sou · H3B374 · 2015-08-18 00:00:00 — När det gäller kan det konstateras att det inom EU saknas en till konventionen motsvarande reglering på det sätt som gäller för II-förordningen i förhållande till 7 Se SOU 2005:111, s. 314 f., och ”Practice Guide for the application of the new II Regulation” finns tillgänglig på Internet: parental_resp/parental_resp_ec_vdm_sv.pdf. Behovet av autonoma bestämmelser har inte heller, såsom , tillträtts av alla medlemsstater. Vid dessa förhållanden bedömer utredningen att det saknas stöd för antagandet att räckvidden av artikel 13 sträcker sig längre än dess ordalydelse. För de situationer som inte omfattas av något kon- ventionssamarbete föreslår utredningen därför att det ska införas en bestämmelse om tillämplig lag i 5 kap. lag. Utformningen av en bestämmelse om tillämplig lag gällande bestämmelser om tillämplig lag i 5 kap. lag finns i 1 och 3 §§ och bygger på lex fori-principen, det vill säga att svensk domstol ska tillämpa svensk lag. Det är också huvudregeln enligt . Bedömningen i fråga om behörig- het bygger som utgångspunkt på att svensk domstol bör vara be- hörig i situationer när den vuxne har en nära anknytning till (avsnitt 16.2.2). Mot denna bakgrund anser utredningen att det är följdriktigt att svenska domstolar ska tillämpa den rätt som de be- härskar bäst, det vill säga svensk rätt. Dessutom ligger detta i linje med vad som redan gäller i internordiska förhållanden (jämför 16 § förordning och 1 § andra stycket lag). Det kan dock inte uteslutas att det i något fall skulle kunna vara lämpligare att tillämpa en annan rättsordning med anledning av den vuxnes anknytning även till det landet. Genom att komplettera huvudregeln med ett undantag som medger att utländsk rätt får beaktas, skulle en bestämmelse om tillämplig lag kunna få den flexi- bilitet som kan krävas i vissa fall. Det skulle också underlätta för rättstillämparen om de situationer som omfattas av Haag- konvention och de som faller utanför konventionsregleringen reg- leras i linje med varandra. Som framgår av avsnitt 16.2.2 föreslås en gemensam behörighets- bestämmelse för frågor om godmanskap och förvaltarskap samt upp- hävande av en i ett annat land beslutad omyndigförklaring. I syfte att skapa en tydlig och enkel reglering av frågan om tillämplig lag föreslår utredningen att det även ska införas en generell bestämmelse om tillämplig lag för samtliga frågor som regleras i 5 kap. lag med som förebild. Bestämmelserna om tillämplig lag i 5 kap. 1 och 3 §§ lag ska således upphävas. Behovet av autonoma bestämmelser Bestämmelser om upphörande av förvaltarskap i 11 kap. FB ska, på samma sätt som , tillämpas på upphävande av en i ett annat land beslutad omyndigförklaring. Utredningens förslag: En till godmanskap eller förvaltarskap motsvarande åtgärd som har vidtagits i ett annat land inom ramen för ett rättsligt eller administrativt förfarande, gäller i . Erkännande får dock vägras om –den utländska myndigheten som har vidtagit åtgärden inte grundade sin behörighet på den vuxnes hemvist eller när hem- vist inte kan fastställas, dennes vistelse och det inte heller fanns skälig anledning att talan prövades där, –åtgärden har vidtagits i strid med i gällande grund- läggande förfaranderegler utan att den vuxne har fått möjlig- het att komma till tals, och det inte har varit fråga om ett brådskande fall, –åtgärden är oförenlig med en senare motsvarande åtgärd som har vidtagits i , eller –åtgärden är oförenlig med en senare motsvarande åtgärd som har vidtagits i ett annat land och som uppfyller kraven för erkännande i . Utan hinder av bestämmelsen om erkännande får en berörd part ansöka om att den tingsrätt som regeringen föreskriver beslutar i fråga om erkännande av en till godmanskap eller förvaltarskap motsvarande åtgärd som har vidtagits i ett annat land. Det förfarande som utredningen har föreslagit när det gäller en ansökan i fråga om erkännande enligt Haagkonven- tion ska tillämpas vid motsvarande prövning enligt