sou · H3B359d2 · 2015-06-15 00:00:00 — Den största fullmäktigeförsamlingen finns i med 100 ledamöter, medan de minsta har cirka 30 ledamöter. Varje landskapsförbund har också en landskapsstyrelse med stöd av en byrå som arbetar under landskapsdirektörens ledning. anställda totalt uppgår till sammanlagt cirka 650 personer. De har en budget om , vilket är per invånare. Medlemskommunerna finansierar den största delen av verksamheten. Kommunerna får statliga medel för de lagstadgade uppgifterna i anslutning till regionutveckling och landskapsplanering. Förbunden har tidigare i den finska statsbudgeten även anvisats så kallade landskapsutvecklingsmedel, som var obundna medel avsedda främst för utveckling av regionens näringsliv enligt eget val. Den finansieringen har dock avskaffats . Planeringssystemet beskrivs i som ett system för planering av områdesanvändning. Systemet ska utgöra en helhet, där varje ingående styrmedel har en egen tydlig uppgift som kompletterar de övriga styrmedlen. Markanvändnings- och bygglagen (MBL) reglerar planering, byggande och användning av områden samt projektering, uppförande och användning av byggnader. Lagen trädde 2000. I MBL stadgas att syftet med lagen är att reglera områdesanvändning och byggande för att på det sättet skapa förutsättningar för en bra livsmiljö och främja en ekologiskt, ekonomiskt, och socialt och kulturellt hållbar utveckling. De riksomfattande målen för områdesanvändning är vid sidan av landskapsplanen, generalplanen och detaljplanen en del av systemet för planeringen som definieras i MBL. I lagen regleras att målet är att tillförsäkra alla en möjlighet att delta i beredningen av ärenden och att säkerställa att planeringen är högklassig och sker i växelverkan, att det finns tillgång till mångsidig sakkunskap och att det ges öppen information om de ärenden som behandlas. Vid planeringen i landskapen, vid kommunernas planläggning och i de statliga myndigheternas verksamhet ska de riksomfattande målen beaktas och främjas. Landskapsplanen ska i första hand lösa riksomfattande, regionala och landskapets områdesanvändningsfrågor. Lokala ärenden på kommunnivå behandlas i general- och detaljplaner. De riksomfattande målen för områdesanvändning och de översiktliga planerna, dvs. landskapsplanen och generalplanen, styr planeringen av enskilda detaljplaner. DE RIKSOMFATTANDE MÅLEN FÖR OMRÅDESANVÄNDNINGEN Planering på nationell nivå De riksomfattande målen för områdesanvändning utgör en utgångspunkt som regleras i MBL. Målen är regeringens och statsrådets syn på områdesanvändningsfrågor av riksintresse. svarar för beredningen och statsrådet beslutar om målen, men de konkretiseras i första hand via planläggningen. Målens viktigaste uppgift är att säkerställa att angelägenheter av riksintresse beaktas vid områdesplaneringen och i de statliga myndigheternas verksamhet. Målen gäller till dess att de ändras. bedömer målens aktualitet och ser till att nödvändiga ändringar beslutas. Beredningen av ändringar förutsätter växelverkan mellan olika instanser. Även bör beredas tillfälle att behandla ändringarna. De riksomfattande målen för områdesanvändning gäller de omständigheter som bör beaktas i planeringen i hela landet.8 Möjligheterna att uppnå målen ska främjas inom all planläggning, men betydelsen av översiktliga planer betonas i MBL. I landskapsplanerna ges målen tolkningar och lösningar på landskapsnivå och regional nivå. I generalplanerna inpassas de på motsvarande sätt i den översiktliga regleringen av områdesanvändning inom en kommun. De riksomfattande målen för områdesanvändning ska beaktas och genomförandet ska främjas i de statliga myndigheternas verksamhet, i planläggning på landskapsnivå och i den kommunala planläggningen i general- och detaljplaner. Skyldigheten att beakta och främja målen innebär att statliga myndigheter i sin verksamhet ska söka lösningar som främjar möjligheterna att uppnå de riksomfattande målen. Det innebär också att de ska avhålla sig från lösningar som