sou · H3B380d2 · 2015-09-30 00:00:00 — Lagen ska inte heller tillämpas i fråga om åtgärder som inne- fattar betydande intrång i den personliga integriteten och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga för- hållanden. Utgångspunkten för vårt uppdrag11 och våra förslag är enskildas möjligheter att få hälso- och sjukvård, tandvård och omsorg och inte ett tvång att underkasta sig desamma. Enligt direktiven ska förslagen således inte medge tvångsåtgärder.12 Detta ligger även i linje med en annan utgångspunkt, den att en företrädare inte i alla avseenden kan ges samma rätt att råda över den enskildes person som den enskilde själv har. Det är därför nödvändigt att definiera vad som ska anses som tvång i utredningens kontext och klargöra 10Se mer om bestämmelsen om nöd i 24 kap. 4 § BrB i avsnitt 3.6.3 samt även 11.3 och 11.4. 11Efter att direktiven beslutades gav regeringen bl.a. myndigheter och organisationer upp- drag inom detta område (se även avsnitt 7.3.4 om lagrådsremissen , God vård och omsorg om personer med demenssjukdom samt regler för skydd och rätts- säkerhet, som följde betänkandet Regler för skydd och rättssäkerhet inom demensvården [SOU 2006:110]). 2012:72 s. 2. Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg om det finns åtgärder som är av sådan karaktär att de bör jämställas med tvång. Det behöver också övervägas om det finns andra åtgärder som är av sådan ingripande karaktär att de generellt bör undantas lagens tillämpningsområde. Det ankommer inte på utredningen att närmare precisera vilka åtgärder som t.ex. får utföras för att aktivera eller skydda äldre eller personer med funktionsnedsättning och vilka förutsättningar som då ska vara uppfyllda. För att en fråga om företrädarskap eller annat beslutsfattande för personens räkning över huvud taget ska bli aktuell krävs alltid först att verksamheterna och personalen tar ställning till om den planerade åtgärden är förenlig med den gäll- ande lagstiftningen på området. Det är först därefter som frågan om personens samtycke till åtgärden blir aktuell. I hälso- och sjukvård och omsorg uppkommer ofta frågor om vilka åtgärder som får vidtas gentemot enskilda, som av olika anled- ningar, saknar förmåga att själva ge uttryck för hur de ställer sig till den aktuella åtgärden. För att kunna klarlägga var gränsen går för när en åtgärd i en sådan situation ska anses utgöra en tvångsåtgärd lämnas här först en kort redogörelse för det regelverk som gäller och som måste beaktas när frågor om tvångsåtgärder för vuxna aktualiseras i en verksamhet. Utgångspunkten är att lagstiftningen – HSL, PL, TvL, SoL och LSS – bygger på frivillighet och innebär att man inte kan vidta åt- gärder mot den enskildes vilja.13 Verksamheten ska utgå från respekt för den enskildes självbestämmande och integritet.14 13Se vidare kap. 3 och 11. 14Notera att när kameraövervakningslagen (2013:460) är tillämplig, och övervakning av en person ska ske på en plats dit allmänheten inte har tillträde (t.ex. i ett hem), är huvudregeln enligt den lagen att personen som ska övervakas har samtyckt till övervakningen (22 §). Kameraövervakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde får enligt 23 § även bedrivas utan samtycke om övervakningen behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, för- hindra olyckor eller andra berättigade ändamål. I förarbetena till bestämmelsen sägs att så- dana andra berättigade ändamål kan vara tillverkningsföretags kontroll av produktions- processer eller skolornas arbete med att förhindra kränkningar av elever (En ny kameraöver- vakningslag [prop. 2012/13:115] s. 81). Även om kameraövervakningslagen alltså i vissa undantagsfall möjliggör övervakning utan samtycke, torde sådan övervakning i en vård- och omsorgssituation inte vara möjlig mot bakgrund av PL:s, HSL:s och SoL:s regler om bl.a. samtycke (se t.ex. Robotar och övervakning i vården av äldre – etiska aspekter, , 2015, s. 43). Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg Som framgått ovan i avsnitt 3.1 har enskilda gentemot det all- männa, enligt 2 kap. 6 och 8 §§ regeringsformen (RF), ett skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp, mot betydande intrång i den personliga integriteten om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden samt mot frihetsberövanden och andra begränsningar av rörelsefriheten. Med påtvingat kroppsligt ingrepp avses i 2 kap. 6 § första stycket RF i första hand våld, men hit hör även läkarundersökningar, smärre ingrepp som vaccineringar och blodprovstagning samt lik- nande företeelser som går under beteckningen kroppsbesiktning. Under kategorin kroppsbesiktning faller bl.a. sjukvård i mer allmän bemärkelse och med detta torde avses diverse mindre ingripande omvårdnads- och behandlingsåtgärder.15 Bestämmelsen i 2 kap. 6 § andra stycket RF infördes och innebär att enskilda, vid sidan av vad som redan följer av första stycket, är skyddande mot åtgärder från det allmännas sida som innefattar betydande intrång i den personliga integriteten, om in- trånget sker utan samtycke och innebär övervakning eller kart- läggning av den enskildes personliga förhållanden. Både åtgärdens omfattning och arten av det intrång åtgärden innebär ska beaktas vid bedömningen av vilka åtgärder som kan anses utgöra ett ”betydande intrång”. Åtgärdens ändamål och andra omständigheter kan också ha betydelse vid bedömningen. Bestämmelsen omfattar endast sådana intrång som p.g.a. åtgärdens intensitet eller omfatt- ning eller av hänsyn till uppgifternas integritetskänsliga natur eller andra omständigheter innebär ett betydande ingrepp i den enskildes privata sfär. Avgörande för om en åtgärd ska anses innebära över- vakning eller kartläggning är inte dess huvudsakliga syfte utan vilken effekt åtgärden har. Vad som avses med övervakning respektive kartläggning får, enligt förarbetena, bedömas med utgångspunkt från vad som enligt normalt språkbruk läggs i dessa begrepp.16 Med frihetsberövande avses i 2 kap. 8 § RF, enligt förarbetena, bl.a. fall då någon faktiskt är förhindrad att förflytta sig utanför ett rum eller annat relativt starkt begränsat område.17 15Ändring i regeringsformen (prop. 1975/76:209) s. 147. 16En reformerad grundlag (prop. 2009/10:80) s. 250. 1975/76:209 s. 52. Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg Undantag från skyddet mot påtvingade kroppsliga ingrepp, betyd- ande intrång i den personliga integriteten som avses i 2 kap. 6 § andra stycket RF, frihetsberövanden och andra begränsningar av rörelsefriheten kan endast föreskrivas i lag, och då bara i syfte att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningarna får inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett dem (2 kap. 20 och 21 §§ RF). Sådana undantag har föreskrivits i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT), lagen (1991:1129) om rättpsykiatrisk vård (LRV), lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning (LRU) och smittskyddslagen (2004:168), SmL. Några uttryckliga undantag från 2 kap. 6 eller 8 § RF finns däremot inte i HSL, SoL eller LSS. För redogörelser om allmänna bestämmelser gällande vård och omsorg – t.ex. rörande omsorg av god kvalitet och god vård, självbestämmande och integritet, regler om samtycke inom hälso- och sjukvården etc. – hänvisas till kapitel 3. Enligt 4 kap. 4 § PL, ska en person få den hälso- och sjukvård som behövs för att avvärja fara som akut och allvarligt hotar patien- tens liv eller hälsa även om hans eller hennes vilja p.g.a. medvets- löshet eller av någon annan orsak inte kan utredas. Bestämmelsen utgör alltså ett undantag från huvudregeln om samtycke i 4 kap. 2 § PL och innebär att hälso- och sjukvårdspersonal i en akut nödsitua- tion kan ge hälso- och sjukvård till en patient som inte är i stånd att samtycka till vården. I propositionen kommenteras inte hur 4 kap. 4 § PL förhåller sig till