sou · H3B374 · 2015-08-18 00:00:00 — Det innebär att den socialnämnd som fattar beslut om en placering i ett annat land an- svarar för de kostnader som kan uppstå samt att den socialnämnd som har godkänt en placering av ett barn i inte bär något kostnadsansvar. Som redovisas i avsnitt 13.2 gör utredningen bedöm- ningen att kostnadsfördelningen avseende är en fråga som får lösas från fall till fall inom samrådsförfarandet. Uppföljning och tillsyn vid insatser för vuxna Bestämmelser om uppföljning och tillsyn i SoL För placeringar av en vuxen i ett HVB-hem eller i ett familjehem ska en vårdplan upprättas (11 kap. 3 § SoL).18 En sådan vårdplan ska som huvudregel bland annat beskriva de särskilda insatser som behövs, målet med vården och den vårdbehövandes syn på den planerade vården (5 kap. 1 a § socialtjänstförordningen [2001:937]). För att följa situationen för vuxna placerade i familjehem bör den socialnämnd som är ansvarig för en sådan placering fortlöpande hålla sig väl för- trogen med förhållandena i hemmen och ge såväl dessa som de placerade behövligt stöd genom personliga besök av representanter för nämnden och på annat lämpligt sätt (5 kap. 1 c § socialtjänst- förordningen). utövar tillsyn över (13 kap. 1 § SoL). Tillsynen innebär bland annat att kontrollerar att brister och missför- hållanden avhjälps och den som bedriver verksamheten är skyldiga att på begäran bland annat lämna över handlingar och annat material som rör verksamheten (13 kap. 3 och 5 §§ SoL). Tillsynen inne- fattar en rätt att inspektera en verksamhet och att få tillträde till dess lokaler (13 kap. 6 § SoL). I vissa fall har rätt att förelägga den som svarar för verksamheten att avhjälpa missförhållandet samt att besluta att helt eller delvis återkalla tillståndet för verksamheten eller att helt eller delvis förbjuda fortsatt verksamhet (13 kap. 8 och 9 §§ SoL). 18 ska en vårdplan upprättas även för vuxna, se med flera, Nya sociallagarna (, /zeteo), kommentaren till 11 kap. 3 § SoL. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat Bestämmelser om uppföljning och tillsyn i LSS Kommunen ska fortlöpande följa upp vilka personer som omfattas av LSS och vilket behov av stöd och service dessa personer har (15 § 1 LSS). Därtill är kommunen skyldig att anmäla till om det finns anledning att anta att en tillståndshavares lämplighet för att bedriva verksamhet med personlig assistans kan ifrågasättas (15 § 11 LSS). utövar tillsyn över all verksamhet som bedrivs enligt LSS (25 § LSS). Tillsynen innebär granskning av att verksamheten upp- fyller krav och mål enligt bland annat lagar och andra föreskrifter samt att den som har meddelats tillstånd enligt LSS fortlöpande uppfyller lämplighetskravet (26 § LSS). Den som bedriver verksam- heten är skyldig att lämna över handlingar och upplysningar om verksamheten som behöver för sin tillsyn och inspektionen har rätt att inspektera verksamheten (26 c § och 26 d § LSS). I vissa fall får vid vite förelägga den som svarar för verksamheten att avhjälpa missförhållanden, eller besluta att helt eller delvis återkalla tillståndet för verksamheten, eller besluta att helt eller delvis förbjuda fortsatt verksamhet (26 f § och § LSS). En insats för en vuxen i enligt Om socialnämnden respektive kommunen har godtagit ett boende för en vuxen här i landet, ska boendebeslutet av myndigheten i den andra fördragsslutande staten förklaras verkställbart i (se avsnitt 11.4.2 och artikel 25) innan den vuxne tas emot i det av- sedda boendet. När den vuxne har kommit till , bör enligt utredningen, vården beredas som för ett motsvarande svenskt be- slut om vård utanför det egna hemmet och de bestämmelser som gäller för sådan vård bör tillämpas (se avsnitt 13.2 och artikel 14). Uppföljning bör också ske på i princip samma sätt som för en inhemsk placering. Även tillsyn över en placering som har beslutats av en myndighet i en annan fördragsslutande stat bör genomföras på motsvarande sätt som för en placering som beslutats av social- nämnden respektive kommunen. