sou · H3B380d2 · 2015-09-30 00:00:00 — Företrädaren ansvarar för att lämna uppgifter som är av betydelse för tillämpningen av socialtjänstlagen (2001:453) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. En företrädare har enligt denna lag inte behörighet att förfoga över utbetalda medel. Paragrafen behandlas i avsnitt 13.6.2. I första stycket regleras företrädarens ansvar för att lämna upp- gifter. Om företrädaren har ansökt om eller begärt en insats bör denne därefter ansvara för att lämna uppgifter som den tillämpliga Den ansvariga handläggaren bör alltså kunna vända sig till företrädaren för att få uppgifter, om detta är av betydelse för rätten till t.ex. ersättning. Företrädaren har också ansvar för att förutsättningarna för en av denne tidigare sökt och beslutad insats är uppfyllda och vid ändrade för- hållanden bör företrädaren lämna uppgifter om detta. Det är däremot inte rimligt att företrädare utan vidare ska behöva ta på sig ett ansvar för sådana ärenden som har inletts innan företrädar- skapet aktualiserades. Det kan röra sig om en av personen begärd och beslutad insats som företrädaren aldrig har varit engagerad i. Ansvaret bör i ett sådant fall övergå på företrädaren först när den ansvariga handläggaren har uppmanat denne att lämna uppgifter i frågan. Inget hindrar dock att företrädaren på eget initiativ lämnar uppgifter också i sådana ärenden som denne inte själv har haft att göra med tidigare. Följden bör då bli att denne därefter får anses ansvara för att uppgifter lämnas. För att ansvaret för att lämna uppgifter för personens räkning ska upphöra bör krävas att företrädaren underrättar den ansvariga handläggaren om att han eller hon inte längre vill vara personens företrädare i frågan. I andra stycket informeras upplysningsvis om att trots att en företrädare får behörighet att ansöka om olika insatser, vilka i vissa fall utgår i form av pengar, t.ex. försörjningsstöd, har företrädaren inte, enligt LSH, behörighet att förfoga över de utbetalda medlen. Företrädaren har för personens räkning rätt att, när saken rör en fråga om omsorg som han eller hon företräder personen i enligt denna lag, överklaga beslut eller domar till allmän förvaltningsdomstol och föra talan i målet gällande sådana frågor som anges i –16 kap. 3 § första stycket första, andra, fjärde och tionde streck- satserna socialtjänstlagen (2001:453), och –27 § första stycket 1–4 och 9 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Paragrafen behandlas i avsnitt 13.6.2. Genom paragrafen ges företrädaren en rätt – när saken rör en fråga om omsorg som han eller hon företräder personen i enligt LSH – att dels till allmän förvaltningsdomstol överklaga beslut eller domar som avser sådana frågor som anges i 16 kap. 3 § första stycket första, andra, fjärde och tionde strecksatserna social- tjänstlagen samt 27 § första stycket 1–3, 4 och 9 LSS, dels föra talan i målet. Det som avses är dels frågor om ansökan om insatser i en annan kommun enligt 2 a kap. 8 § SoL, bistånd enligt 4 kap. 1 § SoL, vägran eller nedsättning av fortsatt försörjningsstöd enligt 4 kap. 5 § SoL och avgifter eller förbehållsbelopp enligt 8 kap. 4– 9 §§ SoL. Dels avses frågor om insatser för en enskild enligt 9 § LSS, utbetalning till någon annan enligt 11 § LSS, återbetalning enligt 12 § LSS, förhandsbesked om rätt till insatser enligt 16 § andra eller tredje stycket LSS och indragning eller nedsättning av ekonomiskt stöd enligt 9 c § andra stycket LSS. Det innebär alltså att om den enskilde har representerats av en företrädare t.ex. i frågan om (ansökan om) ekonomiskt bistånd, under handläggningen av ärendet, så har företrädaren rätt att överklaga beslutet till förvaltningsrätten och där föra talan i målet. Även i de situationer som här kan förekomma ska företrädaren givetvis så långt som möjligt samråda med personen när denne fullgör sitt uppdrag, t.ex. vid ett ställningstagande till om ett beslut ska överklagas eller inte. Och vid ett sådant