lag. Utredningens bedömning: Bestämmelsen om ordre public i 7 kap. 4 § lag kan tillämpas för att vägra att erkänna en åtgärd som är uppenbart oförenlig med grunderna för rättsordningen i . Behovet av autonoma bestämmelser En ansökan i fråga om erkännande bör göras till tingsrätten i den ort där den vuxne har hemvist. Om den vuxne inte har hem- vist i bör ansökan göras till . Bestämmelserna om erkännande och verkställighet Haag- konvention gäller endast mellan fördragsslutande stater (artiklar- na 22–27). Det finns således utrymme för autonoma bestämmelser för erkännande och verkställighet av andra länders åtgärder. En åtgärd som har vidtagits i en icke-fördragsslutande stat får alltså erkännas eller förklaras verkställbar om det finns stöd för det i den övriga regleringen i den staten där åtgärden görs gällande. Åtgärder som vidtas av en fördragsslutande stats myndigheter ska som utgångspunkt erkännas direkt på grund av lag i övriga för- dragsslutande stater enligt artikel 22.1 . Om en motsvarande bestämmelse införs i den autonoma rätten inne- bär det att svenska domstolar som huvudregel ska erkänna åtgärder som vidtagits i ett annat land, även när åtgärden har vidtagits av myndigheterna i en icke-fördragsslutande stat. finns också bestämmelser om verk- ställighet (artikel 27). Det är emellertid inte aktuellt att behandla de bestämmelserna i detta sammanhang eftersom godmanskap och förvaltarskap inte kräver verkställighet (se avsnitt 11.4.2). lag innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om erkän- nande av utländska åtgärder motsvarande godmanskap eller för- valtarskap. I lagen finns dock bestämmelser om vilka rättsverk- ningar ett förmynderskap för en omyndigförklarad person som har anordnats i ett utomnordiskt land kan få i . Det finns också ett antal bestämmelser med innebörden att förmynderskap, omyn- digförklaring eller med detta liknande åtgärder i den skyddsbehövan- des hemland som regel erkänns i (se till exempel 5 kap. 2 §, 3 § första och andra styckena samt 5 § första stycket). Här finns även en bestämmelse med innebörden att när behörigheten (det vill säga rättshandlingsförmågan) för den som har förklarats omyndig i Behovet av autonoma bestämmelser ett annat land är av betydelse för uppdrag och befattningar eller bedrivande av tillståndspliktig verksamhet i , ska den omyn- diges behörighet anses motsvara behörigheten för den som har förvaltare utan begränsning av förvaltaruppdraget (5 kap. 6 § tredje stycket). Trots att nuvarande bestämmelser i 5 kap. lag har inne- börden att förmynderskap, omyndigförklaring eller med detta lik- nande åtgärder i den skyddsbehövandes hemland som regel tillmäts verkan i , finns det inte någon uttrycklig bestämmelse om erkännande i 5 kap. lag. För att en vuxen inte ska behöva ha det besvär, och drabbas av de kostnader, som utverkandet av en ny åtgärd i skulle medföra finns det ett behov av att införa bestämmelser om erkännande av åtgärder som är vidtagna i ett annat land. Ett annat skäl för att införa sådana bestämmelser är att en åtgärd motsvarande godmanskap och förvaltarskap innebär en inskränkning i den vuxnes rättsliga handlingsförmåga och det bör då finnas en möjlighet för den vuxne att kunna få fastställt om åt- gärden erkänns eller inte. Mot denna bakgrund gör utredningen bedömningen att det finns ett behov av att uttryckligen i 5 kap. lag reglera vad som ska gälla i fråga om erkännande av åtgärder vidtagna i ett annat land. bör då tjäna som förebild. Konventionens terminologi när det gäller åtgär- der som har vidtagits inom ramen för ett rättsligt eller administrativt förfarande, bör användas eftersom den utländska åtgärden antingen kan ha vidtagits av en domstol eller en myndighet (se artikel 22.2.b ). Utredningen föreslår därför att en till godmanskap eller förvaltarskap motsvarande åtgärd som har vid- tagits i ett annat land inom ramen för ett rättsligt eller administra- tivt förfarande, ska gälla i . Att en åtgärd erkänns till följd av lag innebär inte att åtgärden