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat En insats för en vuxen i en annan fördragsslutande stat Efter socialnämndens respektive kommunens beslut om boende för en vuxen i en annan fördragsslutande stat genomförs insatsen i det aktuella landet på samma sätt som en insats som har beslutats av myndigheterna där (se avsnitt 13.2 och artikel 14). När det gäller ska socialnämnden, för att kunna uppfylla sina skyldigheter i fråga om att följa den beslutade placeringen, genom en överenskommelse med behörig myndighet i det land där barnet ska placeras ha gjort det möjligt att följa upp placeringen. En sådan överenskommelse är enligt en förut- sättning för att en placering i utlandet ska få genomföras (6 kap. 11 b § 4 SoL).19 respektive kommunen måste även uppfylla sina skyldigheter i fråga om att följa upp en insats för en vuxen i en annan fördragslutande stat. Vid ett boende av mer permanent karak- tär blir skyldigheten svagare i takt med att den vuxne tillbringar mer och mer tid i den andra fördragsslutande staten. Uppföljnings- skyldigheten kan därför sägas vara starkare vid ett tillfälligt boende än vid ett varaktigt boende och det bör, enligt utredningen, över- låtas till socialnämnden respektive kommunen att bedöma i vilken utsträckning en uppföljning bör ske. Utredningen föreslår därför att socialnämnden respektive kommunen får besluta om ett boende för en vuxen i en annan fördragsslutande stat enligt Haag- konvention endast om socialnämnden respektive kommunen, när den bedömer det nödvändigt, genom en överenskommelse med den behöriga myndigheten i den stat där den vuxne ska få ett boende har gjort det möjligt för nämnden respektive kommunen att få följa upp insatsen. Tillsynen över ett boende i en annan fördragsslutande stat blir en fråga för myndigheterna i den fördragsslutande stat där den vuxne får ett boende (artikel 14). En ytterligare förutsättning för att en insats i en annan fördragsslutande stat ska kunna komma i fråga bör därför, i likhet med vad som gäller vid placeringar enligt (6 kap. 11 b § 5 SoL)20, vara att den för- dragsslutande stat där den vuxne ska få ett boende har en tillfreds- 2011/12:85, s. 47. 2011/12:85, s. 47. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat ställande tillsyn av boendet. Utredningen föreslår att ett sådant krav för insatsen ska anges i lag. 13.4.4Överklagan av beslut enligt artikel 33 Utredningens bedömning: Det finns inte något behov av att införa kompletterande bestämmelser i fråga om överklagande av ett beslut enligt artikel 33. SoL, LSS och förvaltningslagen är tillämpliga på socialnämndens respektive kommunens prövning av en placering enligt artikel 33. När det gäller överklagande av ett förvaltningsbeslut föreskrivs i 22 § förvaltningslagen att ett beslut får överklagas av den som be- slutet angår, om det gått honom emot och beslutet kan överklagas. Om ett visst beslut kan överklagas eller inte regleras av andra för- fattningar än förvaltningslagen, till exempel anges de beslut av social- nämnden som får överklagas i 16 kap. 3 § SoL och med avseende på beslut av kommunen i 27 § LSS. Det kan nämnas att bestämmel- serna om överklagande i förvaltningslagen dock alltid tillämpas om det behövs för att tillgodose rätten till domstolsprövning av civila rättigheter eller skyldigheter enligt artikel 6.1 i den europeiska kon- ventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna (se 3 § förvaltningslagen). Frågan är om socialnämndens respektive kommunens prövning av ett boende som beslutats över landgränserna ska kunna över- klagas. Utredningen har gjort bedömningen att tvångsplaceringar över landgränserna inte kan komma i fråga (avsnitt 13.4.1). Detta innebär att det saknas skäl att tillhandahålla ett system för över- prövning på det sätt som föreskrivs för beslut om tvångsvård enligt LVM, LVU och LPT. Det finns således, enligt utredningen, inte något behov av att införa kompletterande bestämmelser i fråga om