sou · H3B324 · 2015-03-23 00:00:00 — 5 och rådets direktiv /55/EU av om ändring av direktiv /36/EG om erkännande av yrkeskvalifikationer och förordning (EU) nr 1024/2012 om administrativt samarbete genom informationssystemet för den inre mark- naden, IMI-förordningen (EUT L 354, 28.12.2013, s. 132–170, Celex 32013L0055). 6Europaparlamentets och rådets direktiv /88/EG av om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EUT L 299, 18.11.2003, s. 9–19, Celex 32003L0088). 7Statskontoret, EU:s påverkan på kommuner och landsting, 2005:12, s. 99. EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting I de avseenden EU berör arbetsgivarrollen är detta kring frågor som inte berörs i kommunallagen och inte heller enligt utred- ningens mening bör regleras där. Det saknas därför anledning att fördjupa sig ytterligare i denna fråga. Kommuner och landsting är stora upphandlare. Statliga myndig- heter, kommuner och landsting uppskattas upphandla för mellan 550–årligen.8 Statistiken på området är dock osäker. har därför föreslagit flera åtgär- der för att få fram bättre statistik.9 Även om det exakta beloppet kan vara både högre och lägre är det dock klart att kommuner och landsting köper in varor och tjänster för åtskilliga miljarder. I sin roll som upphandlare påverkas kommuner och landsting mycket av EU. Upphandlingar ska ske enligt lagen om offentlig upphandling och andra upphandlingslagar vilka är baserade på flera EU-direktiv. Upphandlingsreglerna påverkar i första hand kommu- nernas och landstingens organisationsfrihet. Utredningen återkom- mer i avsnitt 12 till frågor om upphandlingsregelverkets kon- sekvenser. Till skillnad från landstingen utövar kommunerna olika former av tillsyn som har sin grund i EU-rättsliga bestämmelser. Kommun- ernas EU-relaterade tillsynsarbete kan sägas utgöra den sista länken i EU:s förvaltningskedja. Tillsyn på miljö- och livsmedelsområdena EU:s påverkan när det gäller tillsyn aktualiseras framför allt inom miljö- och livsmedelsområdena. Kommuner utövar tillsyn enligt 8SOU 2013:12 s. 71. 9SOU 2013:12 s. 582. Förslaget bereds i . EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting 26 kap. 3 § över miljö- och hälsoskydd som inte kräver tillstånd och avfallshanteringen. På livsmedelsområdet utövar kom- munerna enligt 11 § livsmedelslagen tillsyn enligt vad regeringen bestämmer. På livsmedelsområdet anges uttryckligen att kontrollen inklu- derar EU-rättsliga regelverk. Enligt 13 § livsmedelslagen ska myn- digheten verka för att överträdelser av lagen, av de föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen eller av de EG-bestäm- melser som kompletteras av lagen, beivras. I 26 kap. 5 § miljö- balken anges att regeringen får föreskriva hur tillsynen över EU- förordningar på området ska ske. EU har i vissa fall angivit detaljerade regler kring hur tillsynen ska bedrivas. Varje medlemsland är exempelvis skyldigt att upprätta en särskild kontrollplan för hur livsmedelstillsynen ska bedrivas.10 I beslutar om sådan plan. Planen är upp- rättad efter samråd med bl.a. SKL och innehåller en beskrivning av det ansvar som vilar på de olika aktörerna inom tillsynskedjan. Kommunerna är enligt förordningen skyldiga att till EU åter- rapportera hur tillsyn bedrivs i olika avseenden. De nationella kontrollsystemen inspekteras av genom Kon- toret för livsmedels- och veterinärfrågor.11 För att kunna bedriva tillsyn på miljö- och livsmedelsområdena krävs resurser och kompetens. Ett sätt att hantera detta är att sam- verka om tillsynen. För att möjliggöra ökad samverkan kan kom- muner enligt 26 kap. 7 § och 14 § livsmedelslagen träffa avtal med en annan kommun om att kommunens tillsyn ska skötas helt eller delvis av den andra kommunen. En kommun får vidare också efter överenskommelse med en annan kommun uppdra åt anställda i den kommunen att besluta på kommunens vägnar i ett visst ärende eller en grupp av ärenden. 