försvårar möjligheterna att uppnå målen. Skyldigheten riktar sig i synnerhet till planeringen och fullgörandet av uppgifter inom förvaltningsområdet för respektive myndighet. Vid sidan av verksamhets- och ekonomiplanerna handlar det om sådan verksamhet som till exempel av olika riksomfattande avfallsplaner, mål och åtgärdsprogram för vattenskyddet eller regionala miljöprogram samt avfallsplaner som görs upp på regionnivå. På landskapsnivå omfattar planeringen landskapsöversikt, landskapsplan och landskapsprogram dvs. ett regionalt utvecklingsprogram. Bestämmelser om regionalt utvecklingsprogram finns i Lagen om utveckling av regioner (), som trädde 2010. styr utvecklingen av regionerna och innehåller bestämmelser om målen för utveckling av regionerna, om uppgifter i samband med planeringssystemet och om myndigheternas ansvar. 8 , Tillämpning av de riksomfattande målen för områdesanvändningen i samband med planläggningen, Markanvändnings- och bygglagen. Handledning 9, 2002. Enligt är det Arbets- och näringsministeriet som beslutar om de rikstäckande målen för regionutveckling. Det är flera berörda ministerier som definierar mål och åtgärder för regionutveckling som en del i planeringen av förvaltningsområdets verksamhet. Arbets- och näringsministeriet svarar i samverkan med andra centrala instanser för beredningen av de rikstäckande målen samt för samordning, övervakning, utvärdering och genomförande av program för att utveckla regionerna. Landskapsöversikten är en strategi eller strategisk plan, där den övergripande långsiktiga utvecklingen för landskapet beskrivs. Landskapsöversikten har inga rättsverkningar till skillnad från landskapsplanen. Den har inte heller några särskilda krav på innehållet. Landskapsöversikten ska utarbetas eller ses över regelbundet, vilket i allmänhet är en gång per fullmäktigeperiod. Genom att landskapsöversikten är ett dokument som godkänts av ett landskapsförbunds fullmäktige, styr den i praktiken övrig verksamhet för förbundet på landskapsnivå och är en utgångspunkt när det gäller att utarbeta en landskapsplan och ett landskapsprogram. Källa: , Landskapsplanens innehåll och utformning, Markanvändnings - och bygglagen, Handledning 6, 2002. Landskapsplanen är en övergripande plan för användning av områden i ett landskap. I den presenteras grundläggande principer för landskapets samhällsstruktur och områdesanvändning på medellång och lång sikt. Landskapsplanen kan även utarbetas etappvis eller delområdesvis. Planen anvisar områdesreserveringar i den mån och med den noggrannhet som behövs med hänsyn till målen för områdesanvändning på riksplanet eller på landskapsnivå eller för att områdesanvändningen i flera kommuner behöver samordnas. I landskapsplanen behandlas ramarna för utvecklingen av region- och samhällsstrukturen. Där behandlas också hur nätverkslösningar som är viktiga för landskapet ska genomföras och hur de största behoven av naturskydd, kulturmiljö och rekreation ska säkerställas. Landskapsplanen förmedlar lösningar och måltolkningar på landskapsnivå och regionnivå, men den griper inte in i interna kommunala frågor. Landskapsplanens översiktliga karaktär gäller både planens innehåll, utformning och tolkning av den. Landskapsplanerna ska bland annat visa hur olika samhällen ingår i regionala och strukturella nät samt de viktigaste principerna för utveckling, dimensionering och placering av samhällsstrukturen. Planeringen på landskapsnivå är inriktad på områden där det råder ett starkt tryck på att ändra region- och samhällsstrukturen. Det kan gälla områden med tillväxt som har behov av utvidgning eller områden som är stagnerande och behöver anpassas på samma sätt. I landskapsplanen behandlas trafikleder, farleder för spårbunden trafik, sjötrafik, terminaler för flyg, hamnar och godstrafik samt regionala trafiksystem som kollektivtrafik och privatbilism. Vid planering av trafiken beaktas – utöver riksomfattande mål för områdesanvändning och trafik – även och egna planer med långsiktiga