överklagande av ett beslut enligt artikel 33. förhållande till andra internationella instrument och autonom rätt Den svenska internationellt privaträttsliga lagstiftningen rörande skydd för vuxna består, som nämns i kapitel 4, dels av bestämmel- ser som har tillkommit genom internationella överenskommelser och endast gäller i förhållande till de länder mellan vilka överenskom- melserna har träffats, dels av autonom rätt som gäller utan sådan bundenhet. I svensk rätt finns således flera författningar med be- stämmelser om svensk domstols internationella behörighet, tillämp- lig lag och erkännande och verkställighet av beslut i ärenden om skydd för vuxna. När det gäller konventionsbunden lagstiftning regleras skyddet nordiska äktenskapskonvention, som har införlivats i svensk rätt genom förordning och lag. Den nordiska kon- ventionen om socialt bistånd och sociala tjänster, som gäller som lag i ,1 innehåller bestämmelser om internationell behörig- het. Dessutom finns lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling, som bygger på ett samarbete mellan de nordiska länderna. De autonoma bestämmelser som behandlar skydd för vuxna finns lag. 1 Se lagen (1995:479) om nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster samt förordning (1996:908) om ikraftträdande av lagen (1995:479) om nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster. förhållande till andra internationella instrument … reglerar hur konventionens bestäm- melser, efter ett lands tillträde, förhåller sig till andra internatio- nella instrument (artiklarna 48 och 49). Mellan fördragsslutande stater gäller konventionsbundna bestämmelser framför autonom rätt. I kapitlet redogörs för hur förhåller sig till andra internationella instrument och autonom rätt samt över- vägs om artiklarna i konventionen föranleder ett behov av lagänd- ringar eller kompletterande bestämmelser. I förbindelserna mellan de fördragsslutande staterna ska denna kon- vention ersätta den i undertecknade konventio- nen om omyndighetsförklaring och därmed jämförbara skyddsåtgärder. ersätter, i förbindelserna mellan de för- dragsslutande staterna, (artikel 48). sade upp (se avsnitt 3.4). Till skillnad från den motsvarande artikeln Haag- konvention (artikel 51) finns det i artikel 48 inte något förbehåll för erkännandet av åtgärder som har vidtagits enligt . Skälet till att ett förbehåll saknas är enligt den förklarande rapporten att Haagkonventon knappast längre tillämpas som en mellanstatlig överenskommelse.2 14.3Förhållandet mellan och andra internationella instrument (artikel 49) Denna konvention inverkar inte på något annat internationellt instru- ment som de fördragsslutande staterna är parter i och som innehåller bestämmelser om frågor som regleras i konventionen, såvida inte en mot- satt förklaring avges av de stater som är parter i ett sådant instrument. 2 Se , Explanatory Report, paragraf 159. förhållande till andra internationella instrument … 2.Denna konvention inverkar inte på möjligheten för en eller flera fördragsslutande stater att ingå överenskommelser som innehåller bestämmelser om frågor som regleras i denna konvention med avseende på vuxna som har hemvist i någon av de stater som är parter i sådana överenskommelser. 3.Överenskommelser som kan komma att ingås av en eller flera för- dragsslutande stater om frågor som omfattas av denna konventions tillämpningsområde inverkar inte på tillämpningen av bestämmelserna i denna konvention i förhållandet mellan dessa stater och andra för- dragsslutande stater. 