10Europaparlamentets och Rådets förordning (EG) nr 882/2004 av om offentlig kontroll för att säkerställa kontrollen av efterlevnaden av foder- och livsmedels- lagstiftningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd (EUT L 165, 30.4.2004, s. 1–141, Celex 32004R0882). 11SOU 2009:08 s. 105. EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting Kommunerna var tidigare ansvariga även för djurskyddstillsynen. riktade då kritik mot kommunerna för hur till- synen bedrivits.12 Kritiken riktades mot den svenska förvaltnings- modellen för att den inte kunnat tillförsäkra en likformig tillämp- ning av EU-bestämmelserna över landet. Man observerade brister i koordinering, samarbete, rapportering samt uppföljning och åter- koppling mellan de olika myndighetsnivåerna. Kommissionen på- pekade även brister avseende för låg kontrollfrekvens och bristande administrativa rutiner.13 Mot bakgrund av bl.a. kritiken från EU flyttades ansvaret för djurskyddstillsynen till länsstyrelserna. Regeringen pekade i propo- sitionen också på att den kommunala självstyrelsen gjorde det svårt att styra tillsynen på ett så detaljerat sätt som var önskvärt. Den svenska modellen medförde problem för att säkerställa att om offentlig kontroll till fullo efterlevdes vilket enligt regeringen var allvarligt.14 Statskontoret konstaterade i en utvärdering efter det statliga övertagandet att reformen hade lett till att kontrollverksamheten utvecklats till det bättre. Den höll, trots uppenbara brister, en högre nivå och hade blivit mer likformig. Det fanns mer gemen- samma förfaranden, dokumentation och rapportering av kontroller. Samordningen hade också blivit bättre och kontrollverksamheten utfördes på samma eller motsvarande sätt inom ett län. Däremot var samordningen mellan länen och över hela landet svagt utvecklad och det skedde ingen från länsstyrelserna oberoende utvärdering eller revision av resultatet på nationell nivå.15 Även om Europeiska kommissionen, , riktat kritik också mot den kommunala livsmedelstillsynen för bristande likformighet är denna fortfarande ett kommunalt ansvar. 12Statskontoret, Ett EU-perspektiv på statlig styrning av kommunala verksamheter, 2005:12A, s. 21. 2007/08:63 s. 21. 2007/08:63 s. 26. 15Statskontoret, Djurskyddskontrollens utveckling, 2011:23, s. 7. EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting Frågan är om EU:s krav på hur tillsyn ska bedrivas när det gäller såväl livsmedelstillsyn som miljötillsyn är ett problem som berör kommunallagen. Ett sätt att hantera bristande resurser och kompe- tensproblem är att samverka kring tillsyn. Kommunallagen reglerar möjligheten att samverka genom kommunalförbund och gemensam nämnd. Vid sidan av kommunallagens regler finns redan möjlig- heter att, som nämnts ovan, samverka vad avser myndighets- utövning inom tillsyn i speciallagstiftningen. Sammantaget finns alltså omfattande möjligheter att på olika sätt samverka kring till- synsuppgifter. Det är därför svårt att se behovet av förändringar i kommunallagen för att förbättra möjligheten till samverkan kring tillsynen. Ett annat problem som fördes fram i regeringens proposition om djurskyddstillsyn är att hänsynen till den kommunala själv- styrelsen gör det svårt att styra tillsynen i tillräckligt detaljerad omfattning. Frågan berör en grundläggande fråga vad gäller förhåll- andet mellan stat och kommun när EU-lagstiftningen ställer detal- jerade krav. Om en uppgift läggs på den kommunala nivån medför detta att det krävs att kommuner och landsting ges en viss hand- lingsfrihet. Om staten gör bedömningen att kraven från EU ställer sådana krav på detaljstyrning som går utöver vad som i sådana fall är möjligt, finns alltid en möjlighet för staten att förstatliga upp- giften. Detta är något som i sådana fall får hanteras inom ramen för en översyn på det aktuella sakområdet och som enligt utredningens mening inte berör kommunallagen. Inom EU gäller fri rörlighet för tjänster. Enligt artikel 56 i För- draget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) är inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom unionen förbjudna