bestämmelsen i 2 kap. 6 § RF om skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp (samt 2 kap. 20 och 21 §§ RF) och frågan huruvida tvångsituationer anses omfattas av bestämmelsens tillämpningsområde.18 Inte heller i delbetänkandet Patientlag (SOU 2013:2) behandlas dessa aspekter närmare. Det finns dock skriv- ningar där som tyder på att även situationer när vård ges till per- soner som motsätter sig densamma, är avsedda att omfattas av paragrafen.19 Mot denna bakgrund – och med hänsyn till bestäm- melsens ordalydelse – verkar syftet således vara att vård ska kunna 2013/14:106 s. 59 f. och 120 f. 19Se SOU 2013:2 s. 180. Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg ges med stöd av paragrafen också när personen motsätter sig den- samma.20 Av betydelse i detta sammanhang är att åtgärder utan samtycke också kan vara tillåtna med stöd av nödbestämmelsen i 24 kap. 4 § BrB. Nödbestämmelsen behandlar frågan om frihet från straffrätts- ligt ansvar men tillämpas analogt också i fråga om ansvar enligt lagstiftningen på vård- och omsorgsområdet och skadeståndsrätts- ligt ansvar.21 När det gäller vård och behandling av personer som inte kan ta ställning själva i olika situationer aktualiseras ibland åtgärder som även med stöd av nödregeln mycket väl skulle kunna vidtas utan personens samtycke. Det rör sig emellertid då om ingrepp i den personliga integriteten av en viss dignitet, där liv och hälsa står på spel. I tandvård och omsorg däremot torde det mer sällan vara den enskildes liv som står på spel när frågan väcks huruvida en insats eller åtgärd ska komma till stånd eller inte. I tandvården och på utförandenivån i omsorgen kan det dock uppstå akuta situationer där anställda vidtar åtgärder som innebär någon form av våld eller tvång för att avvärja fara för liv och hälsa. Det kan handla om att förhindra att någon kastar sig ut från ett fönster eller en balkong eller att den enskilde är på väg ut i en starkt trafi- kerad gata eller ger sig ut i tunna kläder och riskerar att frysa ihjäl.22 Nödregeln ska endast tillämpas i undantagsfall.23 Den har inte tillkommit för att regelmässigt användas som grund för rättsenligt handlande inom hälso- och sjukvården och omsorgen.24 Vård- eller omsorgsåtgärder torde inte kunna vidtas under åberopande av någon slags fortlöpande nöd. Denna begränsning är särskilt betydelsefull just när det gäller vården av personer som var- aktigt saknar förmåga att fatta egna beslut.25 En restriktiv tolkning 20Jfr redogörelse om nödregeln i 24 kap. 4 § BrB som tvångsregel s. 372 ff. och särskilt 378 ff. som rör personer som saknar förmåga att själva ta ställning. Se även av- snitt 13.1.3 om bl.a. undantaget i 5 § LSH vilket innebär att lagen inte ska tillämpas i akuta nöd- situationer som avses i 4 kap. 4 § PL. 21Se t.ex. s. 365 och m.fl. s. 64. 22Se t.ex. Regler för skydd och rättssäkerhet inom demensvården (SOU 2006:110) s. 171 ff. och Tvångs- och skyddsåtgärder inom vård och omsorg för vuxna, meddel- andeblad nr 12/2013 s. 3. 23Ändringar i m.m. (ansvarsfrihetsgrunder m.m.), prop. 1993/94:130, s. 35. 24Se och jfr s. 372 f. 25Se och jfr s. 379 och se utredningens direktiv (dir. 2012:72) s. 7. Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg av nödregeln anses motiverad i de fall det är fråga om begräns- ningar av de grundläggande fri- och rättigheterna i 2 kap. RF.26 Vidare finns den oskrivna ansvarsfrihetsgrunden social adekvans som är en säkerhetsventil inom straffrätten.27 Utan den skulle det inte vara möjligt att fria från ansvar i en rad fall, där det inte går att finna stöd i givna regler för att anse gärningen vara rättsenlig och där det framstår som orimligt att straffrättsligt ingripande ska ske. Eftersom det rör sig om en oskriven undantagsregel är det svårt att tolka dess innebörd närmare. I avsnitt 11.3.2 har konstaterats att utredningen inte funnit stöd för att ansvarsfrihetsgrunden social adekvans skulle kunna tillämpas