riktlinjer. Genom landskapsplanen kan man t.ex. styra placeringen av resecentra och andra trafikterminaler, som förbättrar möjligheterna till gemensam användning av olika trafikformer och anvisa regionala leder för kollektivtrafik. Landskapsplanen har en central ställning för hur de riksomfattande målen för områdesanvändning ska konkretiseras. Landskapsplanenivån kan samordna målen för områdesanvändning med landskapets, lokala och andra riksomfattande mål. I landskapsplanen ingår målen som ett led i landskapets regionala principer för områdesanvändning. Där ingår också områdesreserveringar, som ska ges till ledning för den kommunala planläggningen. Skyldigheten att främja de riksomfattande målen för områdesanvändning gäller alla former av planering på landskapsnivå. Landskapsplanen godkänns av det högsta beslutande organet på landskapsnivå, landskapsfullmäktige. Landskapsplanen ska därefter skickas till för fastställelse. Planen kan under vissa omständigheter träda i kraft direkt efter beslut eller efter en besvärstid. Planen kan lämnas utan fastställelse i vissa delar, om den i dessa delar inte uppfyller MBL. Landskapsprogram är program på medellång sikt som styr och samordnar regionalt utvecklingsarbete. I landskapsprogrammet presenteras utvecklingsmålen, de viktigaste projekten och åtgärderna samt en plan för finansiering av programmet. Dessa baserar sig på områdets utvecklingsbehov och möjligheter. Landskapsprogrammen ska beakta de rikstäckande målen för regional utveckling som statsrådet har ställt upp och strategierna för regional utveckling inom olika förvaltningsområden. Landskapsprogrammet ska vara ett paraplyprogram för utvecklingsfrågor i kommunen, som samordnar de nationella målen, särskilda nationella program som genomförs i landskapet och program som medfinansieras av EU samt olika myndigheters strategier och utvecklingsarbete. Till landskapsprogrammet ska det finnas en genomförandeplan, där de viktigaste åtgärderna och projekten redovisas samt en finansieringskalkyl. Landskapsprogrammet ska utarbetas för kommunfullmäktiges mandatperiod, dvs. Vid behov kan landskapsprogrammet justeras . Landskapsförbunden ska i sitt arbete följa upp och samordna de utvecklingsåtgärder som ankommer på de regionala förvaltningsmyndigheterna. Landskapsförbunden kan lämna utlåtanden om kommunernas planer och om vissa tillståndsansökningar. Landskapsförbunden har rätt att överklaga sådana kommunala beslut om godkännande av en plan eller en byggnadsordning som har konsekvenser för en landskapsplan och dess genomförande. Statliga myndigheter och organisationer ska i sin verksamhet beakta landskapsprogrammen, främja genomförandet av dem samt bedöma och utvärdera sina åtgärders betydelse för regionutvecklingen. På det regionala planet verkar dessutom ett stort antal statliga organisationer och kommunala förvaltningsorganisationer, medborgarorganisationer samt aktörer inom näringslivet, vilka är samarbetsparter när gemensamma utvecklingsmål för landskapet definieras och realiseras. Planer och program bereds i samarbete med statliga och kommunala myndigheter samt med företag och organisationer som är verksamma inom regionen. I det finska plansystemet styr både de riksomfattande målen och landskapsplaner den kommunala planläggningen. De översiktliga planerna styr underliggande planer och kommunernas generalplan styr detaljplanläggningen med rättsverkningar. Det kan förekomma att en generalplan inte utarbetas för ett område i landskapsplanen, då landskapsplanen styr detaljplanläggningen direkt. De riksomfattande målen för områdesanvändning styr även detaljplanlägg- I fråga om detaljplaner är situationen dock ofta den att de viktigaste principiella lösningarna för kommunen och även de viktigaste lösningarna med tanke på att uppnå målen redan ingår i generalplanen. En generalplan kan utarbetas som en övergripande plan för hela kommunen eller som en gemensam plan för flera kommuner. Den kan också utarbetas för ett visst delområde eller