sou · H3B321d2 · 2015-03-02 00:00:00 — Den föreslagna definitionen ska också vara likvärdig i arbets- löshets- och socialförsäkringen. Kommittén ska också analysera hur förslaget förhåller sig till gränsdragningen mellan arbetstagare och uppdragstagare i arbets- och skatterätten. Vidare ska förslaget underlätta för individer att kunna växla mellan anställning, uppdrag och företagande och möj- liggöra för individer att kunna ta sig ur arbetslöshet.2 Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare I skatterättslig mening föreligger enligt 13 kap. 1 § inkomstskatte- lagen (1999:1229), IL, näringsverksamhet då någon bedriver yrkesmässig och självständig förvärvsverksamhet, oavsett i vilken företagsform detta sker. Med yrkesmässig menas att verksamheten är varaktig och drivs med vinstsyfte. Näringsverksamhet kan bedrivas i olika företagsformer och av såväl fysiska som juridiska personer. Aktiebolag, ekonomiska före- ningar, handelsbolag, kommanditbolag och europeiska ekonomiska intressegrupperingar är juridiska personer. Näringsverksamhet kan också bedrivas som enskild näringsverksamhet eller enkelt bolag. Det är då fysiska personer som driver verksamhet. Fysiska personer (inklusive delägare i handelsbolag och dödsbo) kan ha inkomst av tjänst, inkomst av kapital och inkomst av näringsverksamhet. Inkomst av näringsverksamhet för fysiska personer, som är enskilda näringsidkare eller delägare i handelsbolag, delas in i aktiv respektive passiv näringsverksamhet. En näringsverksamhet anses som aktiv om näringsidkaren har arbetat i verksamheten minst en tredjedel av den tid som motsvarar en heltidsanställning. Den som vid sidan av en anställning driver en näringsverksamhet som i huvudsak bygger på den egna arbetsinsatsen anses också driva verk- samhet som är aktiv. All annan verksamhet är passiv näringsverk- samhet. Den som bedriver passiv näringsverksamhet betalar inga egenavgifter. I stället betalas särskild löneskatt (se 2 kap. 23 § IL och lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvs- inkomster). Sjukpenninggrundande inkomst (SGI) är den årliga inkomst i pengar som en försäkrad kan antas komma att få tills vidare för eget arbete. Det gäller inkomst antingen som arbetstagare i allmän eller enskild tjänst, dvs. inkomst av anställning (SGI-A) eller på annan grund, dvs. inkomst av annat förvärvsarbete (SGI-B), se 25 kap. 2 §§ socialförsäkringsbalken (2010:110) (SFB). Inkomst av annat förvärvsarbete innebär att inkomsten vilar på annan grund än anställning. Inkomst av näringsverksamhet ska enligt 25 kap. 8 § SFB räknas som inkomst av annat förvärvsarbete. Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare Som egenföretagare räknas i socialförsäkringen därför den som driver egen verksamhet i enskild firma, handelsbolag eller kommanditbolag. När F-skatt infördes blev frågan om vilka inkomster som skulle räknas till SGI-A respektive SGI-B lättare att besvara. Även om gränsdragningen inte är absolut faller främst inkomster från inkomstslaget näringsverksamhet in under inkomst av annat för- värvsarbete, det vill säga SGI-B. Huvudregeln inom socialförsäk- ringen är att tjänsteinkomster räknas till inkomst av anställning, det vill säga SGI-A. Vissa inkomster som beskattas i inkomstslaget tjänst kan dock ligga till grund för SGI-B. Dessa inkomster finns uppräknade i 25 kap. 13–14 §§ SFB. Utöver de som har inkomst av näringsverksamhet på grund av eget arbete, och som traditionellt ses som företagare, ingår även de som skatterättsligt deklarerar för inkomst av tjänst utan att vara anställda, t.ex. uppdragstagare i gruppen SGI-B. Dessutom kan försäkrade med inkomst av både anställning och annat förvärvsar- bete, s.k. kombinatörer, ingå i denna grupp. Eftersom SGI beräknas på inkomst av eget arbete kan SGI fast- ställas även för den som bedriver passiv näringsverksamhet och betalar särskild löneskatt. Inkomsten av den passiva verksamheten måste dock vara en följd av eget arbete. Den som driver verksamhet i form av aktiebolag eller