beträffande medborgare i medlemsstater som har etable- rat sig i en annan medlemsstat än mottagaren av tjänsten. Av arti- kel 49 i EUF-fördraget framgår vidare att inskränkningar för med- borgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan med- lemsstats territorium, inklusive inskränkningar för sådana medborgare att upprätta kontor, filialer eller dotterbolag, är förbjudna. Denna etableringsfrihet ska innefatta rätt att starta och utöva verksamhet EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting som egenföretagare samt rätt att bilda och driva bl.a. bolag på de villkor som etableringslandets lagstiftning föreskriver för egna medborgare. I praktiken innebär det att företag som önskar till- handahålla tjänster ska kunna etablera sig eller sälja sina tjänster fritt över EU-ländernas gränser. För del betyder det att svenska myndigheter och kommuner har att värna den fria tjänste- handeln i syfte att underlätta för tjänsteföretagen och deras fria rörlighet. I syfte att förbättra tjänsters fria rörlighet har EU antagit tjänste- direktivet.16 Direktivet, som i har genomförts genom lagen (2009:1079) om tjänster på den inre marknaden, är tillämpligt på tjänster som tillhandahålls av tjänsteleverantörer som är etablerade i en medlemsstat i EU. Bland annat följande tjänsteverksamheter omfattas: •Detalj- och grossisthandel med varor och tjänster •Tjänster som erbjuds av fritidsanläggningar såsom idrottsanlägg- ningar och nöjesparker •Hotell, restaurang och catering •Privata hushållstjänster som t.ex. städtjänster, barnpassning eller trädgårdstjänster Vissa verksamheter undantas uttryckligen från direktivets tillämp- ningsområde (artikel 2.2 och 2.3). Dessa är t.ex. tjänster som tillhandahålls av bemanningsföretag, hälso- och sjukvårdstjänster samt spelverksamhet. Sociala tjänster som erbjuds av stat, landsting eller kommun eller som utförs av privata tjänsteleverantörer på uppdrag av dessa aktörer undantas från direktivets tillämpnings- område. Motsatsvis kan det konstateras att barnomsorg, hemtjänst och äldreomsorg i privat regi, som inte finansieras av det allmänna, omfattas av tillämpningsområdet. Vidare innebär undantaget för 16 och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden (EUT L 376, 27.12.2006, s. 36–68, Celex 32006L0123). EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting s.k. icke-ekonomiska tjänster av allmänt intresse att t.ex. offentlig- finansierade utbildningstjänster inte omfattas av direktivets tillämp- ningsområde.17 Bestämmelserna om etableringsfrihet i artiklarna 9–15 reglerar i vilka fall medlemsstaterna får kräva tillstånd för tillträde till och utövande av tjänsteverksamhet samt villkor och varaktighet för sådana tillstånd. Bl.a. anges att tillståndsförfaranden ska grundas på kriterier som hindrar de behöriga myndigheterna från att göra en godtycklig bedömning. I artikel 14 finns en lista över otillåtna krav som inte får ställas i förhållande till en tjänsteleverantör och i artikel 15 behandlas sådana nationella krav som ska utvärderas av medlemsstaterna. När det vidare gäller gränsöverskridande tjänste- verksamhet som utförs tillfälligt följer det av artikel 16 en rätt att på tillfällig basis tillhandahålla tjänster över gränserna i en annan medlemsstat än den där tjänsteleverantören är etablerad. Principen innebär att medlemsstaten där tjänsten tillhandahålls ska garantera rätten att fritt få tillträde till och utöva tjänsteverksamhet inom dess territorium. Eventuella krav som ändå ställs i förhållande till utländska tjänsteleverantörer måste uppfylla principen om icke- diskriminering, vara motiverade med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet, skydd för folkhälsan eller miljöskydd samt vara proportionerliga. Medlemsstaterna ska enligt direktivet vidta olika åtgärder som syftar till att undanröja tung och onödig byråkrati, förenkla admini- strationen när det gäller t.ex. tillståndsgivning för tjänsteverk- samhet samt stärka tjänstemottagarnas rättigheter och samarbetet