tema. Generalplanerna är flexibla och kan användas för olika ändamål.9 Det finns olika typer av generalplaner. Översiktlig generalplan med områdesreserveringar, Detaljerad generalplan med områdesreserveringar, samt Detaljerad generalplan med områdesreserveringar som direkt styr byggandet och annan markanvändning. I praktiken är generalplanerna ofta kombinationer av de nämnda typerna. Planen kan utarbetas med rättsverkningar eller som en generalplan utan rättsverkningar. De övergripande generalplanerna betonar den strategiska utvecklingen i en kommun och möjliggör en samordning och behandling av de riksomfattande målen för områdesanvändningen. Generalplanen är viktig när det gäller att främja möjligheterna att uppnå de riksomfattande målen. Målen ska konkretiseras i generalplanen som ett led i den utveckling som eftersträvas i kommunen och som ett led i huvuddragen för områdesanvändningen. I generalplanen behandlas huvudprinciperna för utveckling av samhällsstrukturen och frågor som gäller samordning av funktioner i en kommun. Krav på innehållet i en generalplan anges i MBL, men behovet av planering från fall till fall bestämmer vad som tas upp i planeringsarbetet. Behovet av generalplanläggning kan vara mycket olika. Det kan gälla behov av att samordna nationella behov med 9 , Generalplanens innehåll och utformning, Markanvändnings- och bygglagen, Handledning 13, 2006. kommunens behov, områdesanvändning inom regionen, utveckling av förtätning av strukturer och utveckling av nya bostadsområden, lösning av konflikter mellan nya bostadsområden och naturvården, samordning av trafiksystemplaner samt samordning av naturskyddsområden. Generalplanen styrs av landskapsplanen. En generalplan med en planlösning som strider mot en lösning i landskapsplanen är inte genomförbar utan att landskapsplanen ändras. Kommunerna och förbundet på landskapsnivå samarbetar när general- och landskapsplaner ska utarbetas. Utredningar och ståndpunkter kan sammanjämkas. Kommunfullmäktige ska godkänna generalplanen. En gemensam generalplan för flera kommuner ska godkännas av kommunernas gemensamma organ. Kommunernas gemensamma generalplan med rättsverkningar fastställs av miljöministeriet. Ministeriet begär utlåtanden om den gemensamma generalplanen av berörda ministerier. Kommuninvånare eller registrerade lokala och regionala sammanslutningar får överklaga fullmäktiges beslut hos förvaltningsdomstolen och besvär över en gemensam generalplan för flera kommuner hos . Om ingen överklagat, vinner planen laga kraft när besvärstiden har gått ut. Kommunen ska kungöra planbeslutet, som då träder i kraft. En fastställd generalplan kan snabba på och underlätta arbetet med detaljplaner. I de fall huvudprinciperna för utvecklingen av samhällsstrukturen och frågor som gäller samordning av funktionerna har tagits upp i generalplanen, kan detaljplanläggningen fokusera på att planera efter de principer om genomförande som definierats i generalplanen. Generalplanen samverkar med den kommunala byggnadsordningen. Varje kommun i har en byggnadsordning som gäller hela kommunens område. En byggnadsordning kan också utarbetas för ett visst delområde. Föreskrifterna i byggnadsordningen åsidosätter inte bestämmelserna i en generalplan med rättsverkningar, men kan mycket väl komplettera generalplanläggningen. Föreskrifterna i en byggnadsordning kan gälla byggplatsers storlek, omfattning av tillståndsplikt för byggandet samt områden i behov av planering. Generalplanen är en långsiktig plan för markanvändningen som används för att styra utvecklingen av stadens samhällsstruktur. I har generalplaner utarbetats med cirka tio års mellanrum. Den nuvarande planen, Generalplan 2002, vann laga kraft . Den nya generalplanen bereds så att stadsfullmäktige kan fatta beslut . Den nya generalplanen består av tre delar. 1.Vision 2050 utgör målsättningen för markanvändningen på lång sikt fram . Grunden för visionsarbetet är idén om som en nätverksstad för spårtrafiken med ett expanderande och starkt huvudcentrum – innerstaden. I visionen ses både som en del av regionen och som en del av nätverket av europeiska storstäder. 