ställningstagande – liksom i andra situationer – ska företrädaren beakta personens förmodade vilja i första hand och, i andra hand, dennes bästa (se 33 §). Att beakta vid ett ställningstagande Företrädaren ska innan ett ställningstagande för en persons räkning överväga –om personen kan antas få bättre förutsättningar att själv ta ställning i frågan eller vara delaktig om ställningstagandet skjuts upp, och i så fall till när, och –om ställningstagandet lämpligen bör senareläggas till den tidpunkten. Paragrafen behandlas i avsnitt 13.7.2. Det förhållandet att en person inte kan ta ställning själv behöver inte nödvändigtvis innebära att ställnings- tagandet då ska göras av någon annan, om än i samråd med honom eller henne. Att försöka åstadkomma ett bra resultat för en person innefattar att agera för att han eller hon ska få bättre förutsätt- ningar att själv ta ställning i frågan eller så långt som möjligt vara delaktig, när detta är möjligt och lämpligt. Mot bakgrund av detta och den centrala roll rätten till självbestämmande har enligt svensk rätt och i olika relevanta konventioner på området22, ska före- trädaren, innan ställningstagandet, överväga om personen kan antas få bättre förutsättningar att själv ta ställning i frågan eller vara delaktig om ställningstagandet skjuts upp, och i så fall till när, samt om ställningstagandet lämpligen bör senareläggas till den tid- punkten.23 Företrädaren kan t.ex. uppmärksamma personalen på att den ska vidta stödåtgärder för att ge personen bättre förutsättningar att själv ta ställning i frågan eller vara delaktig och överväga om ställ- ningstagandet kan senareläggas (jfr 8 §). Detta förutsätter givetvis att ställningstagandet i frågan kan skjutas upp. I vissa fall kan ett ställningstagande skjutas upp men bara med vissa potentiella konsekvenser för personen. Chansen att en viss behandling inom vården blir framgångsrik kan t.ex. öka ju tidigare den sätts in som ansvarig personal bedömer den meningsfull även vid viss väntan. Företrädaren kan i den situationen samtycka till att en erbjuden behandling inleds eller i stället framhålla att man bör invänta att personen själv kan ta ställning i frågan (utifrån ett lite mindre fördelaktigt läge). Företrädaren har då att, till grund för sitt ställningstagande, lägga personens förmodade vilja eller, om denna inte kan fastställas, hans eller hennes bästa. Företrädaren ska till grund för sitt ställningstagande i princip lägga personens inställning så som denna skulle ha varit, om personen hade haft förmåga att själv ta ställning i frågan vid den aktuella tidpunkten. Företrädaren ska då särskilt beakta skriftliga förhandsdirektiv och yttranden i annan form. Inför ställningstagandet ska företrädaren så 22Se vidare kap. 3 och 4. 23Motsvarande skyldighet återfinns i avsnitt 4 (3) i Mental Capacity Act 2005 (MCA). I Code of Practice, , 2007, exemplifieras på s. 78 faktorer som indikerar att den enskilde kan antas återfå förmågan att själv fatta beslut t.ex. att orsaken till att han eller hon saknar förmågan är möjlig att behandla eller att oförmågan troligen minskar med tiden eftersom den orsakats av medicin eller alkohol eller beror på plötslig chock. långt som möjligt samråda med personen och göra honom eller henne delaktig och ta hänsyn till vad han eller hon då ger uttryck för. Om företrädaren inte kan bilda sig en uppfattning om personens förmodade vilja enligt första stycket, ska i stället hans eller hennes bästa utgöra grund för ställningstagandet. Paragrafen behandlas i avsnitt 13.7.3. Av första stycket framgår att företrädaren vid sitt ställnings- tagande i princip ska följa vad som kan anses vara personens förmodade vilja i frågan. Företrädaren ska då särskilt beakta skriftliga förhandsdirektiv och yttranden i annan form. Till stöd för ställningstagandet kan det alltså finnas ett skriftligt förhands- direktiv, men även muntliga uttalanden kan få betydelse. Före- trädaren kan t.ex. prata med närstående till personen. Denne ska så