myndigheter emellan. Direktivet innehåller också skyldigheter för tjänsteföretagen att lämna information om innehållet i sina tjänster. Vidare har ett system för administrativt samarbete () utvecklats för att underlätta kommu- nikationen mellan EU-ländernas förvaltningar. Det är ett elektro- niskt verktyg som används till stöd för medlemsstaternas informa- tionsutbyte i samarbetet kring tillämpningen av bl.a. tjänstedirek- tivets bestämmelser. I samband med att tjänstedirektivet genomfördes i gjordes en omfattande genomgång av svensk lagstiftning för att undanröja bestämmelser som inte var förenliga med tjänstedirek- 2012/13:157 s. 7. Se vidare avsnitt 11 angående frågan om tjänster av allmänt intresse. EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting tivet.18 Även på lokal nivå kan det finnas föreskrifter som påverkas av tjänstedirektivet. I ett pilotprojekt initierat av SKL konstaterade exempelvis kommun att man hade en lokal anvisning att den som ansöker om serveringstillstånd gärna bör komma till ett personligt besök hos den handläggande förvaltningen. Syftet var att göra handläggningen mer effektiv. kommun fann dock att anvisningen saknade rättslig grund och kunde verka diskrimine- rande och att det fanns risk för en godtycklig bedömning. Anvis- ningen kunde heller inte anses nödvändig med hänsyn till tvingande hänsyn till allmänintresset eller proportionerlig i förhållande till syftet med alkohollagstiftningen. Anvisningen uppfyllde därför en- ligt kommuns egen bedömning inte kraven i tjänstedirek- tivet.19 Vidgad skyldighet att anmäla kommunala föreskrifter När statliga eller kommunala myndigheter tar fram förslag till före- skrifter eller ändrar befintliga krav som påverkar tillträdet till eller utövandet av en tjänst aktualiseras ska detta enligt tjänstedirektivet anmälas till och övriga medlemsstater. Genom 15 a § lagen (2009:1079) om tjänster på den inre marknaden inför- des 2014 en skyldighet som tydliggör att kommunerna är skyldiga att anmäla föreskrifter som faller under tjänstedirektivets tillämp- ningsområde till den myndighet som regeringen bestämmer. Anledningen till att föreskrifter ska anmälas är att det ska säker- ställa att nya eller förändrade krav för att bedriva tjänsteverksamhet som medlemsstaterna inför i lag eller annan författning är förenliga med direktivets bestämmelser. På så sätt förebyggs eventuella oförenligheter genom att nya regler aviseras på förhand och andra medlemsstater och har möjlighet att reagera mot regler som kan komma att försvåra tjänstehandeln. Anmälningsskyldigheten enligt tjänstedirektivet omfattar endast förslag till sådana föreskrifter som avses i 8 kap. RF. Det handlar om sådana rättsregler som styr enskildas och myndigheters hand- lande och som kännetecknas av att de är allmänt giltiga och bind- 2008/09:187. 19http:///ekonomijuridikstatistik/juridik/euratt/tjanstedirektivet/pilotprojektregel- inventering.2087.html. EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting ande, dvs. regler som ska tillämpas generellt och inte bara i ett konkret fall. På nivå avses då sådana områden där kom- muner getts särskild normgivningsmakt t.ex. rätt att besluta lokala trafikföreskrifter. Även kommunala avgifter som avser tvingande offentligrättsliga uppgifter omfattas.20 Inom ramen för verksamhet förekommer ofta andra typer av generella regler som riktar sig till enskilda eller till kom- munen, såsom policydokument, riktlinjer och allmänna råd. En fråga är då om även sådana måste anmälas till ? ansåg vid beredningen av förslaget att även sådana motsvarande krav borde anmälas. Regeringen gjorde dock i propositionen bedömningen att dessa stöddokument till sin natur inte är rättsligt bindande och därmed inte har någon egentlig rätts- verkan varför de följaktligen inte heller blir föreskrifter i regerings- formens mening och inte behöver anmälas. Däremot pekade rege- ringen på att om det i styrdokument och generella kommunala direktiv förekommer krav som påverkar tillträdet till eller