sou · H3B324 · 2015-03-23 00:00:00 — Det kan t.ex. gälla interna frågor om inköp, fastighetsförvaltning och personal- administration där intresset av att överklaga genom kommunalbesvär normalt inte kan vara särskilt stort. Delegation ska alltså skiljas från det som utgör rena verkställighets- åtgärder. Dessa anses enligt förarbetena ankomma på de anställda utan delegering. Det har emellertid i den juridiska litteraturen fram- förts att de anställdas kompetens att avgöra rena verkställighets- frågor ska ses som en speciell form av delegation, s.k. tyst delega- tion.43 Hur man än kategoriserar rena verkställighetsfrågor kan man i vart fall konstatera att dessa faller utanför den lagreglerade delegeringsrätten. 1990/91:117 s. 204. 43Höök, Intern kompetensfördelning, s. 86 ff. Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting I en motion i samband med riksdagsbehandlingen av proposi- tionen till kommunallag framfördes kritik mot att gräns- dragningen mellan rena verkställighetsåtgärder och övriga beslut mjukades upp i propositionen. ansåg dock propositionstexten tillräckligt tydlig och att uppkommande problem fick lösas i rättspraxis samt avslog motionen.44 Gränsdragningen mellan delegation och ren verkställighet har betydelse för möjligheten att överklaga beslutet genom laglighets- prövning. Nämndbeslut av rent förberedande eller rent verkställ- ande art får enligt 10 kap. 2 § KL inte överklagas. Sådana beslut är inte självständiga i förhållande till fullmäktiges beslut utan ingår som ett led i fullmäktiges verksamhet.45 Anledningen till förbudet är processekonomiskt, lagstiftaren har velat undvika dubbelpröv- ning av samma sak.46 Ett uttryckligt delegationsbeslut krävs om uppgiften bedöms så självständig att den inte kan karakteriseras som rent verkställande.47 Var den exakta gränsen går mellan delegering och ren verkställighet är inte självklar. I förarbetena har anförts att fler ärenden än tidi- gare skulle kunna hänföras till rena verkställighetsåtgärder. Så har dock bestämmelserna inte tolkats i praxis. 7.4.1Restriktiv tolkning av ren verkställighet i praxis I rättsfallet RÅ 2011 ref. 7 hade en rektor som en ren verkställig- hetsåtgärd tagit ställning till tilldelning av förskoleplats. HFD kon- staterade att det ovan berörda påståendet i förarbetena att fler ärenden inte skulle vara överklagbara inte återspeglas i lagtexten. När bestämmelsen fördes över till gällande kommunallag angavs uttryckligen i specialmotiveringen att några ändringar i sak inte avsetts. HFD angav vidare att uttrycket ”beslut av rent verkställ- ande art” i äldre praxis getts en restriktiv innebörd. Som rent verk- ställande beslut har ansetts beslut där beslutsfattaren saknat möjlig- heter att göra självständiga bedömningar såsom vid debitering av en avgift som kommunfullmäktige antagit eller vid en mekanisk tillämp- 1990/91:KU38 s. 69. 45SOU 1982:41 s. 46. 46Höök, Intern kompetensfördelning, s. 131. 47Höök, Intern kompetensfördelning, s. 89. Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting ning av en turordningsprincip. I en promemoria som utarbetats av den i målet aktuella utbildningsförvaltningen angavs vilka principer som ska tillämpas vid anvisning av plats i skola i regi. Det framgick emellertid att rektor skulle göra en helhetsbedöm- ning utifrån angivna principer vid placering i skola. Placerings- beslutet innefattade enligt HFD:s bedömning mot denna bakgrund ett sådant inslag av självständig prövning att det inte kunde anses vara av rent verkställande art. I RÅ 2006 ref. 78 fann HFD att rektors beslut i fråga om skol- skjuts inte utgjorde ett rent verkställighetsbeslut, då det av praxis framgick att kommunen är skyldig att göra en individuell bedöm- ning av varje elevs behov av skolskjuts. I RÅ 1984 2:85 uppkom frågan om en uppgift hade delegerats från en nämnd eller inte, vilket har betydelse för möjligheten att överklaga beslutet genom laglighetsprövning. Den klagande hade ansökt hos skolstyrelsen om att hans barn skulle få