4.De föregående punkterna ska även vara tillämpliga på enhetliga lagar som är grundade på särskilda förbindelser av regional eller annan karak- tär mellan berörda stater. Förhållandet mellan och andra inter- nationella instrument regleras i artikel 49, som i huvudsak har ut- formats på samma sätt som artikel 52 . inverkar inte på något annat internatio- nellt instrument som de fördragsslutande staterna är parter i och som innehåller bestämmelser om frågor som regleras i konventionen, såvida inte en motsatt förklaring avges av de stater som är parter i ett sådant instrument (artikel 49.1). inverkar inte heller på möjligheterna för en eller flera fördragsslutande stater att ingå överenskommelser med avseende på vuxna med hemvist i någon av staterna (arti- kel 49.2). En sådan överenskommelse kan antingen ingås mellan fördragsslutande stater eller mellan en fördragsslutande stat eller flera och en eller flera tredje länder och får avse vuxna med hemvist i någon av de avtalsslutande länderna. I fråga om skydd för vuxna är part nordiska äktenskapskonvention (se närmare avsnitt 3.6.1). Haag- konvention inverkar således inte – såvida inte en motsatt förklaring avges – på tillämpningen av nordiska äktenskapskonven- tion och hindrar inte heller att den ändras, förutsatt att bestäm- melserna om förmynderskap även fortsättningsvis begränsas till att gälla vuxna som har hemvist i någon av de stater som är parter nordiska äktenskapskonvention.3 På motsvarande sätt för- håller det sig med den nordiska konventionen om socialt bistånd 3 Jämför den finska propositionen RP 61/2010 rd, s. 10. förhållande till andra internationella instrument … och sociala tjänster, som gäller som lag i Sverige4 och som i vissa fall ger internationell behörighet till vistelselandets sociala myndig- heter i fråga om bistånd till nordiska medborgare (se avsnitt 4.3.3). gäller dock, enligt utredningens bedöm- ning, för de frågor som inte omfattas av den internordiska reg- leringen, till exempel framtidsfullmakter. Överenskommelser som ingås mellan en eller flera fördragsslut- ande stater i angelägenheter som täcks av konventionens tillämp- ningsområde påverkar dock inte tillämpningen av bestämmelserna i relationen mellan sådana stater och andra fördragsslutande stater (artikel 49.3). Bestämmelsen innebär att för- dragsslutande stater är fria att ingå separata överenskommelser, även sådana som är baserade på den vuxnes nationalitet, vistelse eller på förekomsten av egendom i någon av de fördragsslutande staterna (jämför artikel 49.2), men att en sådan överenskommelse inte kan användas för att frångå staternas skyldigheter enligt Haag- konvention mot andra fördragsslutande stater som inte är parter i den separata överenskommelsen.5 Bestämmelserna i punkterna 1–3 ska även tillämpas på enhetliga lagar grundade på speciella förbindelser av regional eller annan natur mellan de berörda staterna (artikel 49.4). Denna bestämmelse är av speciellt intresse för de nordiska länderna och omfattar till exempel lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behand- ling och lagens motsvarigheter i de övriga nordiska länderna.6 14.42000 års i förhållande till autonom rätt Inom sitt tillämpningsområde ska vara över- ordnad autonom rätt. Om tillträder Haagkonven- tion blir alltså den svenska autonoma rätten subsidiär i förhållande 4Se lagen (1995:479) om nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster samt förordning (1996:908) om ikraftträdande av lagen (1995:479) om nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster. 5Se , Explanatory Report, paragraf 163. 6Se , Explanatory Report, paragraf 165, och den finska propositionen RP 61/2010 rd, s. 10. förhållande till andra internationella instrument … till bestämmelserna i konventionen. Utredningens överväganden beträffande ett svenskt tillträde till konventionen finns i kapitel 6. 14.5Behovet av lagändringar eller kompletterande bestämmelser Utredningens bedömning: Artiklarna 48 och 49 ger inte upp- hov till några lagändringar eller kompletterande bestämmelser. De bestämmelser som reglerar förhållandet mellan Haag- konvention och andra internationella instrument och förhållandet mellan och be- döms inte föranleda några lagändringar eller kompletterande bestäm- melser i svensk rätt. 15Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser 15.1De allmänna bestämmelserna och slutbestämmelserna I kapitlet med allmänna bestämmelser (kapitel VI, artiklarna 38–52) har bestämmelser av mer administrativ natur samlats, till exempel föreskrifter om intyg, behandling av personuppgifter, sekretess och språk liksom bestämmelser som rör stater med flera rättssystem. Sist i konventionen finns slutbestämmelserna (kapitel VII, artiklar- na 53–59). De avser i första hand staternas anslutande till konven- tionen och konventionens ikraftträdande. 