2.Generalplanekartan inklusive beteckningar styr detaljplaneringen fram till omkring eller till dess att nästa generalplan utarbetas. Under planeringens gång fastställs generalplanekartans exakthet. Beskrivningen innehåller en stor mängd förtydligande material. I beskrivningen finns även information om motiveringarna till och effekterna av planlösningen. 3.I genomförandeprogrammet presenteras de metoder som används för att uppnå målen i generalplanen. Där definieras också tidtabellen och ordningsföljden för genomförandet av generalplanen. I programmet kan till exempel ordningen för detaljplaner fastställas. Kommunerna i har inlett ett frivilligt samarbete för att göra en strukturplan som är grundad på avsiktsförklaringen om Markanvändning, boende och trafik (MBT) mellan staten och kommunerna i . har en trafiksystemplan (HLJ 2015) tagits fram av samkommunen Regiontrafik (HRT), och en bostadsstrategi för , som är utvecklad av kommunerna. Strukturplanen och bostadsstrategin är inte juridiskt bindande, men de hjälper kommunerna i regionen att få förståelse för en fokusering på utveckling av markanvändning och bostäder. Bestämmelser i förskriver att fyra kommuner i huvudstadsregionen (, , Esbo och Grankulla) ska göra en gemensam generalplan. Kommunerna anser att det skulle innebära en tung process och att de i stället kan driva utvecklingen via egna generalplaner och ett frivilligt samarbete med grannkommuner. är den enda region i där trafiksystemplan har upprättats av någon annan samkommun (HRT) än ett landskapsförbund. HRT ansvarar för trafiksystemplanering i hela och för kollektivtrafiken i medlemskommuner, som är huvudstadsregionens kommuner samt ytterligare tre kommuner. Strukturplanen, trafiksystemplanen och bostadsstrategin har dock gjorts i samarbete med landskapsförbundet. är med närmare 4,8 miljoner invånare det glesast befolkade landet i näst . Tre fjärdedelar av befolkningen bor i tätorter, huvuddelen i de största städerna , , och . Huvudstaden har drygt 600 000 invånare medan regionen har närmare 1,3 miljoner invånare. Tätast befolkat är området kring , Sørlandet och Vestlandets kuster. Utflyttningen från de nordligaste fylkena har varit omfattande. Jämfört med bor en större del av befolkningen i de norra landsändarna. är inte medlem i EU, men deltar i det europeiska ekonomiska samarbetet genom . Kommunal‑ och moderniseringsdepartementet (KMD) ansvarar bl.a. för frågor om bostads- och byggpolitik, kommunalekonomi, samordning av förnyelsearbetet i offentlig sektor, regional- och distriktspolitik, förvaltningspolitik, den lokala förvaltningen, administrativa aktiviteter för att planera och bygga samt bestämmelser om planering liksom konsekvensutredningar. Planeringsfrågorna har flyttats från till KMD. Det har i mer än diskuterats om ett mindre antal regioner skulle ersätta nuvarande 19 fylken och vilka ansvarsområden de nya större regionerna i så fall skulle få. I samband med denna process har det i utredningar och rapporter föreslagits och debatterats en eventuell ny administrativ indelning av landet på regional nivå, som kan ersätta en del av eller alla de nuvarande fylkeskommunerna. Målet med en regional reform skulle bland annat vara att stärka den lokala och regionala demokratin genom decentralisering och genom att överföra makt och kompetensområden från staten till regionförbunden. Detta togs bland annat upp i en proposition om lokal demokrati 2003.10 Regeringen aviserade en regionreform i ett meddelande till 2006.11 Fylkena ombads fatta beslut om önskemål och förslag till reformer. De delar av dessa beslut som handlade om förändringar i den geografiska uppdelningen på fylkesnivå skulle enligt förslaget fattas av fylkestingen , men det slutgiltiga beslutet skulle fattas av . Förslaget var att det fortsatt skulle finnas tre förvaltningsnivåer. Under den nationella nivån skulle