sou · H3B310 · 2015-02-26 00:00:00 — I den domstolspraxis som utvecklades lämnade domstolen endast medgivande till företaget om Kammarkollegiet, såsom före- trädare för berört allmänt vattenområde, tillät att området brukades för ändamålet.43 Dagens instruktion innehåller inga krav på tillstånd eller någon förklaring om rådigheten. Kammarkollegiets uppdrag har dock av verksamhetsutövare och myndigheter tolkats som att det krävs rådig- hetsmedgivande från kollegiet för att få disponera allmänt vatten- område. Kollegiet har beslutat om rådighetsmedgivande avseende bl.a. uppförande av vindparker, odling av musslor, nedläggning av kabel och dumpning av muddermassor. Kollegiet hanterar ett 30-tal ansökningar . När någon vill utöva verksamhet på allmänt vatten har Kammar- kollegiet tidigare gjort en summarisk prövning av frågan om området 43 Kammarkollegiets betänkande, B I nr 566, sid. 35 f. Äganderätt till allmänt vatten utgör allmänt vatten eller inte. Om det är allmänt vatten, har ett ”rådighetsbeslut” meddelats. villkoras besluten i stället med att dispositionsrätten gäller i den del av området som utgör allmänt vattenområde. Ingen kontroll görs av om någon annan redan har rådighet över området. I praktiken kan man söka rådighet över hela (i den del som utgör allmänt vatten). Medgivande ges utan prioritet och det har förekommit att flera sökande medgetts rådighet för samma typ av verksamhet på samma område. Ett rådig- hetsmedgivande innebär alltså inte någon exklusiv rätt att nyttja området. Med få undantag beviljas alla ansökningar. Kammarkollegiet villkorar generellt giltigheten av sina rådighetsbeslut med att övriga behövliga tillstånd lämnas. Verksamhet som är tillståndspliktig ska sedan prövas enligt eller annan relevant lagstiftning. Kammarkollegiet överlåter frågan om verksamheten är tillåtlig till denna prövning, dvs. inga sådana överväganden görs inför rådighetsbeslutet. Även andra intressekonflikter lämnas till tillåtlighetsprövningen. I till- ståndsbeslutet ankommer det på verksamhetsutövaren att belysa hur vattenområdet ska användas i verksamheten. Om tillstånd inte ges enligt eller annan tillämplig lagstiftning, förfaller rådigheten över vattenområdet. I Kammarkollegiets roll ingår även att företräda allmänna intressen vid tillåtlighetsprövningen. I praktiken kan kollegiet således säga nej till en verksamhet som man tidigare givit positivt rådighets- beslut för. Enligt Kammarkollegiets skrivelse Företrädande av allmänt vatten- område (Dnr 4.1-5982-10) har ingen ansökan om rådighet avslagits . Ansökningarna avsåg i dessa fall dumpning av uttjänta fordonsdelar. Vidare synes det inte ha förekommit något fall där ett rådighetsmedgivande överklagats eller där en ansökan om vattenverksamhet inom allmänt vattenområde har avvisats på den grunden att kollegiet inte har medgivit rådighet. Det finns inte heller några exempel där en tillsynsmyndighet eller åklagare uppmärk- sammats på och drivit vidare att en åtgärd vidtagits inom allmänt vattenområde utan att rådighetsmedgivande har inhämtats. Ett bidragande skäl till att Kammarkollegiet endast i undantags- fall avslår en rådighetsansökan, kan vara att kollegiet inte fått några riktlinjer från regeringen om vilka kriterier som ska gälla för att en ansökan ska beviljas. Det har inte funnits några politiska priori- Äganderätt till allmänt vatten teringar eller andra viljeyttringar om hur det allmänna vattnet ska användas. Ytterligare en bidragande orsak kan vara att det ofta sak- nas planering inom allmänt vattenområde. Det är även oklart vad som enligt lagstiftaren kan anses innefattas i Kammar- kollegiets rätt att företräda allmänt vattenområde och vilka intressen som ska beaktas. Det är inte heller klart med stöd av vilken bestäm- melse som regeringen överlåtit uppgiften till kollegiet. Att uppgiften tillkommer Kammarkollegiet har dock, med ett undantag, så vitt utredningen känner till inte ifrågasatts. har i sin tidigare nämnda avhandling (sid. 506 ff), uppmärksammat