med befriande verkan inom hälso- och sjukvårdsrätten (däremot givetvis i straffrättsligt hänseende). Det är även oklart om, och i så fall i vilken utsträckning, undan- tagsregeln kan tillämpas med befriande verkan inom socialrätten, inte minst när det gäller sådant tvång som kräver stöd i lag enligt RF.28 Av gällande vård- och omsorgslagstiftning med tillhörande förarbeten framgår inte var gränsen går för när en åtgärd som vidtas avseende en person, som inte har förmåga att själv lämna ett samtycke, ska anses utgöra en tvångsåtgärd.29 Bedömningen kompliceras av att en person – trots att han eller hon saknar förmåga att själv ta ställning – i det enskilda fallet faktiskt genom sitt agerande eller genom att uttrycka en inställning visar om han heller hon accep- terar åtgärden eller inte. En bedömning kan göras utifrån olika utgångspunkter. En sådan utgångspunkt kan vara att man anser att samtliga åtgärder som kan 26Se s. 373 med hänvisningar och 379 samt m.fl. i avsnittet Grundlags- tolkning. 27Se t.ex. Jareborg s. 290 f. Se vidare i avsnitt 3.6.5. står det i SOU 2006:110 och den efterföljande lagrådsremissen (God vård och om- sorg om personer med demenssjukdom samt regler för skydd och rättssäkerhet, lagråds- remiss ) inte något om huruvida ansvarsfrihetsgrunden social adekvans kunde tillämpas med befriande verkan inom socialrätten. Detta medan lagrådet, enligt ytt- randet över samma remiss, synes vara av uppfattningen att undantagsregeln kan tillämpas med befriande verkan även inom socialrätten (se Lagrådets yttrande , s. 6). Se vidare om Lagrådets yttrande och social adekvans i avsnitt 3.6.5. 29SOU 2006:110 s. 116 f. Notera alltså att vår föreslagna lag endast är tillämplig på personer som saknar förmåga att själva fatta beslut och att vår definition av tvång således åsyftar endast sådana personer. Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg komma i fråga anses företagna med tvång när den enskilde faktiskt saknar förmåga att själv fatta beslut i den aktuella frågan och därför inte i strikt formellt juridiskt hänseende kan lämna ett giltigt sam- tycke. En annan utgångspunkt kan vara att man, trots att personen inte förstår vad saken gäller, faktiskt beaktar hur han eller hon ställer sig till/reagerar på en åtgärds genomförande. Man kan t.ex. tänka sig att det endast är fråga om tvång om personen på ett aktivt sätt motsätter sig en åtgärd eller att tvång anses föreligga också om han eller hon varken ger uttryck för eller visar att han eller hon accepterar eller motsätter sig åtgärden. En fråga är också om det rör sig om tvång i de fall personen på något sätt visar att en åtgärd får vidtas. Det kan även tänkas att gränsen för vad som anses som tvång görs utifrån åtgärdens karaktär i sig, dvs. hur ingripande den anses vara. En kombination av de angivna utgångspunkterna är också möjlig och bedömningen skulle då kunna innebära följande. Å ena sidan att det vid en mindre ingripande åtgärd är fråga om tvång endast i de fall den enskilde aktivt motsätter sig åtgärden. Å andra sidan, att det vid en mer ingripande åtgärd inte krävs något motstånd, utan att det är fråga om tvång även i de situationer där den enskilde varken ger uttryck för eller visar att han eller hon accepterar eller motsätter sig åtgärden alternativt kanske t.o.m. förklarar att åtgärden får vidtas.30 Tvång beskrivs i allmänt språkbruk () som ett utnytt- jande av fysisk styrka eller maktställning för att förmå någon till visst önskvärt handlande. Frågor om vad som kan anses utgöra tvång, tvångsåtgärder m.m. regleras inom ett flertal lagstiftningar (t.ex. BrB31, [RB], LVU, LPT m.fl.). Av intresse för vad som kan anses som tvång i sammanhanget är givetvis också de nämnda bestämmelserna i . 