ledigt från skolan. Enligt dåvarande skolförordning kunde ledighet beviljas av både rektor och skolstyrelse. Klaganden hade vänt sig till skol- styrelsen som i sin tur hade skickat ärendet vidare till aktuell kommundelsnämnd som sedermera överlämnat ärendet till rektor, som avslagit ansökan. HFD ansåg att beslutet att överlämna ären- det till rektor för avgörande innebar en speciell delegation från kommundelsnämnden att i detta fall besluta på nämndens vägnar och ärendet fick därför överklagas enligt kommunallagen. Som exempel på ren verkställighet enligt äldre praxis kan näm- nas en nämnds avgiftsdebitering enligt taxa som fullmäktige har antagit (RÅ 1969 S 373) och tomtförsäljning till av fullmäktige beslutat arealpris (RÅ 1970 C 420). I RÅ 1979 AB 145 hade kom- munfullmäktige fattat beslut om konsumentverksamheten i kom- munen och bl.a. beslutat att kommunstyrelsen skulle utse konsu- mentvägledaren. När styrelsen utsett denne och beslutet överklagats fann HFD att styrelsens beslut visserligen innebar verkställighet av fullmäktiges beslut, men då det också innehöll ett av styrelsen själv- ständigt träffat val av konsumentvägledare var det inte av rent verk- ställande art. De anställda svarar även för rent förberedande beslut, vilket innebär att det för sådana inte krävs någon särskild delegation. I RÅ 78 2:32 överklagades ett beslut av kommunstyrelsen som gällde placeringen av en i kommunen. Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting ett av flera alternativa förslag och därmed inriktat den fortsatta projekteringen på detta alternativ kunde beslutet enligt HFD inte anses vara av rent förberedande art. JO har i beslut JO 2004/05 s. 353 uttalat sig om kommunallagens bestämmelser om delegation och överklagande genom laglighets- prövning. Beslut om anställning av lärare hade i det aktuella ärendet inte anmälts till kommunstyrelsen eftersom styrelsen ansett att det ”verkställande inslaget” var så stort att styrelsens intresse av att genom anmälan följa upp besluten varit obefintligt. JO anförde bl.a. följande. Det är inte alla åtgärder av tjänstemän som kan anses utgöra beslut i kommunallagens mening. Det finns ett visst utrym- me mellan sådana beslut och åtgärder av rent förberedande eller rent verkställande art. Under förutsättning att det finns klara mål- sättningar för verksamheten är det, enligt förarbetena till kom- munallagen, rimligt att hänföra många vardagliga åtgärder till ren verkställighet, även om åtgärderna innefattar ett visst mått av själv- ständigt ställningstagande. Dylika åtgärder vidtas inte med stöd av delegation och behöver följaktligen inte heller anmälas till nämnden. Det saknas också möjlighet att överklaga sådana beslut för laglig- hetsprövning. Gränsen mellan beslut i kommunallagens mening och åtgärder av rent förberedande eller rent verkställande art har således betydelse. Avgörandet av ett besluts karaktär kräver därför noggranna överväganden innefattande även en bedömning av intresset för kommunmedlemmarna att överklaga beslutet för laglighets- prövning. Det finns ingen skarp gräns mellan de olika formerna av beslut, varför det i tveksamma fall självfallet finns utrymme för olika tolkningar. Det råder inte något tvivel om att beslut om att anställa lärare för tjänstgöring under ett läsår måste anses vara av sådan vikt och innefatta ett sådant inslag av självständig bedömning att det är fråga om ett beslut i kommunallagens mening. Följakt- ligen är kommunallagens bestämmelser om delegation och över- klagande tillämpliga i sådana fall. I JO 2012/13 s. 430 var också fråga om tillsättning av en lärar- tjänst, som av utbildningsnämnden betraktades som en ”löpande förvaltningsåtgärd”, som inte behövde anmälas till nämnden. Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting mation om anställning lämnades i stället vid löpande verksamhets- rapporteringar. Nämnden anförde bl.a. att det av tids- och effek- tivitetsskäl är orimligt att alla åtgärder som vidtas vid nämndens förvaltning också anmäls till nämnden och påtalade att utebliven anmälan inte påverkar möjligheten att överklaga beslutet. JO redo- gjorde för bl.a. bestämmelserna i 6 kap. 35 § KL och vad Lagrådet i samband med lagstiftningsarbetet anfört om anmälningsskyldig- heten. I bestämmelsen anges att beslut som har fattats med stöd av uppdrag enligt 33 §, dvs. på delegation, ska anmälas till nämnderna, som bestämmer i vilken ordning detta ska ske. JO hänvisade till vad som sagts i JO 2004/05 s. 353 att ett beslut om att anställa en lärare för tjänstgöring under ett läsår inte är en åtgärd eller ett beslut av rent verkställande art och slog fast att kommunallagens bestäm- melser om delegation och överklagande är tillämpliga i sådana fall. JO tillade också att nämndens ordning innebär att överklagande- fristen inte börjar löpa och att det ligger i sakens natur att beslut ska få laga kraft och inte för alltid kunna bli föremål för över- klagande. I JO 1994/95 s. 463 hade två personer i en skrivelse till miljö- och hälsoskyddsnämnden i en kommun begärt en utredning av nämnden avseende handläggningsbrister i ett täktärende. Någon ut- redning kom aldrig till stånd och inte heller besvarades skrivelsen. JO uttalade att det åligger myndigheten att besvara frågor från enskilda. En annan fråga är på vilken nivå – nämnden själv eller tjänsteman inom förvaltningen – som ställning ska tas till det som anförts. JO hänvisade till ett tidigare uttalande i JO 1992/93 s. 487 där JO påpekade att nämndens förvaltning endast har till uppgift att bereda ärenden hos nämnden och verkställa dess beslut. Själva beslutsfattandet ankom, om delegering inte skett, på den politikersammansatta nämnden. JO hänvisade också till 6 kap. 7 § KL i vilken det anges att de kommunala nämnderna var och en inom sitt område ska se till att verksamheten bedrivs i enlighet med de mål och riktlinjer som fullmäktige har bestämt samt de före- skrifter som gäller för verksamheten. JO konstaterade att nämnden har kvar det övergripande ansvar som behandlas i 6 kap. 7 § KL även om nämnden har delegerat beslutanderätten i ett visst ärende eller i en viss grupp av ärenden. Den i skrivelsen väckta frågan om allvarliga handläggningsbrister var enligt JO av sådan karaktär att ärendet borde ha tagits upp på nämndnivå. Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting I JO 1995/96 s. 412 hade en chefsöverläkare tagit ett ”verk- ställighetsbeslut” att flytta fem timmars mottagningstid i en ort till en vårdcentral i en annan ort, vilket innebar att distriktssköterske- mottagningen lades ned. hade, efter kritik från ortsbefolkningen, sedan tagit upp ärendet och bekräftat chefsöverläkarens beslut. Nämnden motiverade sitt beslut med att man försökte sträva efter att lägga ut så mycket som möjligt av beslutsbefogenheterna på de verksamhetsansvariga: ”För att den politiskt styrda organisationen skall bli smidig att hantera synes det lämpligt att göra regelverket mindre byråkratiskt och i dialog mellan nämndens presidium, förvaltningsledning och verksamhetsansvariga diskutera när ett ärende kan behöva lyftas upp för politiskt av- görande bl.a. för att det är av kontroversiell natur.” JO konsta- terade att delegationsbestämmelserna i kommunallagen gjorts mer elastiska och att frågan om gränsdragningen mellan beslut och ren verkställighet hade diskuterats under riksdagsbehandlingen, dock utan att några klargörande uttalanden gjorts. JO delade in frågorna i olika kategorier: faktiskt handlande, beslut av fullmäktige, förvalt- ningsbeslut och beslut av beredande och verkställande art. JO konstaterade att avsikten med att vidga det delegeringsbara om- rådet i kommunallagen främst var att möta kraven på att ärenden som rör den ”inre verksamheten” skulle kunna delegeras i ökad utsträckning. Frågan om upprätthållandet av distriktssköterske- mottagningen hade dock otvivelaktigt bildat ett ärende som omfattas av kommunallagens regler om handläggning av ärenden och besluts- fattande. JO menade emellertid inte att det på grund av 6 kap. 34 § KL förelegat hinder att delegera frågan om nedläggning till den verksamhetsansvariga chefsöverläkaren. Beslutet var ett förvaltnings- beslut enligt JO, men även om beslutet skulle vara att se som ett verkställighetsbeslut så kunde det knappast vara tal om annat än ett överklagbart beslut och att det därför borde ha dokumenterats i skrift. Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting 7.5Regleringen av anställdas roll i speciallagstiftningen För en socialnämnd gäller enligt 10 kap. 1 § SoL vad som är före- skrivet om nämnder i kommunallagen. Kommunallagens delegerings- regler i 6 kap. 33–38 §§ KL gäller således även på område. Nämnden kan alltså själv avgöra i vilken utsträckning den vill utnyttja den delegationsrätt som kommunallagen medger. I 10 kap. 4–6 §§ SoL finns dock vissa begränsningar i rätten att dele- gera. Av uppräkningen i 10 kap. 4 § SoL framgår i vilka fall dele- gation endast får ske till förtroendevalda. I 10 kap. 6 § SoL finns en hänvisning till lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen om vård av missbrukare i vissa fall, i vilka det finns bestämmelser om s.k. ordförandebeslut.48 ska själv eller genom ombud föra kommunens talan i mål och ärenden som enligt socialtjänstlagen eller annan för- fattning ankommer på socialnämnden (10 kap. 2 § SoL). I RÅ83 2:108 uttalade HFD att socialnämnd inte kan delegera till tjänste- man att självständigt och utan nämndens beslut i det enskilda fallet föra talan i högre instans rörande vård enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Socialchef har emellertid i RÅ 1994 ref. 67 med stöd av socialnämndens delegationsordning funnits vara behörig att på nämndens vägnar överklaga länsrättens, nuvar- ande förvaltningsrättens, avgörande i ett mål om bistånd då frågan i målet inte kunnat anses vara av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt.49 I 10 kap. 5 § första stycket SoL anges vilka uppgifter enligt för- äldrabalken, FB, som får delegeras från socialnämnden. Som exem- pel kan nämnas beslut att utse utredare i mål eller ärenden om vårdnad, boende och umgänge och beslut om godkännande av för- äldrarnas avtal om vårdnad, boende och umgänge. Av 10 kap. 5 § andra stycket SoL följer att förbud mot att ta emot andras barn i sitt hem inte omfattas av delegationsrätten. Inte heller får beslut 486 § LVU och 13 § LVM avser omedelbara omhändertaganden och 27 § LVU avser tillfälligt flyttningsförbud. 49I JO 2002/03 s. 284 uttalade JO att en delegationsförteckning i vilken tjänsteman delege- rats rätten att överklaga länsrätts beslut till kammarrätt bör kompletteras med ett förbehåll av det slag som följer av 6 kap. 34 § KL. Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting om utbetalning av barnbidrag eller underhållsstöd till annan enligt socialförsäkringsbalken delegeras. En viktig uppgift för socialnämnden är att följa och stödja de barn och ungdomar som omhändertagits för samhällsvård. ska enligt 6 kap. 7 b § SoL noga följa vården av de barn och unga som vårdas i ett familjehem, jourhem eller hem för vård eller boende, HVB. När vård ges i ett familjehem eller HVB, ska det enligt 6 kap. 7 c § SoL finnas en av socialnämnden särskilt utsedd socialsekre- terare som ansvarar för kontakterna med barnet eller den unge. Att det inom hälso- och sjukvården ska finnas någon som svarar för verksamheten (verksamhetschef) samt läkare med specialist- kompetens (chefsöverläkare) som ansvarar för ledningsuppgifter inom den psykiatriska tvångsvården och smittskyddsområdet framgår av 29 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL. Verksamhets- chefen får enligt 30 § HSL uppdra åt sådana befattningshavare inom verksamheten som har tillräcklig kompetens och erfarenhet att fullgöra enskilda ledningsuppgifter. I 24 § HSL anges vidare vilka befogenheter som medicinskt ansvarig sjuksköterska i kommunen har och i vilka fall dessa uppgifter ankommer på sjukgymnast eller arbetsterapeut. Vilka som ska vara verksamhetschefens