måste accepteras i alla situationer och utredningen tar nedan ställning till om den vuxne ska kunna begära att svensk domstol ska besluta om att en åtgärd ska erkännas eller inte erkännas i . De bestämmelser i 5 kap. lag som ger verkan åt för- mynderskap, omyndigförklaring eller liknande åtgärder vidtagna i ett annat land föreslås också innehållsmässigt finnas kvar (se av- snitten 16.2.2 och 16.2.5). När bestämmelser om erkännande och vägransgrunder utformas bör sådana krav som gör det nödvändigt med en omprövning i sak Behovet av autonoma bestämmelser av det utländska avgörandet undvikas. I annat fall förlorar erkännande- bestämmelserna sin mening. Granskningen bör inskränkas till vad som behövs för en kontroll av att avgörandet fyller rimliga krav på kvalitet och förenlighet med svenska värderingar.8 Som tidigare nämnts bör de autonoma bestämmelserna om erkännande utformas med som förebild. I betänkandet som rör Haagkonvention9 föreslogs auto- noma bestämmelser bland annat i fråga om erkännande och att en part ska kunna begära att svensk domstol beslutar om erkännande eller icke-erkännande av ett utländskt lagakraftvunnet avgörande. Mot bakgrund av att bestämmelserna om erkännande Haag- konvention i huvudsak överensstämmer med Haagkon- vention har utredningen även tagit ledning av förslagen i betänkandet som rör för utformningen av de auto- noma bestämmelserna om erkännande- respektive icke-erkännande av till godmanskap eller förvaltarskap motsvarande åtgärder som har vidtagits i ett annat land. Grunder för att vägra erkännande finns det ett antal grunder för att vägra erkännande (artikel 22.2). Konventionens bestämmelser är moderna och har formulerats med utgångspunkt i vad som ligger i den vux- nes intresse. Enligt utredningen är dessa vägransgrunder väl av- vägda och bör, med vissa justeringar, kunna läggas till grund för de autonoma bestämmelserna. Ytterligare en fördel med att ha som förebild är att regelsystemen blir mer enhetliga. Bestämmelsen i artikel 22.2.b) kan utan vidare användas som en grund för att vägra erkännande. Utredningen anser att konven- tionens terminologi i fråga om åtgärder som har vidtagits i strid med grundläggande förfaranderegler, bör användas eftersom den utländska åtgärden inte behöver ha vidtagits i ett rättegångsförfarande. Om åtgärden har vidtagits av en myndighet är det i stället motsvarande förfaranderegler som får utgöra grunden för bedömningen. 8Se SOU 2005:111, s. 318, och SOU 1987:18, s. 156. 9Se SOU 2005:111, s. 318 f. Behovet av autonoma bestämmelser Det är inte alla av övriga vägransgrunder Haagkonven- tion som är lämpliga att tas in i 5 kap. lag. Vissa av dessa är inte lämpliga alls och andra måste justeras för att kunna tas in i de autonoma bestämmelserna. Enligt artikel 22.2.a) kan ett erkännande vägras om åtgärden har vidtagits av en myndighet vars behörighet inte grundades på, eller inte var förenlig med, någon av de omstän- digheter som anges i kapitel II i konventionen. Denna grund måste justeras för att kunna läggas till grund för en autonom bestäm- melse. I stället för att kräva att behörighet måste ha grundats på konventionens bestämmelser, eller vara förenlig med dessa, bör krävas att det har funnits en godtagbar grund för den utländska behörigheten. Den vuxne bör ha haft en viss anknytning till det land där åtgärden vidtogs och utgångspunkten bör i enlighet med konventionen vara att han eller hon ska ha haft hemvist i landet när åtgärden vidtogs. För det fall den vuxnes hemvist inte kan fastställas bör det accepteras att vistelselandet har vidtagit åtgärden. Det gäller endast när den vuxnes hemvist inte kan fastställas och det är således inte fråga om att generellt godta vistelselandets behörighet att vidta åtgärder. Det är också tänkbart att den vuxne i det enskilda fallet kan ha haft någon annan stark anknytning till landet i fråga som gör att den utländska behörigheten bör accepteras, varför ett visst mått av flexibilitet också bör finnas. Det förhållandet att