ekono- misk förening är anställd i bolaget eller föreningen och denne har därför inkomst av tjänst. Inkomsten är därmed inkomst av anställ- ning i socialförsäkringen, dvs. En person som bedriver verksamhet i aktiebolagsform anses alltså inte som egenföretagare i socialförsäkringen. Även för den med inkomst av annat förvärvsarbete ska SGI beräk- nas utifrån ett antagande om en framtida inkomst. För en försäkrad som har inkomst av annat förvärvsarbete och som bedriver närings- verksamhet bestäms SGI:n som regel utifrån näringsverksamhetens beräknade nettointäkt. Med nettointäkt avses företagets resultat efter avdrag för kostnader, eventuella avsättningar och avgifter, men före skatteavdrag. Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare Normalt beräknas en egenföretagares SGI utifrån den framtida inkomst av näringsverksamheten som han eller hon kan antas få för eget arbete. Beräkningen görs utifrån en beräknad inkomst som ännu är okänd men som egenföretagaren tror sig komma att få. kan vid behov kontrollera den försäkrades egna uppgifter. Tidigare års taxerade inkomster av näringsverksam- het kan ge ledning vid bedömningen, liksom den pensionsgrun- dande inkomsten. (25 kap. 6 § SFB och 5 § RFFS 1998:12). När en försäkrad startar verksamhet kan det vara svårt att upp- skatta den årliga inkomst i pengar som denne kan antas komma att få tills vidare för eget arbete. Det finns inte heller något beslut om slutlig skatt att göra uppskattningen utifrån. infördes särskilda bestämmelser i om hur SGI ska beräknas i ett uppbyggnadsskede för försäkrade som har inkomst av annat förvärvsarbete och som bedriver näringsverk- samhet. För en försäkrad som har inkomst av annat förvärvsarbete och som bedriver näringsverksamhet ska SGI:n från näringsverksam- heten beräknas till minst vad som motsvarar skälig avlöning för liknande arbete för annans räkning. Detta gäller räknat från den månad då den försäkrade har gjort eller borde ha gjort anmälan för registrering enligt 7 kap. 2 § skatteförfa- randelagen (2011:1244) (SFL), I det fall den försäkrade inte har skyldighet att anmäla sig för registrering, ska tiden räknas som om en sådan skyldighet hade gällt för honom eller henne (25 kap. 9 § SFB). Det finns ingen vägledning avseende hur bedömningen av ”skä- lig avlöning för liknande arbete” ska göras. Den jämförelseinkomst som ska fastställas ska avspegla den arbetsinsats som personen utför i företaget. gör sin bedömning utifrån vad den försäkrade skulle ha kunnat få i lön för motsvarande arbete som anställd i en verksamhet av motsvarande art och verksamhet. Ett sätt att fastställa en skälig avlöning är att fråga företagaren vad denne skulle betala en anställd för att utföra samma arbete. Ett annat sätt är att fråga arbetsmarknadens parter vad som är skälig Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare avlöning för liknande arbete. Med hänsyn till att det blir allt vanli- gare med individuell lönesättning torde bedömning av vad som är skälig avlöning bli allt svårare. fanns en generell regel som innebar att inkomst för eget arbete för egenföretagare inte fick beräknas högre än vad som motsvarade skälig avlöning för liknande arbete för annans räkning. Praxis har ansetts gälla även fortsättningsvis. Detta innebär att en egenföretagare får tillgodoräkna sig lön även för ”övrigt arbete”, såsom administration, reparation, jourarbete m.m. I praxis har ett tillgodoräknande för administrativt arbete med av den beräknade jämförelseinkomsten medgivits. I arbetslöshetsförsäkringen används begreppet företagare. Med företagare avses, enligt 34 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsför- säkring (), en fysisk person som bedriver sådan näringsverk- samhet som avses i 13 kap. 1 § första stycket IL, och som han eller hon personligen utför arbete i och har ett väsentligt inflytande över. Den som bedriver näringsverksamhet har inte rätt till någon arbetslöshetsersättning så länge verksamheten pågår. Detta gäller även om den sökande överlåter sin