mer konkreta uppgifter och skyldigheter har lagstiftaren i stor utsträckning lämnat till vård- givaren, dvs. En viss reglering finns dock i förord- ningen (1996:933) om verksamhetschef inom hälso- och sjukvården, i vilken det t.ex. anges att denne ska ansvara för att någon när- stående underrättas när en patient avlider eller en patients tillstånd allvarligt försämras. Det finns flera bestämmelser om chefsöverläkarens befogenheter i både lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk tvångsvård, LRV. I 6 b § LPT an- ges t.ex. att beslut om intagning för sluten psykiatrisk tvångsvård fattas av en chefsöverläkare vid en enhet för psykiatrisk vård. Att denne kan ansöka om medgivande till fortsatt sluten eller öppen vård samt besluta om fastspänning, avskiljande och kroppsvisita- tion framgår av 7, 19, 20 och 23 §§ LPT. Denne beslutar även om Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting s.k. permission enligt 25 § LPT. Enligt bestämmelser i lagen om rättspsykiatrisk tvångsvård får chefsöverläkaren bl.a. besluta att en patient som ges öppen rättspsykiatrisk vård åter ska ges sluten rättspsykiatrisk vård (3 c–3 d §§ LRV), besluta att vården av en patient som ges rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § BrB utan be- slut om särskild utskrivningsprövning ska upphöra (13 § LRV) och anmäla frågan om särskild utskrivningsprövning till förvaltnings- rätten (16 a § LRV). I varje landsting ska det finnas en smittskyddsläkare och om dennes befogenheter finns bestämmelser i smittskyddslagen (2004:168). I lagen finns också bestämmelser om chefsöverläkarens befogenheter. Smittskyddsläkaren får uppdra åt en erfaren läkare vid en smittskyddsenhet eller vid en infektionsklinik inom lands- tinget att fullgöra smittskyddsläkarens uppgifter (1 kap. 9 § smitt- skyddslagen). Smittskyddsläkaren får bl.a. besluta om hälsokontroller (3 kap. 8 § smittskyddslagen) och tillfällig isolering (5 kap. 3 § smitt- skyddslagen) samt hos förvaltningsrätten ansöka om isolering (5 kap. 2 § smittskyddslagen). Att chefsöverläkaren har vissa uppgifter vid isolering framgår av 5 kap. 9–23 §§ smittskyddslagen. Fler bestäm- melser om smittskyddsläkarens ansvar finns i 6 kap. 1–8 §§ smitt- skyddslagen. Kommunallagens bestämmelser om nämnder, däribland reglerna om delegation, gäller också enligt 12 kap. 5 § PBL för i kommunerna. I finns det dock ytterligare begränsningar av delegationsrätten än vad som följer av 6 kap. 34 § KL (12 kap. 6 § PBL). Ett delegationsuppdrag får bl.a. inte omfatta befogenhet att avgöra ärenden som är av stor vikt eller har prin- cipiell betydelse, besluta om vissa förelägganden eller förbud som förenas med vite eller avgöra frågor om byggsanktionsavgift. I pro- positionen En enklare planprocess uttalade regeringen följande angå- ende möjligheterna till delegation till bl.a. anställd. Liksom gäller kommunfullmäktiges möjlighet att delegera rätten att anta detaljplaner enbart i förhållande till kommunstyrelsen och byggnads- nämnden. Den rätten kan således inte delegeras vidare från kom- Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting munstyrelsen eller till ett utskott, en ledamot eller en tjänsteman.50 Det är den eller de nämnder som fullmäktige bestämt som inom sina respektive verksamhetsområden svarar för kommunens upp- gifter enligt och livsmedelslagstiftningen. Kommunal- lagens delegationsregler i 6 kap. 33–38 §§ KL gäller även på dessa områden. Nämnden kan alltså själv avgöra i vilken utsträckning den vill utnyttja den delegationsrätt som kommunallagen medger. Förutom bestämmelserna i kommunallagen om delegering finns inom miljö- och livsmedelslagstiftningen bestämmelser om delege- ring som syftar till att ge möjligheter för två kommuner att sam- verka kring tillsynsuppgifter. Inom miljöområdet har det införts möjligheter för kommuner att samverka inom det obligatoriska området när det gäller myndig- hetsutövning. Syftet är att främst ge mindre kommuner möjlighet att använda sig av den