utövan- det av tjänsteverksamhet så måste dessa likväl överensstämma med även om dessa dokument varken är formellt bindande till sin karaktär eller kan likställas med föreskrifter.21 Regeringens uttalande kan enligt utredningens mening illustre- ras av det ovan berörda exemplet med anvisningen i kommun. Anvisningen var i detta fall inte en föreskrift i regerings- formens mening och alltså inte något som skulle behöva anmälas enligt den föreslagna bestämmelsen. Däremot kan den om den tillämpas i praktiken vara diskriminerade mot utländska aktörer och därmed inte tillåten enligt tjänstedirektivet. Anmälningsskyldigheten och det kommunala självstyret har fått ansvar för att hantera anmälningar av förslag till kommuners föreskrifter. Myndigheten ska också bistå kommunala myndigheter med rådgivning kring anmälningsförfar- andet. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer kan utfärda närmare föreskrifter för hur anmälan ska ske.22 2012/13:157 s. 12 ff. 2012/13:157 s. 22. 2012/13:157 s. 22. EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting SKL var i sitt remissvar kritisk till föreskriftsrätten och menade att denna öppnade för staten att besluta föreskrifter som kunde få oacceptabla följder för den kommunala självstyrelsen. Regeringen ansåg dock att förslaget till normgivningsbemyndigande är utfor- mat på ett sådant sätt att det inskränker sig till själva anmälnings- förfarandet. Det är alltså inte regeringens intention att reglera aspekter som rör kommunala föreskrifters innehåll eller som griper in i den kommunala normgivningen som sådan.23 Reglering av anmälningsskyldigheten i kommunallagen? Enligt 3 kap. 30 § KL ska kommuner och landsting tillkännage kommunala föreskrifter på sin webbplats. Med kommunala före- skrifter avses sådana föreskrifter som kommuner och landsting meddelar med stöd av bemyndiganden enligt 8 kap. RF, taxor samt bestämmelser som reglerar kommunernas och landstingens verksam- het, under förutsättning att de är bindande och generellt tillämpliga.24 Mot bakgrund av att vissa frågor kring de kommunala före- skrifterna redan regleras i kommunallagen kan det enligt utred- ningens mening diskuteras om även kravet på att anmäla sina före- skrifter enligt tjänstedirektivet borde framgå av kommunallagen. För en sådan ordning skulle tala att kommunallagen bör innehålla en övergripande generell reglering av alla frågor som rör hante- ringen av kommunala föreskrifter. Om dessa ska anmälas i något avseende till någon statlig myndighet borde detta framgå av kom- munallagen. Det skulle möjligen också kunna vara en poäng att de förpliktelser som följer av det svenska EU-medlemskapet i detta avseende också framgår av kommunallagen. Mot en reglering talar dock att det endast är ett fåtal av de kommunala föreskrifterna som berörs av anmälningsförfarandet. Mot bakgrund av att kommunallagen bör reglera frågor som är av mera horisontell karaktär framstår det enligt utredningens mening därför som tveksamt att reglera denna anmälningsskyldighet i kommunallagen. 2012/13:157 s. 26. 2011/12:149 s. 39. EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting Kommunerna har en samhällsbyggande roll genom att de svarar för den lokala samhällsplaneringen och att de erbjuder medborgarna olika slags basservice och infrastruktur. Enligt har kommuner ett planmonopol. Lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster innebär att kommuner har ett ansvar för hanteringen av vatten och avloppsfrågor. Statskontoret har konstaterat att den kommunala samhällsbyggar- rollen i ökad utsträckning kommit att påverkas av EU. EU har bl.a. antagit ett direktiv som ställer krav på att miljöaspekter integreras i utarbetandet av lagfästa planer och program.25 Från kommunalt håll har hävdats att EU:s krav får en stor inverkan på effektiviteten i den kommunala planeringsprocessen.26 Även har konstaterat att det svenska EU-medlemskapet har påverkat kommunernas frihet vad gäller planprocessen. Den utredningen konstaterade att kommun- erna har mycket