det oklara rättsläget när det gäller statens dispositionsrätt till allmänt vatten och drar slutsatsen att det inte finns något klart stöd för en statlig äganderätt till allmänt vattenområde. Därmed finns inte heller något klart stöd för att ett särskilt tillstånd som avser rådigheten skulle behövas, t.ex. för att uppföra ett våg- eller vindkraftverk där. Lantmäteriet anser dock i motsats till (se bilaga 10) att mycket talar för att Kammarkollegiets behörighet att besluta om rådighetsmedgivande, bör rymmas inom statens roll som förvaltare av det allmänna vattenområdet, men att det finns anledning att i lagstiftning klargöra och även utöka statens befogenheter. Av 2 kap. 4 § restvattenlagen framgår att den som bedriver vatten- verksamhet har rådighet inom det område där verksamheten be- drivs, om vattenverksamheten behövs för allmän väg, allmän farled eller allmän hamn. Den rådighet som grundas på 2 kap. 4 § ger i sig ingen civilrättslig dispositionsrätt utan endast den processuella befogenhet som krävs för att få till stånd en tillståndsprövning av verksamheten. Den civilrättsliga dispositionsrätten (markåtkomsten) måste verksamhetsutövaren ordna på annat sätt, t.ex. genom någon form av tvångsrätt, servitut eller nyttjanderätt.44 Enligt 1 § lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och allmän hamn får en allmän farled eller allmän hamn inrättas om farleden/hamnen är av väsentlig betydelse för den allmänna 44 SOU 2014:35, sid. 145. Äganderätt till allmänt vatten samfärdseln, om farleden är av väsentlig betydelse för fiskerinäringen eller för trafiken med fritidsbåtar och om det behövs med hänsyn till säkerheten i farleden. Vidare framgår att det är regeringen som fattar beslut om inrättandet av allmän farled och allmän hamn, men regeringen kan även genom föreskrifter ge annan myndighet sådan rätt (4 §). Av instruktion (2007:1161) framgår att en av huvuppgifter är att svara för farledshållning och inrätta nya farleder. Med farled menas en sjöväg anvisad genom sjösäkerhetsanordningar eller utmärkt i sjökort eller en nautisk publikation45. Detta innebär att det inte krävs något rådighets- medgivande från Kammarkollegiet när ska inrätta farleder på allmänt vatten. anser sig ha befogenhet att besluta om rådighet för vattenverksamhet i allmänna farleder. Detta följer av verkets instruktion i kombination med farledslagen och farledsförordningen. är således av den uppfattningen att verket har ett utpekat ansvar att besluta om rådighet i allmänna farleder. Sjöfarts- verket har , på ansökan av exempelvis en hamn, fattat rådighetsmedgivande avseende vattenrättsliga åtgärder inom allmän farled. Denna praxis är även allmänt accepterad av Mark- och miljödomstolen som godtagit rådighetsmed- givanden i ansökningar från hamnar avseende vattenverksamhet. Dessutom har enligt förordningen (2011:658) om undanröjande av vrak som hindrar sjöfart och fiske rätt att avlägsna vrak och andra större föremål som sjunkit i allmän farled, dvs. staten har genom lagstiftning talat om hur det allmänna vattnet ska nyttjas i en allmän farled och att har ansvaret att hålla farlederna framkomliga. uppfattning är att Kammarkollegiet äger viss be- slutanderätt genom att företräda allmänt vattenområde. Detta gäller dock endast ”… i den utsträckning någon annan myndighet inte har till uppgift att göra det” (2 § Kammakollegiets instruktion). Verket menar att för det fall lagstiftaren avsett att Kammarkollegiet skulle ha beslutanderätt över rådighet i allmän farled skulle det uttryck- ligen ha reglerats i farledslagen eller farledsförordningen. 