verksamhet men fortsätter att arbeta i den. I första hand krävs att det inte vidtas några andra åtgärder än sådana som varit nödvändiga på grund av oförutsedda händelser eller att verksamheten upphört definitivt. Om verksam- het lagts vilande tidigare kan arbetslöshetsersättning lämnas igen först då har gått sedan verksamheten återupptogs senast (34 a–c, 35 §§ ). I de fall då verksamheten kan bedömas som bisyssla eller som deltidsföretag kan arbetslöshetsersättning lämnas trots att verksamheten inte upphört (37 b, 39 §§ ). Företagares dagsförtjänst i arbetslöshetsförsäkringen Arbetslöshetsersättning lämnas som grundbelopp eller som inkomst- relaterad ersättning, precis som för anställda ersättningstagare. För att grundersättning ska lämnas krävs att personen har uppfyllt ett arbets- villkor innan arbetslösheten. För att inkomstrelaterad ersättning ska Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare lämnas krävs att personen har uppfyllt ett arbetsvillkor och ett medlemsvillkor innan arbetslösheten, se kapitel 18. Av 37 § framgår att dagsförtjänsten för företagare enligt huvudregeln baseras på den inkomst från verksamheten som fram- går av senaste beslut om slutlig skatt. För den som bedrivit verk- samheten under hela inkomståret beräknas dagsförtjänsten till 1/260 av årsinkomsten. Om det är mer förmånligt kan dagsför- tjänsten i stället grundas på den genomsnittliga inkomsten från verksamheten som föregår beskattningsåret i sen- aste beslut om slutlig skatt. En företagare som upphör att driva näringsverksamhet från det att verksamheten startade kan få dagsförtjänsten baserad på sin tidigare anställningsinkomst. Det innebär att bedömningen av om arbets- och medlemsvillkoren är uppfyllda baseras i anställningen. Ramtiden ska, om denna regel används, vara de som närmast föregått den månad när företagaren startade sin verksamhet (37 a § ). I förordningen (1997:835) om arbetslöshetsförsäkring (ALFFo) finns förtydligande bestämmelser om när kombinatörer och yrkes- fiskare är att anse som arbetslösa (5 a–e, 6–6 b §§ ALFFo). I Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringens (IAF) föreskrifter (IAFFS 2014:5) om arbetslöshetsförsäkring förtydligas vad som är att anse som avvecklingsåtgärder samt hur beräkningen av företaga- res dagsförtjänst ska göras(6 kap, 1–3 §§ IAFFS 2014:5). En uppdragstagare åtar sig uppdrag för en eller flera uppdragsgi- vares räkning. Något anställningsförhållande föreligger inte och uppdragstagaren intar en mer eller mindre självständig ställning gentemot uppdragsgivaren. Det finns varken särskilda regler inom försäkringen för upp- dragstagare eller någon definition av begreppet. Antingen definie- ras uppdragstagaren som företagare eller som arbetstagare. I praxis har uppdragstagaren vanligtvis ansetts vara företagare. Det väsent- ligaste kriteriet vid bedömningen är uppdragstagarens självständig- het i verksamheten. En självständig uppdragstagare bedriver oftast sin verksamhet i företagsform eller i vart fall redovisas inkomsterna skattemässigt Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare som inkomst av näringsverksamhet. Kännetecken som kan beaktas vid bedömningen av om uppdragstagaren är att anse som självstän- dig, dvs. betraktas som företagare, är att han eller hon på eget ansvar och utan kontroll eller arbetsledning från upp- dragsgivaren utför de uppdrag han eller hon åtagit sig, utför arbetet på den plats han eller hon själv bestämmer om arbetet är av den arten och det är möjligt, kan åta sig uppdrag åt flera uppdragsgivare , vanligen använder egna maskiner, redskap och råvaror, står för samtliga utgifter för arbetets utförande, debiterar uppdragsgivaren den totala kostnaden för att utföra uppdraget enligt avtal som har träffats i förväg. En osjälvständig uppdragstagare har en ställning som är jämbördig med en arbetstagare. Kännetecken som kan beaktas vid bedöm- ningen om uppdragstagaren är att anse som osjälvständig, dvs. betraktas som arbetstagare, är om han eller hon enbart