det inte heller fanns skälig anledning att talan prövades i det landet ska därför införas som grund för att vägra erkännande.10 Den omständigheten att ett erkännande uppenbart skulle strida mot grunderna för rättsordningen (ordre public), eller om det strider mot en bestämmelse som i det anmodade landet är tvingande obe- roende av vilken lag som i övrigt ska tillämpas, får enligt arti- kel 22.2.c) läggas till grund för att vägra ett erkännande. Det finns en generell bestämmelse i 7 kap. 4 § lag enligt vilken ett beslut som har meddelats av en myndighet i främmande stat inte ska tillämpas om det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna 10 Uttrycket ”skälig anledning” används även i 3 kap. 7 § första stycket lag. Enligt den bestämmelsen ska ett beslut om äktenskapsskillnad som har meddelats i en utländsk stat gälla här i om det med hänsyn till en makes medborgarskap eller hemvist eller annan anknyt- ning förelåg skälig anledning att talan prövades i den utländska staten. Enligt förarbetena bör skälig anledning i första hand anses ha förelegat om svensk domstol under motsvarande om- ständigheter varit behörig att pröva talan enligt 3 kap. 2 eller 3 §§, men det finns enligt för- arbetena inte tillräcklig anledning att strängt inskränka förutsättningarna för erkännande till detta (prop. 1973:158, s. 110 f.). Behovet av autonoma bestämmelser för rättsordningen i . Utredningen gör bedömningen att denna bestämmelse kan användas för att vägra ett erkännande och en särskild vägransgrund på grund av ordre public behöver därför inte tas in i erkännandebestämmelsen. När det gäller vägransgrunden i artikel 22.2.d) – det vill säga om åtgärden är oförenlig med en senare åtgärd som har vidtagits i en icke-fördragsslutande stat som skulle ha varit behörig med stöd av artiklarna 5–9 , om den senare åtgärden uppfyller kraven för erkännande i den anmodade staten – så behöver även denna grund justeras något. Utredningen anser att en senare vidtagen motsvarande åtgärd i bör vara en grund för att vägra erkännande av en åtgärd vidtagen i ett annat land. Därutöver bör en senare motsvarande åtgärd som har vidtagits i ett annat land och som uppfyller kraven för erkännande i , vara en grund för att vägra erkännande. Båda dessa grunder utgår från att en senare motsvarande åtgärd ska ha företräde framför en tidigare åtgärd. Utredningen anser inte att en tidigare svensk åtgärd bör ha före- träde framför en senare utländsk åtgärd som uppfyller förutsätt- ningarna för erkännande här i landet. Ett tänkbart exempel på detta är att en svensk domstol förordnar en förvaltare för en vuxen som är svensk medborgare men som har hemvist i utlandet, eftersom det anses föreligga särskilda skäl (det går inte att få kontakt med hemviststatens myndigheter, jämför avsnitt 16.2.2). Om hemvist- statens myndigheter härefter har anordnat ett förvaltarskap ligger det i linje med hemvistprincipen att svenska domstolar respekterar detta beslut. Det förutsätts att hemviststatens myndigheter har de bästa förutsättningarna för att vidta åtgärder till skydd för en vuxne som har hemvist i den staten. (Det utesluts dock inte att det kan finnas anledning att vägra erkännande av den utländska åtgärden på någon annan grund.) Slutligen bör vägransgrunden som tar sikte på att samråd inte har skett inför en placering (artikel 22.2.e), inte tas in i de autonoma bestämmelserna eftersom en sådan placering endast bör komma i fråga mellan fördragsslutande stater. På samma sätt som enligt (se av- snitt 11.2.2) bör vägransgrunderna i de autonoma bestämmelserna vara fakultativa. Behovet av autonoma bestämmelser Beslut om att en åtgärd ska erkännas eller inte Det finns i 5 kap. lag inte någon möjlighet för svensk domstol att pröva en fråga om erkännande eller icke-erkännande av en åtgärd. Enligt (artikel 23) får varje berörd part begära ett beslut om erkännande eller icke-erkännande av en åtgärd som har vidtagits i en annan fördragsslutande stat (se avsnitt 11.3). Eftersom utredningen