1.Myndigheterna i den fördragsslutande stat där en skyddsåtgärd har vidtagits eller där en företrädares fullmakt har bekräftats, får på begä- ran av den person som har anförtrotts skyddet av den vuxnes person eller egendom, för denna person, utfärda ett intyg om i vilken egen- skap personen handlar och vilka befogenheter personen har. 2.Denna person ska, om inte annat kan visas, anses handla i den egen- skap och ha de befogenheter som anges i intyget från intygets datum. 3.Varje fördragsslutande stat ska ange vilka myndigheter som är behö- riga att utfärda intyget. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser Myndigheterna i den fördragsslutande stat där en skyddsåtgärd har vidtagits eller där en företrädares fullmakt har bekräftats, får på begäran av den person som har anförtrotts skyddet av den vuxnes person eller egendom, utfärda ett intyg om i vilken egenskap per- sonen handlar och vilka befogenheter personen har (artikel 38). Det framgår vidare av artikeln att personen i fråga ska anses handla i denna egenskap, och med angivna befogenheter, om inte annat kan visas. Varje fördragsslutande stat ska ange vilka myndigheter som är behöriga att utfärda intyget. Artikel 38 har sin motsvarighet i artikel 40 Haagkon- vention. Till skillnad års är det endast myndigheterna i den fördragsslutande stat där en skyddsåtgärd har vidtagits eller där en företrädares fullmakt har bekräftats som kan utfärda ett intyg. Haagkonven- tion har även barnets hemviststat denna befogenhet. I II- förordningen finns det inte någon direkt motsvarighet till artikel 38 , men intyg om meddelade domar och beslut kan enligt förordningen utfärdas av en domstol eller berörd myndighet. Det finns också vissa likheter med arvsintyget enligt EU:s arvsförordning. Syftet med intygen enligt är att under- lätta för företrädaren att utöva skyddet för en vuxen i ett annat land, där man kanske annars inte skulle tolka ett beslut om skydds- åtgärder på rätt sätt.1 Enligt den förklarande rapporten torde intygen även leda till att man kan undvika såväl kostnader som tvister genom att de har bevisverkan i alla fördragsslutande stater.2 Enligt artikelns ordalydelse är de fördragsslutande staterna inte skyldiga att utfärda ett intyg och under utarbetandet av konven- tionen uttalades att avsikten var att inte ålägga en konventionsstat, som motsatte sig det, att tillhandahålla intyg.3 I artikel 38.1 anges således att myndigheten ”får” utfärda ett intyg. Alla fördragsslut- ande stater ”ska” dock enligt artikel 38.3 ange vilka myndigheter som är behöriga att utfärda intyget. 1Se den finska propositionen RP 61/2010 rd, s. 21. 2Se , Explanatory Report, paragraf 144. 3Se , Explanatory Report, paragraf 144. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser av en myndighet i artikel 38.3 torde, enligt utredningen, endast röra de fördragsslutande stater som väljer att tillhandahålla intyg. Den myndighet som utfärdar intyget behöver inte vara den- samma som den som har vidtagit åtgärden. Intyget ska utvisa vem som har anförtrotts skyddet av den vuxne på grund av en skydds- åtgärd som har vidtagits av en behörig myndighet enligt kapitel II i konventionen eller då befogenheterna har tilldelats genom en fram- tidsfullmakt (se kapitel 10). Av intyget ska också framgå i vilken egenskap personen handlar och de befogenheter som personen har. När det är lämpligt kan ett intyg, enligt den förklarande rapporten, även ange vilken behörighet som inte omfattas. Intyget kan till exempel ange att personen med företrädaransvar avseende en vuxen med hemvist i inte har befogenhet