ställer sin arbetskraft till förfogande, endast säljer eller utför en typ av tjänst eller arbete, har endast en eller möjligen två uppdragsgivare från vilka upp- dragstagaren får sina uppdrag och därför har blivit beroende av, har ett inte enbart tillfälligt förhållande till uppdragsgivaren, ersätts för uppdraget som har gått åt, t.ex. , eventuellt med ersättning som bestäms i kollektivavtal, utför uppdraget på av uppdragsgivaren bestämd plats där arbetet och tidsåtgången ofta kan kontrolleras av uppdragsgivaren, vanligen saknar särskild lokal för verksamheten och inte har några anläggningstillgångar eller omfattande inventarier, inte har inregistrerat firma, bolag eller dylikt.3 3 Se SOU 2011:52 och http:\\www.iaf.se. Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare tillsattes en utredning med uppdrag att lämna förslag till utformning och finansiering av en obligatorisk försäkring.4 Utred- ningens förslag rörande företagare innebar att företagare och arbetstagare i princip skulle anses arbetslösa på samma grunder. Det skulle för rätt till ersättning vara fråga om annat än tillfällig arbetslöshet och detta skulle gälla för alla företagare utan undantag. Syftet med denna regel var, enligt utredningen, minska risken för snedvriden konkurrens mellan olika företagare. För rätt till ersättning skulle en karenstid tillämpas i syfte att tydliggöra arbetslöshetsförhållandet En företagare som helt hade avvecklat sin rörelse föreslogs få en kortare karenstid än den som var arbetslös från en verksamhet som inte lagts ner helt. I det första fallet föreslogs generellt en karenstid på en månad och i det senare fallet . Närstående anställda skulle inte omfattas av ersättningsrätt eftersom det skulle kunna innebära en konkurrens- fördel för sådana företag. Överlag föreslogs ersättningsreglerna för företagare bli mer lika reglerna för arbetstagare. Kopplingen mellan tidigare inkomst och ersättning föreslogs bli starkare genom att ersättningen skulle bygga på visad inkomst från företaget . För att uppdragstagare skulle betraktas som anställd i försäk- ringens mening skulle alla de förpliktelser som gällde för anställda, bl.a. lagen (1982:80) om anställningsskydd (LAS), gälla för upp- dragstagaren i fråga. I annat fall skulle uppdragstagaren betraktas som företagare. Utredningen ansåg att om det fanns särskilda förhållanden i en viss bransch, exempelvis för åkare eller yrkesfiskare, av mer eller mindre regelbunden karaktär, skulle detta lösas inom branschen och i princip helt bekostas av branschen. Om det fanns ett starkt allmänintresse att stödja en bransch med sådana särskilda förhål- landen, kunde ett särskilt branschstöd lämnas, men då inte från arbetslöshetsförsäkringen. Förslagen ledde inte till lagstiftning. 4 SOU 1993:52. Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare tillsattes en särskild utredare som skulle utreda företa- garnas ersättning vid arbetslöshet. 5 Utredaren byggde vidare på föregående utrednings förslag om möjligheten till arbetslöshetser- sättning även i de fall en företagare inte helt avvecklat sin verksam- het. Ett alternativt arbetslöshetsbegrepp för företagare föreslogs införas som ett komplement till huvudregeln att en företagare skulle anses arbetslös när den personliga verksamheten i rörelsen hade upphört annat än tillfälligt. Det alternativa begreppet skulle innebära att en företagare som inte avsåg att bedriva någon egentlig verksamhet i rörelsen skulle anses arbetslös, förutsatt att uppehållet inte var av säsongskaraktär. Vissa skyddsinstanser skulle dock vara tillåtna. Enligt förslaget måste företaget ha drivits då det lades vilande första gången och från den senaste gången företaget lades vilande. Syftet med begränsningsre- geln var att understryka att det rörde sig om en undantagssituation för stabila företag. Utredningen föreslog också att dagsförtjänst för företagare i vissa fall skulle beräknas som ett genomsnitt av inkomsten som företagare . Dessutom föreslogs att anhö- riga verksamma i familjeföretag borde visa att skriftlig uppsägning hade presenterats minst en månad innan arbetslösheten för att ersättning skulle kunna lämnas. Utredarens förslag genomfördes inte. tillsattes 1995 för att föreslå en ny arbetslös- hetsförsäkring.6 Utredningen ansåg att reglerna om företagare skulle anges tydligt i lagtext, och i ärenden som rörde företagare skulle en helhetsbedömning göras. En företagare skulle anses som arbetslös när den personliga verksamheten i rörelsen hade upphört annat än tillfälligt. Företagaren skulle kunna låta företaget vara vilande en gång. Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare Medlemsvillkoret skulle vara enhetligt för alla, dvs. tolv måna- der. Dagpenningen skulle beräknas på ett genomsnitt av inkoms- terna från rörelsen före arbetslöshetens inträde. Om en företagare hade bedrivit verksamhet än ett kalenderår och uppfyllt ett arbetsvillkor som arbets- tagare, skulle dagsförtjänsten kunna fastställas på de inkomster den sökande hade som anställd. Reglerna om kombination av deltidsar- bete och företagande föreslogs ändras så att arbetstiden i företaget fick vara i genomsnitt högst . Närståendereg- lerna borde i avvaktan på utvärdering behållas. En avräkningsregel för anställd närstående borde införas vid uppsägning. Utredningen ansåg inte att det skulle införas något uppdrags- tagarbegrepp i arbetslöshetsförsäkringen. Uppdragsverksamhet ansågs lämplig att bedriva i företagsform. I vissa fall skulle upp- dragstagare kunna få arbetslöshetsersättning enligt arbetstagarreg- lerna. Gällande praxis, som betraktade uppdragstagare som arbets- tagare om de hade färre än tre uppdragsgivare, skulle enligt utred- ningen behållas. ansåg vidare att vissa upp- dragstagare kunde betraktas som arbetstagare i försäkringens mening om de uppfyllde följande kriterier: Den arbetslöse skulle i sin verksamhet omfattas av kollektivavtal där det framgick att kollektivavtalsparterna ansåg att ett anställ- nings-förhållande förelåg. Den arbetslöse fick inte inneha F-skattsedel för det aktuella arbetet. Uppdragen skulle vara av den arten att de förmedlades av Arbetsförmedlingen. Den arbetslöse skull vara anmäld på arbetsförmedlingen och det skulle ha upprättats en individuell handlingsplan, som långsik- tigt syftade till att lösa hans eller hennes arbetslöshetsproblem. Större delen av utredningens förslag togs upp i propositionen En allmän och sammanhållen arbetslöshetsförsäkring som ligger till grund för ALF.7 Förslaget rörande uppdragstagare togs dock inte med i propositionen. 1996/97:107. Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare Utredningen tillsattes 2006 och hade bl.a. i uppdrag att se över företagarnas försäkringsvillkor i trygghetssystemen och lämna för- slag på tydligare och bättre regler.8 Utredningens ambition var att i största möjliga utsträckning skapa paralleller i de regelverk som utredningen beaktade. För att skapa enkla och förutsägbara regler utgick utredningen från princi- pen att det är den försäkrades inkomst av arbete som ska ligga till grund för avgifter och ersättningar i trygghetssystemen. Ett sådant samband fanns redan tidigare, men utredningen menade att det inte tillämpades konsekvent i fråga om företagares rätt till förmåner. Flera bestämmelser i lag, förordning och föreskrifter samt allmänna råd upphävde sambandet och gjorde principerna i regelverken otydliga. Förslagen i utredningen skulle bidra till att förtydliga sambandet. Utredningen menade även att ett tydligt regelverk skulle resultera i minskade administrativa kostnader för myndig- heter och företagare, något som skulle bidra till att fler företag startades och att fler arbetstillfällen erbjöds. Utredningen konstaterade att egenföretagare och företagare i aktiebolag sammantaget har använt försäkringarna i betydligt mindre omfattning än arbetstagare. Företagargrupperna sammanta- get betalade därför in betydligt mer i avgifter än vad de fick ut i ersättningar. Inom sjukförsäkringen föreslog utredningen att företagare som bedriver näringsverksamhet i olika företagsformer ska kunna jäm- ställas och bedömas utifrån samma utgångspunkt. Personer som äger av rösterna i fåmansföretag skulle få möjlighet att anmäla till att deras inkomst av arbete ska betraktas som inkomst av annat förvärvsar- bete. De fåmansföretagare som gjort sådan anmälan skulle debite- ras arbetsgivaravgifter enligt de avgiftssatser som anges i egenav- gifterna. 