föreslår en autonom bestäm- melse om erkännande av utländska åtgärder med artikel 22 som utgångspunkt, är det följdriktigt att en part också ska kunna påkalla ett beslut om åtgärden ska erkännas eller inte. Dessutom är, som framhållits i det föregående, en inskränk- ning i den rättsliga handlingsförmågan en ingripande åtgärd och det är, enligt utredningen, därför viktigt att den vuxne även i situa- tioner som inte omfattas av konventionen ges en möjlighet att få frågan om erkännande eller icke-erkännande prövad av svensk dom- stol. Utredningen föreslår därför att en part ska kunna begära att svensk domstol ska besluta om att en till godmanskap eller för- valtarskap motsvarande åtgärd som har vidtagits i ett annat land ska erkännas eller inte erkännas i . En fråga om erkännande eller icke-erkännande enligt lag ska handläggas av samma domstolar – tingsrätten i den ort där den vuxne har hemvist och, om den vuxne inte har hemvist i , – som en ansökan om erkännande eller icke- erkännande enligt (se vidare avsnitt 11.6.3). Det förfarande som utredningen har föreslagit i fråga om 2000 års ska tillämpas även i dessa fall (se avsnitt 11.6.4). 5 kap. 1 § andra stycket lag Utredningens förslag: Regeringen får i fråga om godmanskap och förvaltarskap för svenska medborgare, som har hemvist i ett annat land, meddela särskilda bestämmelser angående vården av värdehandlingar, samt förordna svensk diplomatisk eller konsu- lär tjänsteman att vara överförmyndare. Regeringen får pröva en fråga om entledigande av en sådan överförmyndare. 5 kap. 1 § andra stycket lag ska upphävas. Behovet av autonoma bestämmelser Enligt bestämmelsen i 5 kap. 1 § andra stycket lag får rege- ringen beträffande förvaltarskap för svenska medborgare meddela särskilda bestämmelser om vården av värdehandlingar och förordna svensk diplomatisk eller konsulär tjänsteman att vara överförmyn- dare. Enligt har det mellan och (mars) förekommit endast ett ärende i fråga om överför- myndare för en svensk medborgare med hemvist i ett annat land. I det aktuella fallet återkallades ansökan och någon överförmyndare förordnades därför inte. När det gäller motsvarande reglering i fråga om förmynderskap för underåriga i 4 kap. 1 § andra stycket lag framgår av betänkandet som rör Haagkonven- tion11 att det då främst är fråga om fall då ett barn har tillgångar i eller när det är aktuellt att överföra bankmedel till barnets hemviststat. Det framgår vidare att särskilda bestämmelser om vården av underårigs värdehandlingar enligt uppgift inte förekommer, utan att det i stället blir en praktisk fråga som hanteras genom att en svensk ambassad i ett annat land kontaktar och med frågor. Mot bakgrund av att bestämmelsen i 5 kap. 1 § andra stycket överensstämmer med 4 kap. 1 § andra stycket och enligt förarbetena12 bygger på samma principer torde motsvarande förhållande gälla även beträffande 5 kap. 1 § andra stycket lag. Det finns inte heller några särskilda bestämmelser om vården av värdehandlingar beträffande en person som har förvaltare.13 Det kan konstateras att 5 kap. 1 § andra stycket har använts i mycket liten omfattning. Trots detta anser utredningen att det inte är uteslutet att den skulle kunna komma till användning och då fylla en funktion. Utredningen gör således av försiktighets- skäl den bedömningen att bestämmelsen bör finnas kvar. Utredning- en föreslår av nämnda skäl att bestämmelsen innehållsmässigt ska be- hållas men att den ska omarbetas språkligt och få en annan placering i lagen.14 Av lagtekniska skäl föreslås att den nuvarande bestämmel- sen ska upphävas och en ny bestämmelse införas. Av samma skäl som 11Se SOU 2005:111, s. 307. 12Se NJA II 1924:6 s. 669. 13Den upphävdes lagen (1924:322) om vård av omyndigs värdehandlingar, som tidigare reglerade dessa frågor. 14Jämför dock bedömningen i SOU 2005:111, s. 307 f., när det gäller 4 kap. 1 § andra och tredje styckena lag. Behovet av autonoma bestämmelser redogörs för när 5 kap. 1 § första stycke lag behandlas15 ska av ordalydelsen på den föreslagna bestämmelsen framgå att samma regler ska gälla för godmanskap som förvaltarskap. 