30SOU 2006:110 s. 117. Eftersom de personer som vårt uppdrag omfattar saknar förmåga att själva fatta beslut redogörs här inte för olika typer av samtycken. Redan ett tidigt skede vid bedömningen av om en åtgärd som vidtas mot en person som inte har förmåga att själv lämna ett samtycke ska anses utgöra en tvångsåtgärd, är ofta frågan om personens sam- tyckesförmåga relevant, eftersom lagstiftningen bygger på frivillighet. Samtyckets giltighet får i det läget bedömas utifrån allmänna förutsättningar för samtycken. Se vidare angående samtycke i t.ex. Tvångs- och skyddsåtgärder inom vård och omsorg för vuxna, Socialstyrel- sens meddelandeblad nr 12/2013, s. 5 ff. 31Se t.ex. 4 kap. 2 § BrB (olaga frihetsberövande) och 4 kap. 4 § BrB (olaga tvång). Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg Även gjorde avgränsningar vad gäller tvångsåtgärder. Enligt den utredningens förslag ska en företrädare inte ha rätt att medge åtgärder som är förenade med frihetsberö- vande eller annat tvång eller att den enskilde genom vilseledande förleds att acceptera åtgärden. gjorde, med hänsyn till den begränsning som föreslogs vad gäller företräd- arens behörighet, vissa överväganden gällande frågan om vad som bör anses vara tvång i vård- och behandlingssituationer.32 Den ut- redningen kom då fram till i huvudsak följande. Tvångsbegreppet inom det aktuella området bör ges en ”autonom” innebörd och inte utan vidare knytas till terminologin i 2 kap. RF. Tvång bör i första hand kunna definieras som någon form av kropps- ligt betvingande eller hot om det. Det tvångsmässiga draget uppstår emellertid redan om den enskilde på något sätt ger uttryck för att motsätta sig en viss åtgärd och detta även om motståndet inte tar sig fysiska former. Under tvång faller även frihetsberövande åtgärder. Till tvång bör även – åtminstone som en utgångspunkt – räknas olika former av begränsningar av den enskildes rent fysiska rörelse- förmåga. Härmed åsyftas kroppsnära begränsningar av rörelsefri- heten, främst genom låsning av kroppsrörelserna. Enligt Förmynder- skapsutredningen kan emellertid sådana åtgärder klart vara förenliga med personens bästa t.ex. för att förhindra fall och andra skador eller för att aktivera den enskilde. Mot den bakgrunden anser den utredningen att dessa ”skyddsåtgärder” under vissa, något svår- angivna, förutsättningar får anses falla utanför tvångsbegreppet. Med tvång bör också likställas s.k. smygmedicinering eller andra åtgärder som syftar till att den enskilde ska vilseledas att utan pro- test underkasta sig något. En åtgärd som inte är ett frihetsberövande eller en begränsning av den rent fysiska rörelseförmågan bör, i de fall den enskilde inte ger uttryck för någon inställning och utan motstånd (verbalt eller fysiskt) låter en åtgärd genomföras, inte betecknas som en tvångs- åtgärd. Avgörande för bedömningen blir här, enligt den utred- 32 Frågor om förmyndare och företrädare för vuxna (SOU 2004:112) bl.a. s. 624 ff. och 728– 734 samt s. 1276 f. och 1306 f. i författningskommentaren. Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg ningen, i stället om den enskilde avböjer eller på annat sätt bjuder motstånd när åtgärden aktualiseras eller i anslutning till att den genomförs. Åtgärder som inte anses som tvångsåtgärder ska en företrädare, på den enskildes vägnar, kunna samtycka till. Detta givetvis under den förutsättningen att den enskilde inte ger uttryck för att han eller hon motsätter sig åtgärden. Mot bakgrund av de överväganden som Förmynderskapsutred- ningen gör kom den fram till bl.a. följande. Det är alltid fråga om tvång (frihetsberövande) om någon låses in i sin bostad eller om sådana lås används som den enskilde inte kan forcera. Detta gäller oavsett om det handlar om dörrar till den enskildes bostad eller ytterdörren till en boendeenhet. För denna bedömning saknar det också betydelse om den enskilde känner till att han eller hon har stängts inne eller över huvudtaget kan tänkas vilja gå ut. Som huvud- regel är det också fråga om tvång när det rör sig om åtgärder som begränsar den enskildes fysiska rörelseförmåga. Däremot utgör larm som fästs