långt som möjligt samråda med personen och göra honom eller henne delaktig, t.ex. genom att samtala med honom eller henne, och ta hänsyn till vad han eller hon då ger uttryck för. Personens förmodade vilja är alltså den överordnade . Kan den fast- ställas, bör den också följas. När lagtexten genom orden ”i princip” antyder en viss frihet för företrädaren i hans eller hennes ställ- ningstagande, beror detta på att det praktiskt sett aldrig med full säkerhet går att slå fast vilken inställning en annan människa i ett annat tillstånd än det aktuella skulle ha haft i en situation. Det acceptabla utrymmet för osäkerhet kan sägas vara större, om det förmodade ställningstagandet är i överensstämmelse med vad som ur en mer objektiv synvinkel synes gynna eller i varje fall inte skada personen. Kan å andra sidan beslutet ifrågasättas med hänsyn till att personen bedöms ha ett tydligt och stort behov av t.ex. viss hälso- och sjukvård, och detta är förenligt med hans eller hennes bästa, bör högre krav ställas på att företrädaren verkligen är förvissad om att denne följer personens förmodade vilja. Enligt andra stycket har företrädaren att självständigt ta ställning till vad som kan anses vara personens bästa för det fall denne inte kan bilda sig en uppfattning om personens förmodade inställning till en viss åtgärd. Här blir det följaktligen mer en objektiv tolkning utifrån personens bästa som får göras, även om också mer subjektiva förhållanden kopplade t.ex. till den enskilda individens livskvalitet, givetvis måste beaktas i den utsträckning det går att bilda sig en uppfattning om dessa. Den personal som ansvarar för hälso- och sjukvården eller omsorgen av personen ska beakta vad som anges i 33 § när en åtgärd övervägs utan samtycke från en företrädare i enlighet med denna lag. Paragrafen behandlas i avsnitt 13.7.3. Ansvarig personal har i vissa fall att ta ställning till och vidta åtgärder utan att samtycke inhämtas från en företrädare. Det rör sig t.ex. om sådana åtgärder som omfattas av 9 §, bl.a. löpande om- vårdnadsåtgärder, och sådana situationer när det saknas en företrädare och samråd i stället äger rum mellan två legitimerade läkare enligt 24 § (se även 28 §). När en åtgärd övervägs ska personalen – liksom en företrädare – beakta vad som anges i 33 § om personens förmodade vilja och hans eller hennes bästa. En särskild informationskälla i dessa fall är personens närstående och det kan även finnas uppgifter i journalen eller annan dokumentation som ger ledning. Rent generellt bör personalen ha ett personcentrerat förhållningssätt och det kan då finnas anledning att efterfråga och dokumentera personens viljeyttringar m.m. Om det förväntade sjukdomsförloppet innebär att personen förväntas få en försämrad förmåga att besluta själv efterhand, som t.ex. vid Alzheimers sjukdom, är det viktigt att personalen tar upp dessa frågor redan i ett tidigt skede och sedan återkommer till frågorna allt eftersom personens sjukdom fortskrider. Personalens skyldighet att beakta personens förmodade vilja i första hand och, i andra hand, hans eller hennes bästa när den överväger en åtgärd utan samtycke från företrädaren innebär inte att ansvarig personal i andra fall kan hålla sig okunnig om huruvida personens förmodade vilja och bästa iakttas (se vidare avsnitt 13.7.3). Ett beslut enligt 10 § om att en person har behov av en företrädare får överklagas till allmän förvaltningsdomstol av den person som beslutet avser. Han eller hon har rätt att själv föra sin talan i målet. Motpart ska vara den som bedriver verksamheten. Domstolens prövning ska ske oberoende av att en insats eller åtgärd som är hänförlig till beslutet redan har genomförts respektive vid- tagits. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Andra beslut enligt denna lag får överklagas bara om överklagande får ske enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900). Paragrafen behandlas i avsnitt 13.4.4 och 13.4.5. Av första stycket framgår bl.a. att den som beslutet avser ska ha överklaganderätt och rätt att själv föra sin talan i målet. Detta ska alltså gälla oberoende av om personen anses sakna förmåga att ta ställning själv i frågan. Den enskilde måste få information om hur beslutet kan överklagas och det är viktigt att informationen anpassas efter dennes förutsättningar och behov (se 21 § andra och tredje stycket FL och 8 § LSH). Eftersom talan går ut på att få beslutet upphävt p.g.a. att det var oriktigt torde inte den som företräder personen med stöd av LSH och beslutet vara processbehörig. Självklart finns det dock inget som hindrar att han eller hon biträder och stödjer den enskilde när denne har svårt att själv föra sin talan. I övrigt kan t.ex. någon närstående eller stödperson24 ta på sig denna roll. Personen skulle även vid behov kunna få hjälp av en god man enligt FB med ett tillämpligt för- ordnande. I regelverken för hälso- och sjukvården, och verksamheter enligt LSS finns det uttryckliga regler om ansvar och skyldigheter att anmäla när en person har behov av god man eller förvaltare.25 Utredningen föreslår dessutom en ändring i 2 § 3 för- ordning (1996:933) om verksamhetschef inom hälso- och sjukvården så att den inte endast ska omfatta ”intagna personer” utan även personer inom öppen vård (se bilaga 7). I andra stycket finns regler om domstolens prövning i fall där insatsen eller åtgärden som är hänförlig till beslutet redan har genomförts respektive vidtagits samt om att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. I tredje stycket tydliggörs att andra beslut inte får överklagas annat än enligt föreskrifterna om laglighetsprövning i 10 kap. kom- munallagen (1991:900), KL.26 Förtydligandet åsyftar framförallt sådana beslut enligt 20 § om att en framtidsfullmäktig eller när- stående är uppenbart olämplig för uppdraget. 24Se ovan i avsnitt 6.4 om stödpersoner på de aktuella här områdena. 252 § 3 förordning (1996:933) om verksamhetschef inom hälso- och sjukvården, 5 kap. 3 § socialtjänstförordningen (2001:937) och 15 § 6 LSS. 26Har en nämnd uppdragit åt ett utskott, en ledamot eller ersättare eller åt en anställd att besluta på nämndens vägnar (se 6 kap. 33 § KL) så är beslutet rättsligt sett inte delegatens utan nämndens. Det på delegation fattade beslutet är därför överklagbart enligt samma regler som gäller för nämndbesluten enligt 10 kap. KL (, Kommentarer till 10 kap. 2 § 2 KL (1991:900) [. 2015, Karnov]). Tillämpning av förvaltningslagen (1986:223) i enskild verksamhet I ärenden inom enskild verksamhet gällande beslut enligt 10 § om att en person har behov av en företrädare ska den som bedriver verk- samheten, utöver vad som i övrigt föreskrivs, tillämpa följande bestäm- melser i förvaltningslagen (1986:223): –8 § om tolk, –11 och 12 §§ om jäv, –14 § första stycket om en parts rätt att meddela sig muntligen, –15 § om anteckning av uppgifter, –16 och 17 §§ om en parts rätt att få del av uppgifter, –21 § andra och tredje styckena om underrättelse av beslut, –26–28 §§ om rättelse av skrivfel eller liknande och omprövning av beslut, och –23–25, 29 och 30 §§ om överklagande av beslut m.m. Bakgrunden till paragrafen behandlas i avsnitt 13.4.4 och en genomgång av reglerna i FL finns i avsnitt 3.7. I paragrafen anges vilka bestämmelser i som ska tillämpas av den som bedriver enskild verksamhet i ärenden gällande beslut enligt 10 § om att en person har behov av en företrädare. Skälet är att bestämmelserna i inte gäller för enskilt bedrivna verk- samheter. Det finns inte något hinder mot att på detta sätt före- skriva att vissa bestämmelser i ska gälla vid handläggning hos sådana verksamheter, utöver de särskilda regler som finns i LSH och på annat håll, framförallt för att garantera enskildas rätts- säkerhet.27 27 Sådana bestämmelser har t.ex. meddelats i 29 kap. 10 och 11 §§ skollagen (2010:800) och 5 § andra stycket lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Intyg om hälsotillstånd och behov av en företrädare En legitimerad läkare som är verksam inom offentligt bedriven hälso- och sjukvård är skyldig att utföra undersökningar för intyg enligt 11 § tredje stycket och utfärda sådana intyg på begäran av en legitimerad tandläkare eller den som bedriver verksamhet som omfattas av den paragrafens andra stycke. Skyldigheten gäller inte i den omfattning det finns särskilda skäl mot det. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela närmare föreskrifter om sådana undersökningar och intyg som avses i första stycket. I första stycket regleras skyldigheten för en legitimerad läkare som är verksam inom offentligt bedriven hälso- och sjukvård att utföra undersökningar för och utfärda sådana intyg som avses i 11 § tredje stycket. I den bestämmelsen anges att ett beslut som inte ska fattas av en legitimerad läkare ska grunda sig på intyg utfärdat av en sådan läkare eller annan likvärdig utredning om personens hälsotillstånd och behov av hjälp av en företrädare. LSH ska inte tillämpas i situationer som innefattar åtgärder som innebär eller är förenade med frihetsberövande eller annat tvång (se 6 §). En åtgärd är att betrakta som en tvångsåtgärd om den enskilde avböjer eller på annat sätt ger uttryck för att motsätta sig denna (alltså oavsett om denne kan ta ställning själv i den aktuella frågan själv eller inte) när den aktualiseras eller i anslutning till att den ska genomföras (se avsnitt 13.1.4). Med andra ord får inte en under- sökning utföras eller ett intyg utfärdas med stöd av denna paragraf i den utsträckning den enskilde motsätter sig det (eftersom detta faller utanför lagens tillämpningsområde). Att det å andra sidan kan vara svårt att säkerställa ett samtycke till genomförandet av under- sökningen och utfärdandet av intyget ligger däremot i själva situa- tionens natur. Vidare anges i paragrafen att skyldigheten gäller i den omfatt- ning det inte finns särskilda skäl mot det (jfr 6 kap. 9 § PSL). Även om huvudregeln som sagt är att skyldigheten föreligger kan det kan inte uteslutas att det i vissa situationer finns särskilda omständig- heter som gör att det inte finns möjlighet för läkaren att undersöka och utfärda ett intyg, t.ex. p.g.a. av att det inte kan prioriteras med hänsyn till dennes övriga skyldigheter i yrkesutövningen inom den I dessa situationer får läkaren eller verksamhets- chefen hänvisa till en annan lämpad legitimerad läkare i verksam- heten som kan ta sig an uppgiften. Genom andra stycket ges regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer möjlighet att meddela närmare föreskrifter om sådana undersökningar och intyg som avses i första stycket. Sådana föreskrifter skulle kunna införas i föreskrifter (SOSFS 2005:29) om utfärdande av intyg inom hälso- och sjukvården m.m. där det bl.a. finns regler om läkarintyg enligt 11 kap. 17 § FB i ärenden om anordnande av godmanskap och förvaltarskap. Lagen i förhållande till viss annan lagstiftning Denna lag är inte tillämplig i fråga om åtgärder på hälso- och sjukvårdens område som regleras särskilt i –lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall, –abortlagen (1974:595), –steriliseringslagen (1975:580), –lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, –lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, –smittskyddslagen (2004:168), med undantag för vaccinationer som avses i 2 kap. 3 a–3 f §§ den lagen, eller –lagen (2006:351) om genetisk integritet m.m. I annan lagstiftning finns bestämmelser som hänvisar till att regler i denna lag ska tillämpas gällande vissa frågor med anknytning till hälso- och sjukvård och omsorg. I paragrafen anges LSH:s förhållande till viss annan lagstiftning. Paragrafen behandlas i avsnitt 13.9. Lagen träder i kraft . Den gäller, i tillämpliga delar, även för gode män och förvaltare som har förordnats i ett beslut som meddelats före ikraftträdandet. Förslaget i denna del har behandlats i avsnitt 16.2.2. 