5 kap. 1 § tredje stycket lag Utredningens förslag: Ersättning till överförmyndare beträff- ande godmanskap och förvaltarskap enligt den föreslagna 5 kap. 1 § lag ska utgå av statliga medel enligt bestämmelser som regeringen får meddela. Detsamma gäller ersättning till god man och förvaltare i den utsträckning ersättningen inte ska utgå av den enskildes medel enligt 12 kap. 16 § . 5 kap. 1 § tredje stycket lag ska upphävas. Utredningens bedömning: Förordningen (1976:1121) om ersätt- ning till vissa överförmyndare, förmyndare och förvaltare bör ändras på så sätt att den även omfattar godmanskap. Bestämmelsen i 5 kap. 1 § tredje stycket lag innehåller en reglering om ersättning till överförmyndare beträffande förvaltar- skap som avses i första stycket. Sådan ersättning utgår av statliga medel enligt 2 § förordningen (1976:1121) om ersättning till vissa överförmyndare, förmyndare och förvaltare. Detsamma gäller enligt 3 § ersättning till förvaltare i den mån ersättningen inte ska utgå av den enskildes medel enligt 12 kap. 16 § FB. Ersättning till över- förmyndare och förvaltare enligt FB utgår av kommunala medel (12 kap. 16 § och 16 kap. 15 § FB). I 4 § nämnda förordning finns bestämmelser om behörig domstol i frågor om ersättning. Bestämmelsen innehåller en särreglering i förhållande till vad som i övrigt gäller i fråga om ersättning till överförmyndare och för- valtare enligt FB. Ersättningen till överförmyndare och förvaltare som har förordnats enligt lag bör även fortsättningsvis utgå av statliga medel och bestämmelsen bör därför finnas kvar i 5 kap. lag. Utredningen föreslår av nämnda skäl att bestämmelsen innehållsmässigt ska behållas men att den ska omarbetas språkligt 15 Se avsnitt 16.2.2. Behovet av autonoma bestämmelser och få en annan placering i lagen.16 Av lagtekniska skäl föreslås att den nuvarande bestämmelsen ska upphävas och en ny bestämmelse införas. Av samma skäl som redogörs för när 5 kap. 1 § första stycke lag behandlas17 ska av ordalydelsen på de föreslagna bestämmelserna framgå att samma regler ska gälla för godmanskap som förvaltarskap. Utredningen gör också bedömningen att för- ordningen om ersättning till vissa överförmyndare, förmyndare och förvaltare bör ändras på så sätt att den även omfattar godmanskap. Kungörelse av en omyndigförklaring som är meddelad av en behörig utländsk myndighet (5 kap. 5 §) Utredningens förslag: Svensk domstol ska på begäran kungöra ett beslut om omyndigförklaring, som har meddelats av behörig utländsk myndighet, i Post- och . Den utländ- ska myndighetens behörighet ska styrkas genom intyg av här i landet anställd diplomatisk eller konsulär tjänsteman eller av svensk diplomatisk eller konsulär tjänsteman. Detta ska tillämpas på motsvarande sätt, då behörig utländsk myndighet har upphävt en omyndigförklaring eller beslutat att ett förvaltarskap ska upphöra. Enligt bestämmelsen i 5 kap. 5 § lag kan kungörelse här i landet ske av en omyndigförklaring eller en hävd omyndigförkla- ring som har meddelats av en behörig utländsk myndighet (se av- snitt 4.5.5). Ett kungörande av omyndigförklaringen är inte ett vill- kor för att förklaringen ska ges verkan i , men enligt 5 kap. 6 § lag har kungörandet betydelse för rätten att åberopa omyndigheten i förhållande till den mot vilken den omyndigför- klarade här i riket har företagit en rättshandling. Den som önskar få omyndigförklaringen kungjord får vända sig till svensk domstol och visa att den utländska myndigheten varit behörig. Den utländska myndighetens behörighet ska styrkas genom ett intyg av en här i riket anställd diplomatisk eller konsulär tjänsteman eller av svensk 16Jämför dock bedömningen i SOU 2005:111, s. 307 f., när det gäller 4 kap. 1 § andra och tredje styckena lag. 17Se avsnitt 16.2.2. Behovet av autonoma bestämmelser diplomatisk eller konsulär tjänsteman. Varje tingsrätt är behörig att ta upp en sådan ansökan.