specialistkompetens som finns i andra kom- muner. Enligt 26 kap. 7 § kan en kommun ge en annan kommun i uppdrag att utföra tillsyn och att göra utredningar inom uppdragsgivarens område. Vidare kan en kommun efter överens- kommelse med en annan kommun uppdra åt anställda i den kom- munen att besluta på kommunens vägnar i ett visst ärende eller en grupp av ärenden. Delegaten handlägger då ärendena på den dele- gerande kommunens vägnar och blir därför i detta sammanhang att betrakta som en del av den delegerande kommunen, bl.a. när det gäller offentlighet och sekretess. Samma begränsningar som för dele- gering till anställd i den egna kommunen gäller samt att anmälan av beslut ska ske till nämnd. Delegering till anställd i annan kommun förutsätter alltid att det finns ett avtal mellan de två kommunerna gällande den uppgift kring vilken man ska samverka. Avtalet får inte innebära att huvud- mannaskapet för uppgiften lämnas över till den andra kommunen. Det finns liknande bestämmelser i 14 § andra stycket livsmedels- lagen (2006:804). 2013/14:126 s. 101. Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting I en kommun ska det finnas en räddningschef som ansvarar för att räddningstjänsten är ändamålsenligt ordnad. Räddningschefen är räddningsledare men får utse någon annan som uppfyller de behörighetskrav som föreskrivs för att vara räddningsledare (3 kap. 16 § lagen [2003:778] om skydd mot olyckor). Räddningsledaren ges i lagen också vissa befogenheter. Enligt 6 kap. 2 § samma lag får denne under vissa förutsättningar bereda sig och medverkande personal tillträde till annans fastighet, avspärra eller utrymma om- råden, använda, föra bort eller förstöra egendom samt göra andra ingrepp i annans rätt. I lagen om skydd mot olyckor ges också förutsättningar för kommuner att delegera beslutanderätt i ärenden som gäller sådana uppgifter som kommunen har enligt denna lag. Enligt 3 kap. 12 § denna lag får en kommun efter överenskommelse med en annan kommun uppdra åt en anställd i den andra kommunen att besluta på kommunens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ären- den, dock inte i sådana ärenden som avses i 6 kap. 34 § KL. Vidare anges att bestämmelserna i 6 kap. 24–27 och 35 §§ KL om jäv och anmälan av beslut till nämnd ska tillämpas på den som fattar sådana beslut. Det anges i 2 kap. 2 § skollagen (2010:800) att det i varje kommun ska finnas en eller flera nämnder som ska fullgöra kommunens uppgifter enligt skollagen. Av tredje stycket framgår att för sådana nämnder gäller bestämmelserna i kommunallagen om nämnder. Det innebär att delegationsbestämmelserna i kommunallagen gäller men med de avvikelser som finns reglerade i skollagen. När det gäller skolan har de anställda genom skollagen relativt vidsträckta befogen- heter att fatta egna beslut. Rektorns och förskolechefens ledningsansvar regleras i 2 kap. 9 § skollagen där det slås fast att det pedagogiska arbetet vid en skolenhet ska ledas och samordnas av en rektor och vid en förskoleenhet av förskolechefen. I 2 kap. 10 § skollagen finns bestämmelser om rektorns och förskolechefens beslutanderätt. I det ansvar som rektorn och förskolechefen har ingår bl.a. att fatta de beslut som framgår av Förtroendevalda och anställda i kommuner och landsting Sådana särskilda föreskrifter finns t.ex. när det gäller beslut om åtgärdsprogram. Paragrafen innehåller även bestämmelser om rektorns och förskolechefens möjlighet att i vissa fall delegera sin beslutanderätt. Delegationen ska ske till en anställd eller en av huvudmannen anlitad uppdragstagare som har tillräcklig kompetens och erfarenhet. Delegationen ska avse vissa avgränsade ledningsuppgifter eller beslutanderätt i vissa frågor. I sådana frågor där rektor eller förskolechef ska fatta beslut enligt särskilda föreskrifter i lagen eller någon annan författning får delegation ske om det inte uttryckligen angetts att beslutanderätten inte får dele- geras. Även lärare har beslutsrätt t.ex. när det gäller betyg och kvar- sittning.