18.2Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Hälso- och sjukvården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. Detta innebär att den ska särskilt 1.vara av god kvalitet med en god hygienisk standard och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen, 2.vara lätt tillgänglig, 3.bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet, 4.främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårds- personalen, 5.tillgodose patientens behov av kontinuitet och säkerhet i vården. Olika insatser för patienten ska samordnas på ett ändamålsenligt sätt. Varje patient som vänder sig till hälso- och sjukvården ska, om det inte är uppenbart obehövligt, ges en medicinsk bedömning av sitt hälsotillstånd. Särskilda bestämmelser finns i lagen (0000:00) om stöd och hjälp till vuxna vid ställningstaganden till hälso- och sjukvård och omsorg. I ett nytt fjärde stycke införs en upplysning om LSH. Den lagen gäller, i tillämpliga delar, i sådan verksamhet som omfattas av HSL. Med hälso- och sjukvård avses i LSH bl.a. åtgärder som omfattas av 1 § första stycket första meningen HSL, dvs. åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador (3 § första stycket 1 och 4 § LSH). LSH ska alltså tillämpas inom ramen för HSL, under förutsättning att det rör sig sådan om hälso- och sjukvård som ingår i båda lagarnas definitioner.28 LSH och HSL (samt PSL och PL) ska således ses i ett sammanhang. Innan PL trädde ikraft innehöll HSL i vissa delar detaljerade bestämmelser om vårdgivares skyldigheter. hänvisas i stället i HSL i stor utsträckning till bestämmelser i där det materiella innehållet i skyldigheterna regleras. Ett exempel på en regel som alltjämt finns kvar i HSL, där personer kan behöva 28 Lagarnas definitioner avviker från varandra på det sättet att hälso- och sjukvård i HSL även omfattar sjuktransporter och att ta hand om avlidna medan definitionen i LSH även omfattar tandvård enligt TvL. hjälp av en företrädare, är 3 f §. Den regeln handlar om upprättande av sådana individuella planer som kan aktualiseras när den enskilde har behov av insatser både från hälso- och sjukvården och från . Upprättande av sådana planer förutsätter ett sam- tycke från personen. Patienten samt hans eller hennes företrädare och närstående ska ges information enligt vad som anges i 3 kap. patientlagen (2014:821). Ändringen innebär att patientens företrädare läggs till i uppräk- ningen av aktörer i paragrafen. Detta är en följd av de ändringar som föreslås i 3 kap. 4 § PL (se avsnitt 18.13 nedan). 18.3Förslag till lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125) Tandvården ska bedrivas så att den uppfyller kravet på en god tandvård. Detta innebär att den ska 1.vara av god kvalitet med en god hygienisk standard och lägga särskild vikt vid förebyggande åtgärder, 2.tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen, 3.vara lätt tillgänglig, 4.bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet, 5.främja goda kontakter mellan patienten och tandvårdspersonalen. Akuta fall ska behandlas med förtur. När tandvård ges till barn ska barnets bästa särskilt beaktas. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd finns i 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453). Särskilda bestämmelser finns i lagen (0000:00) om stöd och hjälp till vuxna vid ställningstaganden till hälso- och sjukvård och omsorg. I ett nytt femte stycke införs en upplysning om LSH. LSH gäller, i tillämpliga delar, i sådan verksamhet som omfattas av TvL. Med hälso- och sjukvård avses i LSH bl.a. åtgärder som omfattas av 1 § TvL, dvs. åtgärder för att förebygga, utreda och behandla sjuk- domar och skador i munhålan (3 § första stycket 2 och 4 § LSH). LSH ska alltså tillämpas inom ramen för TvL, t.ex. när det förut- sätts att patienten samtycker till vården men inte själv kan ta ställ- ning till denna. LSH och TvL (samt PSL) ska således ses i ett sammanhang. 18.4Förslag till lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade Insatser enligt denna lag ska ges den enskilde endast om han eller hon begär det.