45 , Ordlista och begreppsdiagram Farleder och hamnar, version 2.0, , sid. 5. Äganderätt till allmänt vatten Kammarkollegiets uppfattning är att rådighetsmedgivande eller liknande upplåtelse till allmänt vatten inte innebär en exklusiv rätt att nyttja det aktuella området. Kammarkollegiet menar att den upp- låtelse eller annan myndighet får genom 2 kap. 4 § restvattenlagen inte innebär att verksamhetsutövaren har rätt att besluta om rådighet enligt 2 kap. 2 § samma lag. 8.3Framtida hantering av allmänt vatten 8.3.1Verksamheter i allmänt vattenområde Inledningsvis kan det vara av intresse att få en översikt över vilken typ av verksamheter som bedrivs inom allmänt vattenområde. I sitt betänkande Allmänt vattenområde gjorde Kammarkollegiet en sammanställning över verksamheter som hade prövats för utnyttjande av allmänt vattenområde. Följande verk- samheter listades46: Jakt och fiske. Detta är dock av ringa betydelse, då gruv- brytning inte är aktuell så långt från land. Brytning kan dock bli aktuell på landbildning ovanför vattenytan. Gruvlagen är tillämplig, då t.ex. en ort kan drivas så långt ut i havet att orten delvis berör allmänt vatten. Exempel på tillämpning av gruvlagen finns i de . Stenkolslagen och uranlagen är tillämpliga. Det har förekommit att koncession enligt stenkolslagen meddelats på allmänt vatten- område.47 46B I nr 566, sid. 28–33, 1:5–1:15. 47Lagarna har upphävts. Frågorna regleras numera av lagen (1996:314) om kontinentalsockeln samt minerallagen (1991:45), vilken uttryckligen inte gäller på allmänt vattenområde (1 kap. Äganderätt till allmänt vatten Sandtäkt m.m. enligt lagen om rätt till sand-, grus och stentäkt. Verksamheten är vanligast i Skåne.48 Utfyllnad för byggnads- eller hamnändamål samt annat byggande i allmänt vattenområde. Allmänt vatten hade utnyttjats i ökad omfattning för företag som enligt 2 kap. vatten- lagen är hänförliga till byggande i vatten eller likställda därmed. Prövning sker enligt vattenlagens regler. Förfoganderätten kräver medgivande eller upplåtelse från kronan/staten. Exempel på verk- samheter: utfyllnad av havsbottnen för vinnande av mark etc., brobyggen, fyrbyggen, utläggning av massor på havs- eller sjö- botten, grävning och sprängning för farled, anläggningar för bortledande av vatten från sjö, t.ex. för dricksvatten (dvs. vatten- intaget är lokaliserat till allmänt vatten), större ledningar eller tuber, hamnanläggningar och pirer etc. I exempelvis , och har allmänt vatten tagits i anspråk för hamn- anläggningar. Enskilt nyttjande av och skär som tillhör allmänt vatten- område. Någon riksomfattande inventering hade inte genom- förts. Enskild rätt till nyttjande kan förekomma enligt urminnes hävd. Det kan även antas att ”hävdvunnen allemansrätt” ger rätt till exempelvis bete och slåtter. Det kan även finnas boningshus, bod eller annan anläggning uppförd till gagn för yrkesfisket. 1 kap. 3 § vattenlagen, rätt för strandägare att ha mindre brygga, båt-, bad- eller tvätthus eller annan dylik byggnad på annans vatten. Denna rätt tillkommer strandägare, vare sig vattenområdet är enskilt eller allmänt.49 Färdas med båt och bada tillkommer envar. Kollegiet konstaterade i betänkandet att det blivit vanligare att all- mänt vatten används som utstjälpningsplats för mudder-, schakt- och sprängmassor utan att utfyllnad upp till vattenytan sker.50 återfinns också de (kända) fall där medgivande 48Lagen (1996:314) om kontinentalsockeln hade inte trätt i kraft . 49Nuvarande bestämmelser återfinns i 1 kap. 6 § jordabalken (1970:994) samt 2 kap. 7 § lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. I SOU 2014:35 föreslås att reglerna i 2 kap. 7 § ska flyttas till jordabalken. 50B I nr 566, sid 1:10–1:11. Äganderätt till allmänt vatten att disponera allmänt vatten inte givits. Dessa avser två fall (ett i och ett i ), när önskemål fanns att använda all- mänt vatten som avstjälpningsplats för skrotbilar. Avslagen moti- verades med yrkesfiskets intressen samt allmänna vattenvårdssyn- punkter. Kammarkollegiet var inte berett att upplåta allmänt vatten för ändamålet.51 Utredningen har för sin del gått igenom Kammarkollegiets beslut om tillåtelse att disponera allmänt vattenområde mellan och utgången av 2013,52 Följande verksamheter har förekommit: 2.sjökabel/ledning, 4.dumpning av muddermassor, 5.musselodling och fiskodling, 8.hamnverksamhet inklusive pir, och 9.