att administrera egendom som den vuxne äger i ett annat land.4 Utredningen gör bedömningen att franskans ”confirmé” och engelskans ”confirmed” i detta sammanhang bör översättas med ”bekräfta”. Vad som avses med att en fullmakt har bekräftats fram- går inte av konventionen och redovisas inte heller närmare i den förklarande rapporten. Enligt utredningen bör en fullmakt kunna anses vara bekräftad till exempel vid en prövning av fullmakten enligt artikel 15 eller 16 (se avsnitt 10.6) eller vid någon form av registreringsförfarande som kan krävas vid tillkomsten av fullmak- ten i en stat som har institutet i sin interna rätt (se kapitel 10). Enligt artikel 38.2 ska personen, om annat inte visas, anses handla enligt de befogenheter som anges i intyget. Det kommer således att vara möjligt för en berörd person att ifrågasätta riktigheten av de uppgifter som framgår av intyget. I avsaknad av ett ifrågasättande kan tredje man emellertid tryggt handla med den person som intyget anvisar, inom de befogenhetsramar som anges. Intygets bevisverkan begränsas av det datum när det utfärdades. Intyget kan alltså inte garantera att befogenheterna kvarstår i framtiden.5 För det fall en person behöver intyg om sitt förvaltarförord- nande skulle alltså intyg kunna utfärdas beträffande samma förvaltarskap. 4Se , Explanatory Report, paragraf 144. 5Se , Explanatory Report, paragraf 147, och den finska propositionen RP 61/2010 rd, s. 21. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser Av den förklarande rapporten framgår att det har utarbetats en modell för hur intygen bör vara utformade.6 Modellen finns till- gänglig på hemsida.7 15.2.2Behovet av lagändringar eller kompletterande bestämmelser Utredningens förslag: Det ska i enlighet med artikel 38.3 anges att överförmyndaren, när det gäller godmanskap och förvaltar- skap, samt tingsrätten, i fråga om framtidsfullmakter, tillhanda- håller intyg enligt artikel 38. Utredningens bedömning: I förordning bör föreskrivas att den tingsrätt där en framtidsfullmakt har bekräftats ska utfärda in- tyg enligt artikel 38. Någon ytterligare reglering är inte erforderlig för att intyg enligt artikel 38 ska tillhandahållas. Som framgår av avsnitt 15.2.1 ålägger konventionen inte de för- dragsslutande staterna en skyldighet att tillhandahålla sådana intyg. Det finns inte heller någon konventionsenlig skyldighet för en företrädare att begära och kunna uppvisa ett intyg. Med hänsyn till intygens bevisverkan fyller de en viktig praktisk funktion och ut- redningen bedömer att intyg kommer att efterfrågas i förhållande- vis stor utsträckning. Mot denna bakgrund är det enligt utredningen angeläget att svensk myndighet tillhandahåller sådana intyg som avses i artikel 38. När det gäller företrädare för en skyddsbehövande vuxen aktua- liseras intygsfrågan i beträffande gode män och förvaltare. Den kan även uppkomma i händelse av att en här gällande framtids- fullmakt har bekräftats i . Om institutet framtidsfullmakt införs i svensk rätt, får frågan ökad betydelse eftersom den som 6Se , Explanatory Report, paragraf 147. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser åberopar en sådan fullmakt kan ha ett intresse av att få ett mot- svarande intyg utfärdat. Intyg avseende godmanskap och förvaltarskap När en vuxen är i behov av en företrädare tillgodoses behovet enligt svensk rätt genom att en god man eller en förvaltare utses. Det är tingsrätten som utser en god man eller en förvaltare i samband med att godmanskapet eller förvaltarskapet anordnas (11 kap. 4 § andra stycket och 7 § fjärde stycket FB). Om det därefter blir aktuellt att byta god man eller förvaltare är överförmyndaren enligt nämnda bestämmelse ensam behörig att fatta beslut. När det gäller god- manskap och förvaltarskap har överförmyndaren därför en skyldig- het att föra ett register över dessa ställföreträdarskap och om det begärs ska överförmyndaren lämna ut ett utdrag ur registret (9 och 11 §§ förmynderskapsförordningen [1995:379]).