidragit till att han utvecklade sin berättelse och beskrev sin bakgrund på ett sätt som väckte intresse hos psykoterapeuterna och innebar att psykoterapin kunde fort- sätta. Båda psykoterapeuter gick i handledning hos samma handledare. Den sista psyko- terapeuten gick även i egen terapi hos denne, vilket inneburit en hopblandning av de olika rollerna som inte borde ha förekommit. Som framgått av avsnitt 4.4.1 betonade handledaren betydelsen av barndomstrauman som orsak till psykiska problem i vuxenlivet. Hon ansåg bland annat att djupliggande, bortträngda minnen kunde tas fram i psykoterapi. Både och psykoterapeuterna har vid möten med kommissionen uppgett att handledaren visade stort intresse för uppgifter om barndomstrauman och hur dessa återgestaltades genom senare händelser. Såväl egna terapianteckningar som psykoterapeutens anteck- ningar från psykoterapin överlämnades till handledaren som kom- menterade dessa. Det kan enligt vår uppfattning inte uteslutas att Sammanfattande analys av det granskade materialet i viss mån anpassade sina uppgifter i psykoterapin efter detta intresse. På det sätt som psykoterapin bedrevs är det uppenbart att man på Säters sjukhus inte fullt ut följde principen att ramarna ska vara strikta med tydlig rollfördelning och att patienten ska vara inför- stådd med det. Att ramarna för psykoterapi ska vara strikta är nå- got som understryks i Psykologförbunds yrkesetiska prin- ciper. Vårdmiljön på Säters sjukhus vid har av flera personer som kommissionen samtalat med beskrivits som tids- präglad och nydanande. Vården byggde på att personalen hade en nära kontakt med patienterna. Som en direkt följd av att det sakna- des tydliga gränser för vad som ingick i det psykoterapeutiska upp- draget genomförde den första psykoterapeuten en resa med till en av de platser där i psykoterapin hade berättat att han begått ett mord. Även sedan förundersökningen om mordet inletts gjorde psykoterapeuten och den behandlande överläkaren en egen vallning med . Detta skedde utan polisens vetskap och i syfte att hitta kvarlevor. Under samtliga brottsutredningar kom båda psykoterapeuterna dessutom att delta vid polisförhör, vallningar och rekonstruktioner. Enligt den konven- psykoterapins principer anses sådant deltagande olämpligt, något vi kommer att återkomma till nedan. Vid möte med kommissionen har den andra psykoterapeuten berättat att psykoterapi på Säters sjukhus var psyko- dynamiskt inriktad och inte beteendeinriktad, se avsnitt 3.3.2. Den första psykoterapeuten berättade vid möte med kommissionen att det under hans behandling av inte bedrevs psyko- terapi enligt någon särskild teori. I terapi användes ofta termerna regression och återgestaltning. Dessa termer är väletablerade inom psykologin. Vi har däremot inga hållpunkter för att man använde regressionsterapi eller recovered memory therapy i egentlig, manualbaserad mening. När började erkänna mord i psykoterapin beskrev psykoterapeuten i journalen att minnen från morden successivt framträdde allt tydligare, från fantasi till tydliga bilder. Det anges även senare i journalen att minnena om de olika morden successivt ”kom upp” och ”togs fram” i psykoterapin. I samband med att frigång drogs in antecknade chefs- överläkaren i journalen att psykoterapin hade gjort det möjligt för Sammanfattande analys av det granskade materialet att börja minnas men att det fortfarande fanns minnen som var oklara. Mot bakgrund av hur psykoterapin be- skrevs i journalen kan det på goda grunder antas att psykotera- peuterna ansåg att psykoterapin hjälpte att ta fram minnen som varit bortglömda. tycks detta även ha blivit ett av syftena med psykoterapin.