övrigt (vindmätningsmast, naturreservat, forskningsverksamhet, bottenundersökning, vandrarhemsboende, djupvattenintag, vatten- pump för omblandning av vatten). 51B I nr 566, sid 1:11. 52Perioden är vald utifrån att besluten finns lätt tillgängliga genom att digitalt arkiv införts hos Kammarkollegiet. Äganderätt till allmänt vatten I tabell 8.1 nedan redovisas en sammanställning över antalet beslut årsvis avseende olika verksamheter (siffrorna avser uppräkningen ovan). Det kan konstateras att den övervägande delen av besluten avser vindkraft. Det har med andra ord skett en förskjutning från de verksamheter som lagstiftaren tidigare ansett mest aktuella på all- mänt vatten och som staten ville tillförsäkra sig ekonomiskt utbyte av, dvs. täktverksamhet av olika slag samt tillgodogörande av andra naturtillgångar som olja och naturgas. Äganderätt till allmänt vatten Utredningens förslag och bedömning: I lag regleras att rege- ringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, beslutar om rätt att använda allmänt vatten och att sådana beslut ska innehålla de villkor som gäller för upplåtelsen. Kammarkollegiet ges i uppdrag att i samråd med berörda myndigheter ta fram riktlinjer för i vilka fall rätt att använda allmänt vatten ska upplåtas och vilka villkor som kan vara aktu- ella vid sådana upplåtelser. Lantmäteriet har i sin utredning konstaterat att mycket talar för att Kammarkollegiets behörighet att besluta om rådighetsmedgivande bör rymmas inom statens roll som förvaltare av det allmänna vatten- området. Att Kammarkollegiet har denna roll har, med få undantag, inte ifrågasatts. Det har dock, bl.a. av Kammarkollegiet, framförts behov av att förtydliga myndighetens befogenheter angående rådighetsbesluten. Frågan har också aktualiserats i sam- band med diskussioner om önskemål att kunna ta ut en avgift när enskilda tillgodogör sig nyttigheter på allmänt vatten. Fler och fler verksamheter vill ta del av den resurs som allmänt vatten utgör. De verksamheter som etableras kan ha stor påverkan på sjöfart, fiske och andra allmänna intressen i allmänt vatten. Mot bakgrund av denna utveckling kan det finnas skäl att reglera, priori- tera och också ha en möjlighet till sammanhållen kontroll av den verksamhet som bedrivs i allmänt vatten. För att säkerställa statens styrning över verksamheter i allmänt vattenområde bör det införas regler med innebörden att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, beslutar i frågor som gäller upplåtelse av allmänt vatten till nyttjande för enskild. Reglerna bör införas i lagen (1966:314) om kontinentalsockeln samt lagen (1966:319) om rätt till sand-, grus- och stentäkt inom vissa allmänna vattenområden med tillhörande förordningar. Dessa författningar reglerar även i övrigt hur allmänt vatten får nyttjas. Genom en sådan reglering ges staten möjlighet att styra nyttjandet av allmänt vatten, även avseende sådan verksamhet som inte är tillståndspliktigt enligt annan lag- stiftning. Staten får således den sammahållande kontrollen över det svenska sjöterritoriet samt en överblick över den verksamhet som Äganderätt till allmänt vatten Ett beslut om upplåtelse av rätt att använda vattenområdet är också avgörande för möjligheten att ta ut avgifter för själva nyttjandet. Det är enligt utredningens uppfattning lämpligt att i samman- hanget även frångå användningen av begreppet rådighet för den upplåtelse som görs i allmänt vatten. Begreppet rådighet har histo- riskt använts i stället för begreppet äganderätt då man ansett att detta inte kan användas för något så flyktigt som vatten. Den rätt som upplåts av Kammarkollegiet till allmänt vatten är inte någon äganderätt, utan kan mer liknas vid en sådan nyttjanderätt som upp- låts även till annan fast egendom. Den kan också begränsas i tiden. Enligt nuvarande lagstiftning är det olika myndigheter som ger tillstånd till olika typer av verksamhet. Utredningen konstaterar att uppgifterna att besluta om tillstånd för verksamhet på allmänt vatten är