regioner/fylken vara centrala aktörer för regional utveckling. Planen var till att börja med att reformen skulle reducera dagens 19 fylken till sex till åtta stora regioner. Kommunerna skulle fortsätta att vara de viktigaste leverantörerna av offentliga tjänster. Motståndet från fylkeskommunerna visade sig dock vara stort. Den norska regeringen bestämde därför 2008 att sammanslagningar av fylken endast skulle ske på frivillig basis. Men inga sådana initiativ togs. Eftersom inga sammanslagningar till större regioner ägde rum, beslutade regeringen att i stället utöka fylkenas ansvarsområden. Dessa ansvarsområden är dock inte lika omfattande som vad som föreslogs inledningsvis i reformen. Aalbu, K. och Å. Uhlin, . Administrative reform – Arguments and values, Programme 2005-08, Nordregio Report 6, 2008. 11Regionale fortrinn – regional framtid, St.meld.nr. 12 2006–2007. Det finns totalt 19 fylken inklusive kommun i . är både kommun och fylke och har både kommunala och fylkeskommunala uppgifter. , , Bouvetön, ö och Drottning land har en särställning och ingår inte något fylke och har inte egna kommuner. De styrs i princip endast av staten. En fylkeskommun är en offentlig, folkstyrd myndighet som tar tillvara vissa offentliga förvaltnings- och tjänsteproducerande uppgifter. Varje fylke med undantag för utgör en fylkeskommun. Huruvida enligt lagen ska anses som en kommun eller en fylkeskommun eller både och avgörs från fall till fall. Detta regleras i den norska kommunlagen. Fylkestinget väljs direkt av fylkets invånare vid kommun- och fylkestingsval. Fylkes- och kommunalval hålls mitt emellan stortingsvalen . Fylkesordföranden är den valde ledaren av fylkestingen. De folkvalda fylkestingen kan sägas motsvara de svenska landstingen. Fylkeskommunens huvudsakliga uppgifter är tandvård, regional utveckling, företagsutveckling, vidareutbildning, drift av vissa kulturinstitutioner samt tekniska uppgifter avseende vägar, elproduktion och industri. Driften av sjukhus och specialiserade hälso-och sjukvårdstjänster överfördes från fylkena till staten . Fylkesrådmannen är administrativ ledare i en fylkeskommun. I fylkena finns också en fylkesman, som är en statlig ämbetsman som utses av regeringen och som leder en statlig myndighet kallad fylkesmansämbetet. Fylkesmannen kan sägas motsvara en svensk landshövding och fylkesmansämbetet motsvarar i . Det finns totalt 18 fylkesmän, eftersom och fylke har en gemensam. Fylkesmannen har som statens representant en övervakande roll mot kommunerna och är också Bilaga 3 SOU 2015:59 överklagandeinstans i många av de frågor som kommunerna ansvarar för. Diskussionerna om en regionreform ledde som nämnts inte till någon sammanslagning av fylken. I stället flyttades fler uppgifter från staten till fylkena. Det gällde nya uppgifter om förvaltning och underhåll av vägar och färjedrift, på kulturområdet liksom förvaltning av högskolor. hade 428 kommuner 2013. Över hälften av kommunerna har mindre än 5000 invånare och endast 13 kommuner har mer än 50 000 invånare. Kommunstyret är kommunens högsta beslutande organ. Kommunstyret är en vald fullmäktigeförsamling och består av minst 11 och högst 85 medlemmar i förhållande till kommunens befolkning. Kommunstyret väljs i direkta val i taget. Av styret väljs minst 5 medlemmar att ingå som medlemmar i förmanskapet. Fullmäktige väljer också bland förmanskapets medlemmar en ordförande (borgmästare) och en vice ordförande (vice borgmästare). Kommunen kan genom kommunstyret bestämma de uppgifter som kommunen ska utföra, utöver de uppgifter som är reglerade i lag eller som lämnats av andra offentliga myndigheter. I praktiken har kommunen en mängd uppgifter genom beslut i speciallagstiftning, som ger kommunerna ansvar för olika uppgifter särskilt inom välfärdsområdet. Det gäller grundskola, äldreomsorg, kommunala hälsotjänster och sociala förmåner. Kommunstyret har avgifts- och beskattningsrätt i kommunen. Den norska ger en övergripande ram för planering och byggande.