på den enskilde, omvårdnadsåtgärder och flyttning till ett särskilt boende endast tvångsåtgärder i de situationer då den en- skilde faktiskt motsätter sig åtgärden. Mot den bakgrunden är det i dessa situationer, enligt den utredningens bedömning, möjligt för en företrädare att ge sitt samtycke till att åtgärderna får genomföras. Tvång i denna utrednings kontext På motsvarande sätt som anser vi, i vår utrednings kontext, att tvångsbegreppet bör ges en egen inne- börd som inte utan vidare knyts till terminologin i 2 kap. RF. Vår utgångspunkt är, liksom , att det vid en mindre ingripande åtgärd är fråga om tvång endast i de fall den enskilde ger uttryck för att motsätta sig åtgärden. Vidare anser vi att det vid en mer ingripande typ av åtgärder inte krävs något motstånd, utan att det då är fråga om tvång även i de situationer där den enskilde varken ger uttryck för eller visar att denne accepterar eller motsätter sig åtgärden alternativt kanske t.o.m. förklarar att åtgärden får vidtas. Tvångsåtgärder bör därför i denna utrednings kontext definieras som åtgärder som den enskilde ger uttryck för att motsätta sig Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg (alltså oavsett om denne kan ta ställning själv i den aktuella frågan själv eller inte) eller åtgärder som är så ingripande att de – oavsett motstånd – ska räknas som tvång. Till den senare kategorin hör i första hand frihetsberövanden och åtgärder som innebär kroppsligt betvingande eller hot om det. Ytterdörren till ett särskilt boende kan vara låst, så som är brukligt i de flesta människors hem. Det- samma gäller dörrar till avdelningar och enheter. Låset måste dock vara konstruerat så att den enskilde själv kan låsa upp. Om den enskilde av något skäl, t.ex. att låset är alltför komplicerat, inte kan öppna dörren själv måste han eller hon utan dröjsmål kunna få hjälp av personalen med att öppna den. Åtgärder som innebär att den enskilde är förhindrad att lämna boendet får alltså, enligt vår mening, anses utgöra frihetsberövanden i denna kontext.33 Till de åtgärder som är så ingripande att de oavsett motstånd ska räknas som tvång hör också, som utgångspunkt, olika former av begränsningar av den rent fysiska rörelseförmågan (se dock vidare styckena nedan). Det kan då alltså vara fråga om tvång även om den enskilde varken ger uttryck för eller visar att denne accepterar eller motsätter sig åtgärden alternativt kanske t.o.m. förklarar att åtgärden får vidtas. Framförallt gäller detta kroppsnära begränsningar av rörelsefriheten, främst genom låsningar av kroppsrörelserna. Det sker en snabb utveckling av olika former av hjälpmedel och produkter framtagna för att underlätta för personer i deras vardag- liga aktiviteter eller för att skydda dem, t.ex. inom ramen för vad som brukar benämnas välfärdsteknologi34. I grunden är sådana hjälp- medel positiva för den enskilde. Åtgärder som begränsar rörelse- friheten men som är klart förenliga med personens bästa och som har till syfte att utgöra ett stöd för personen och aktivera eller annars hjälpa honom eller henne faller därför här utanför tvångs- begreppet. Detsamma gäller vissa åtgärder förenliga med personens bästa som har till syfte att skydda honom eller henne från t.ex. fall eller andra skador. Exempel på sådana ”stöd- eller skyddsåtgärder” kan vara användning av olika typer av fixeringsanordningar såsom 33Jfr Frågor och svar om tvångs- och skyddsåtgärder inom vård och omsorg för vuxna, webbplats, . 34Begreppet har definierats som kunskapen om och användandet av teknik som kan bidra till ökad trygghet, aktivitet, delaktighet och självständighet för personer med funktionsnedsätt- ning och deras anhöriga, se t.ex. Myndighetens för delaktighets webbplats, . Överväganden och förslag – hälso- och sjukvård (inklusive tandvård) och omsorg brickbord och sänggrindar i vissa situationer. Under vissa förut- sättningar bör LSH således vara tillämplig på dessa åtgärder.