uppdelade på ett antal myndigheter, bl.a. Kammar- kollegiet, regeringen, SGU och länsstyrelserna. Det kan också förekomma verksamheter som inte kräver något tillåtlighetsbeslut. Utredningen menar att det även framöver, inte minst till följd av det ökade intresset för att ta del av havet som resurs, finns behov av att någon myndighet har kontroll av och/eller översikt över det samlade utnyttjandet av allmänt vatten. Frågan är då vilken myndighet som lämpligen bör hantera frågan. Utredningen har stannat vid att frågan, åtminstone när det gäller allmänt vatten i havet, kan ligga kvar hos Kammarkollegiet. Kolle- giet kan karaktäriseras som en i sammanhanget neutral myndighet som inte har några egna sakintressen att bevaka och har redan till uppgift att företräda allmänna intressen i frågor som berör allmänt vatten. När det gäller allmänt vatten i sjöarna bör uppgiften kunna anförtros länsstyrelserna, som hanterar frågan om rätt till sand-, grus- och stentäkt i sjöarnas allmänna vatten. Ianspråktagande av allmänt vatten för allmänna farleder är en speciell form av upplåtelse. I detta fall är upplåtelsen till sin ut- sträckning i princip exklusiv då ingen annan verksamhet på något sätt får inskränka sjöfartens möjlighet att utnyttja de allmänna far- lederna. Ett beslut om rätt att använda allmänt vatten som även ianspråktagits för allmän farled får därför inte fattas utan att sam- råd med har ägt rum. Oavsett vilken eller vilka myndigheter som ansvarar för upp- giften bör mandatet förtydligas. Den myndighet som har att be- sluta om nyttjanderätt till allmänt vatten bör få riktlinjer för vilka Äganderätt till allmänt vatten kriterier som ska tillämpas, hur besluten ska hanteras, när det finns skäl till att neka upplåtelse av nyttjanderätt och andra villkor som kan vara aktuella vid ett medgivande. Även tillämpliga folkrättsliga regler bör beaktas vid upplåtelse, exempelvis rätten för utländska fartyg till oskadlig genomfart. Vid handläggningen av ärenden angå- ende upplåtelse av rätt att utnyttja allmänt vatten, bör vidare sam- råd ske med de myndigheter som har egna intressen i havet att be- vaka, exempelvis , Havs- och vattenmyndigheten, Riks- antikvarieämbetet, Försvarsmakten och . började de nya reglerna angående hus- hållning med havsområden att gälla. Dessa innebär att det område som utgörs av allmänt vatten i haven ska omfattas av havsplaner. Havsplanerna ska ge vägledning till myndigheter och kommuner när de prövar anspråk på användning av ett havsområde. Vidare ska havsplanerna ge uttryck för statens syn på hushållningen med havs- området. Havsplanerna blir en del av myndigheternas beslutsunder- lag i fråga om vilken användning som ett havsområde är mest lämpat för med hänsyn till områdets beskaffenhet och läge samt de behov som finns. Regeringen ska vidare kunna meddela föreskrifter och förbud mot eller begränsningar för verksamheter och åtgärder inom ett område som omfattas av en havsplan. Det är utredningens upp- fattning att havsplanerna kommer att utgöra ett viktigt besluts- underlag vid upplåtelse av nyttjanderätt till allmänt vatten. I av- vaktan på att havsplanerna kommer på plats och ger den vägledning som behövs för detta ändamål, bör Kammarkollegiet i samråd med berörda myndigheter få i uppdrag att ta fram riktlinjer för i vilka fall rätt att använda allmänt vatten ska upplåtas och vilka villkor som kan vara aktuella vid sådana upplåtelser. Genom att gränsen mellan enskilt och allmänt vatten är rörlig, kan det inträffa att en rättighet upplåten i allmänt vatten genom gränsens förskjutning hamnar på enskilt vatten. Upplåtelsen kan då med auto- matik inte övergå till att belasta den enskilde. I dessa fall måste rätten till vattenområdet lösas genom vanliga fastighetsrättsliga regler. An- svaret för att detta görs bör ligga på den enskilde verksamhets- utövaren. Äganderätt till allmänt vatten 8.3.3Rätt att ta ut avgift Utredningens förslag: Statens rätt att ta ut avgift vid upplåtelse av rätten att använda