8 SOU 2008:89. Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare Utredningen föreslog också att SGI för egenföretagare skulle fastställas utifrån den senaste taxeringen eller, om det var mer för- månligt för den försäkrade, genomsnittet av de två högsta av de tre senaste taxeringsårens inkomster av eget arbete. Vidare föreslogs att ett företags uppbyggnadsskede skulle uppgå från det att företagaren gjort eller borde ha gjort en skatte- och avgiftsanmälan. skulle företagarens senaste anställningsinkomst kunna läggas till grund för SGI- beräkningen. Jämförelseinkomsten föreslogs avskaffas för att skapa neutrali- tet mellan företagare i olika företagsformer, och medföra att de fåmansföretagare som valt att få sin inkomst betraktad som inkomst av annat förvärvsarbete inte skulle komma i en sämre situ- ation än de företagare som inte gjort detta val. Utredningen ansåg att det krävdes en särskild reglering som gör att företagare alltid skulle få en sjukpenning på minst en viss lägsta nivå. Utredningen föreslog också att en generell karens skulle införas för egenföretagare. Dessutom skulle dessa få möjlig- het att välja en längre karenstid, 30, 90, 180 eller . Val av karenstid skulle medföra att sjukförsäkringsavgiften sänktes. I föräldraförsäkringen föreslog utredningen att delningstalet skulle ändras från 365 till 260 vid beräkning av tillfällig föräldra- penning för egenföretagare, dvs. i princip samma beräkningssätt som tillämpas för anställda. Dessutom föreslogs att tillfällig föräld- rapenning skulle kunna lämnas om en förälder ordnar vård av sitt sjuka barn genom köp av en s.k. hushållsnära tjänst. För att försla- get skulle omfatta företagare i samtliga företagsformer, dvs. även de företagare som var att anse som anställda i försäkringens mening, omfattade förslaget alla föräldrar. Dessutom föreslogs att SGI-beräknad ersättning skulle räknas upp med faktorn 1,25. Hela underlaget skulle sedan räknas om med löneindex som motsvarar löneutvecklingen i landet. Detta skulle även gälla ersättning från arbetslöshetsförsäkringen. Utöver dessa förslag i sjuk- och föräldraförsäkringen föreslog utredningen också införande av ett högkostnadsskydd mot sjuklö- nekostnader. Högkostnadsskyddet skulle omfatta alla företag, detta för att undanröja hinder för småföretagare som har behov av att anställa medarbetare. Försäkringsskydd för företagare och uppdragstagare I arbetslöshetsförsäkringen föreslog utredningen ett förtydligande av företagarbegreppet. För att en sökande ska anses som företagare enligt skulle denna bedriva näringsverksamhet enligt 13 kap. 1 § 1 stycket IL. Därtill skulle det krävas att den sökande arbetar i verksamheten samt har ett väsentligt inflytande i denna. I vissa fall skulle dock kravet på personligt arbete i verksamheten inte anses uppfyllt. Utredningen fann också att det fanns behov av att särskilt reglera vissa situationer då en person, som egentligen uppfyller kraven för att anses som företagare i ALF:s mening, inte bör omfattas av företagarbegreppet. Enligt utredningen fanns behov av sådan reglering dels för fysiska personer som utför arbete av ideell karaktär i näringsverksamheten, dels för personer som verkar i ett s.k. arbetsintegrerande socialt företag. Utredningen lämnade också förslag till förtydliganden om till- fälligt uppehåll i verksamhet. En företagare skulle anses arbetslös när det inte vidtogs några åtgärder i företagarens näringsverksam- het. I det avseendet gjordes ingen skillnad på om upphörandet var definitivt eller tillfälligt. Det väsentliga var att företagaren upphört att bedriva näringsverksamhet.