stor frihet att väga olika intressen mot varandra och åberopa olika grunder för att ett aktuellt projekt utgör ett angeläget allmänt intresse, men att denna frihet har minskat, bl.a. till följd av medlemskap i . Utredningen uppgav att det är bestämmelserna om miljökvalitetsnormer i 5 kap. och bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar som i viss mån har begränsat kommunens handlingsutrymme.27 När mark ska bebyggas föregås detta ofta av olika former av genomförandeavtal. Det finns inte någon officiell terminologi för hur avtalen ska benämnas, men beroende på vem som äger marken när exploateringen initieras brukar avtalen kallas exploateringsavtal eller markanvisningsavtal. Begreppet exploateringsavtal används när byggherren äger merparten av den mark som byggprojektet avser och där kommunens förhandlingsposition baserar sig på det kom- 25Europaparlamentet och rådets direktiv /42/EG av om bedömning av vissa planers och programs miljöpåverkan (EGT L 197, 21.7.2001, s. 30–37, Celex 32001L0042). 26Statskontoret, EU:s påverkan på kommuner och landsting, 2005:12, s. 42 och 96. 27SOU 2013:34 s. 172. EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting Begreppet markanvisningsavtal används då kommunen äger marken när exploateringen initieras och den kom- munala förhandlingspositionen grundar sig främst på markägandet.28 Med en markanvisning avses en rätt för en byggherre att och givet vissa villkor få förhandla med kommunen om att köpa mark. Ensamrätten att förhandla med kommunen innebär att en byggherre kan avsätta resurser till ett projekt vetandes att kommunen har ett intresse att detta genomförs. Själva överföran- det av marken sker normalt genom ett avtal när detaljplan antagits. Markanvisningsavtalen kan innehålla krav på att exploatören ska tillhandahålla bostäder med viss upplåtelseform eller använda vissa arkitekter.29 Kommunernas möjlighet att använda markanvisningar och exploa- teringsavtal påverkas av om offentlig upphandling och statsstöd. En försäljning av mark ska ske till marknadspris för att den inte ska ses som otillåtet statsstöd. Ett exploateringsavtal kan, beroende på hur det är utformat, innebära att det krävs upphand- ling enligt om offentlig upphandling. Köp av fastig- heter och hyra omfattas inte av kravet på att de ska upphandlas. Upphandling kan dock krävas om det exempelvis finns krav från kommunen att uppföra olika former av specialanpassade lokaler.30 Vad gäller frågan om statsstöd så har utarbetat ett särskilt meddelande om inslag av stöd vid statliga (och andra) myndigheters försäljning av mark och byggnader och utarbetat en allmän vägledning till medlemsstaterna vid sådana överlåtelser.31 Av vägledningen framgår att det mest önskvärda alternativet är att en överlåtelse av mark och byggnader äger rum efter att det vederbörligen offentliggjorts, genom ett öppet och villkorslöst anbudsförfarande – av s.k. auktionstyp – till ett brett urval av tänk- bara köpare, där det bästa eller det enda anbudet antas. Per defini- tion utgör detta en försäljning till marknadspris och därför innebär det inte heller något statligt stöd. Som ett alternativ till överlåtelse med villkorslöst anbudsförfarande, anför kommissionen att en 28SOU 2012:91 s. 190. 29Statskontoret, , bostadsbyggande och konkurrens – en granskning av den kommunala markanvisningsprocessen, 2012:25, s. 30. 30SOU 2012:91 s. 244 ff. 31Kommissionens meddelande om inslag av stöd vid statliga myndigheters försäljning av mark och byggnader (EGT 97/C 209/03, 10.7.1997 s. 3–5). EU:s allmänna påverkan på kommuner och landsting oberoende expertvärdering genomförs av en eller flera oberoende värderingsmän före förhandlingarna om överlåtelsen. Syftet ska vara att fastställa ett marknadsvärde på grundval av allmänt accep- terade marknadsindikatorer och värderingsstandarder. Det fastställda priset anses då vara det lägsta försäljningspris som kan avtalas utan att det kan anses föreligga någon form av statligt stöd. SKL har i sin tur berört frågan i ett cirkulär.