allmänt vattenområde regleras i lag. Avgiftens storlek och när denna ska tas ut regleras från fall till fall. Utredningsdirektiven framhåller att rättsläget när det gäller statens rätt att bestämma över dispositionsrätten i allmänt vatten och att ta ut avgift för denna rätt är oklart som möjligheten att ta ut avgift eller ersättning för att nyttja allmänt vatten som en resurs är ett viktigt medel för att göra havsförvaltningen ekosystembaserad. Frågan har särskilt lyfts fram av i sitt betänkande Planering på djupet – fysisk planering av havet (SOU 2010:91). Frågan om äganderätt är betydelsefull bland annat för möjligheterna att ta ut avgifter eller ersättning för att utnyttja naturresurserna i terri- torialhavet, exempelvis enligt lagen om kontinentalsockeln. För att förvaltningen av havsresurserna ska vara ekosystembaserad, behöver det finnas möjligheter att införa tillräckliga ekonomiska incitament för att styra verksamheter i havet.53 Kammarkollegiet har fram till mitten av 2010 tagit ut avgifter för vissa verksamheter i allmänt vatten, främst mussel- odling och vindkraft. För musselodling förekommer beslut om avgifter som utgår kalenderårsvis med per mussel- odlingsrigg och månad eller för bottenodling med per ton av den årliga avkastningen. När det gäller vindkraft förekommer beslut om att avgift för upplåtelsen ska utgå med per aggregat och år från och med det år respektive aggregat tas i drift. Avgifterna ska i dessa fall räknas om i relation till föränd- ringen av konsumentprisindex. Avgifterna och beräkningsgrunden förlängs i femårsperioder, om inte endera parten begär omprövning av avgiftens storlek från det att perioden löper ut. Kammarkollegiet har informerat de verksamhets- utövare som enligt äldre beslut ska betala en sådan årlig avgift till staten, att detta är aktuellt och att inbetalning inte 53 SOU 2010:91, sid. 224. Äganderätt till allmänt vatten Skälet till att kollegiet inte längre beslutar om avgifter är osäkerheten om på vilken rättslig grund ersättning kan tas ut. Det är högst tveksamt om staten kan anses ha rätt att ta ut avgift av enskilda för att använda allmänt vattenområde i den mån en sådan rätt inte följer av lag. Om staten vill ha en rätt att ta ut avgift för dispositioner på allmänt vattenområde, bör lagstiftning införas för att ge stöd för detta. Det förekommer lag- regler om sådana avgifter när det gäller vissa verksamheter på all- mänt vatten, nämligen jakt och viss täktverksamhet. Vad har då staten för möjlighet att ta ut avgifter och var går gränsen mellan en avgift och en skatt? När det gäller avgifter, skiljer man mellan belastande och frivilliga avgifter. Belastande avgifter kan i bland vara svåra att skilja från en skatt. Skyldigheten att betala skatt och vissa avgifter till staten regleras genom normgivning. Med normgivning menas beslutandet av före- skrifter som blir bestämmande för myndigheters och enskildas handlande. Bestämmelser om normgivningsmakten finns i 8 kap. regeringsformen (RF).54 Enligt 8 kap. 2 § första stycket 2 ska för- hållandet mellan enskilda och det allmänna, under förutsättning att föreskrifterna gäller skyldigheter för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, med- delas genom lag. Skatter och belastande avgifter faller in under denna bestämmelse. kan dock enligt 8 kap 3 § RF dele- gera till regeringen att meddela föreskrifter om belastande avgifter. Enligt denna så kallade restkompetens kan regeringen även med- dela föreskrifter, exempelvis om frivilliga avgifter, som inte enligt grundlagen ska meddelas av (8 kap. 7 § första stycket 2). Gränsen mellan avgifter och skatter är således flytande. Det finns inte heller någon definition av respektive begrepp i regerings- formen. Det som skiljer en avgift från en skatt är att den enskilde får en särskild motprestation för den avgift han betalar till det all- männa. Motprestationen behöver dock inte ha något egenvärde för den enskilde annat än i förhållande till en tvingande statlig regle- ring.