sou · H3B338 · 2015-03-31 00:00:00 — Enligt 4 § lagen (1982:80) om anställningsskydd har en arbetstagare rätt att frånträda sin anställning om arbetsgivaren i väsentlig mån har åsidosatt sina åligganden mot arbetstagaren. Om en arbetsgivare dröjer med att betala ut lönen till en arbetstagare 21 Jämför AD 1977 nr 136 där en arbetstagorganisation vidtagit stridsåtgärd för att få garanti för betalning av lön till arbetstagare som var medlemmar i en annan arbetstagarorganisation. Entreprenörsansvar – artikel 12 under en inte obetydlig tid, anses det innebära att arbetsgivaren i väsentlig mån har åsidosatt sina skyldigheter. I rättshjälpslagen (1996:1619) regleras rättsligt bistånd i form av rättshjälp och rådgivning. Innebörden av att rättshjälp beviljas är att ett rättshjälpsbiträde förordnas för den enskilde och att staten betalar ersättningen till rättshjälpsbiträdet med undantag för den enskildes rättshjälpsavgift. Staten betalar vidare kostnader för bl.a. bevisning och utredning. En enskild som beviljats rättshjälp behöver inte heller betala vissa avgifter vid domstol och vid . Huvudregeln är att rådgivning ska ha ägt rum innan rättshjälp beviljas. Ramanslaget för rättsliga biträden m.m. (utgiftsområde 1:12) uppgick till enligt regleringsbrev för avseende Domstolar. Statens kostnader för rättshjälpen har ökat och en särskild utredare har haft i uppdrag att göra en översyn över lagen (Ju 2013:02).22 Utredningen lämnade sitt betänkande . Det finns vissa allmänna förutsättningar som måste vara uppfyllda för att rättshjälp ska kunna beviljas (6–8 §§). Om den enskildes ekonomiska underlag är högst , får rättshjälp beviljas. Den enskilde måste också ha behov av juridiskt biträde, utöver rådgivning, som inte kan tillgodoses på annat sätt. Det måste också vara rimligt att staten bidrar till kostnaderna med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse, tvisteföremålets värde och omständligheterna i övrigt. En viktig inskränkning i rätten till rättshjälp är att rättshjälp inte får beviljas om den enskilde har en rättsskyddsförsäkring eller något annat liknande rättsskydd som omfattar angelägenheten (9 §). Härmed avses sådan facklig rättshjälp som en medlem i en svensk arbetstagarorganisation kan ha rätt till. Rättshjälp enligt rättshjälpslagen får alltså inte beviljas i sådana fall. Om den enskilde saknar rättsskyddsförsäkring eller något annat liknande rättsskydd, men om han eller hon med hänsyn till sitt försäkringsskydd i övrigt eller sina ekonomiska och personliga förhål- 22 Dir. 2013:12 En översyn av statens utgifter för vissa rättsliga biträden, jämte tilläggsdirektiv dir. 2014:18. Entreprenörsansvar – artikel 12 landen, borde ha haft ett sådant skydd, får rättshjälp beviljas bara om det finns särskilda skäl med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse för den enskilde (9 § andra stycket). Möjligheterna att beviljas rättshjälp beror också på vilket värde som yrkas. Om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av prisbasbeloppet23, kan målet komma att handläggas som ett s.k. förenklat tvistemål. Sådana mål avgörs av en lagfaren domare i tingsrätt enligt 1 kap. 3 d § . I dessa fall får rättshjälp beviljas bara när det finns särskilda skäl (11 §). Särskilda skäl kan finnas med hänsyn till den enskilde sökandens personliga förhållanden eller sakens beskaffenhet. Den som inte är svensk medborgare och som varken är eller har varit bosatt i får beviljas rättshjälp bara om angelägenheten ska behandlas i och det finns särskilda skäl (12 §). Medborgare i en medlemsstat inom Europeiska unionen ska dock anses vara likställda med svenska medborgare ifråga om rätt till rättshjälp enligt rättshjälpslagen, 35 § rättshjälpsförordningen (1997:404). När det gäller gränsöverskridande angelägenheter på privaträttens område finns det särskilda bestämmelser i rättshjälpslagen (22 a–d §§). Dessa bestämmelser tillkom i samband med genomförande av direktivet (2003/8/EG) om förbättring av möjligheterna till rättslig prövning i gränsöverskridande tvister genom fastställande av gemensamma minimiregler för rättshjälp i sådana tvister (rättshjälpsdirektivet). Direktivet syftar till att utöka möjligheterna till rättshjälp för parter med otillräckliga ekonomiska tillgångar i gränsöverskridande angelägenheter. En angelägenhet anses vara gränsöverskridande om angelägenheten ska behandlas i och den enskilde har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i en annan medlemsstat inom EU (22 a § andra stycket) när ansökan om rättshjälp görs. Vad som utgör en privaträttslig respektive offentligrättslig angelägenhet avgörs utifrån . En lönetvist mellan en utstationerad arbetstagare och en arbetsgivare får anses utgöra en sådan privaträttslig angelägenhet som omfattas av bestämmelsen. Det bör noteras att bestämmelsen gäller rättsliga angelägenheter, vilket betyder att rättshjälp kan beviljas även om något förfarande vid domstol eller myndighet inte har inletts. 23 Prisbasbeloppet uppgår till . Entreprenörsansvar – artikel 12 Om det ekonomiska underlaget överstiger , får rättshjälp beviljas om den enskilde kan visa att han eller hon helt eller delvis saknar förmåga att bära sina egna rättegångskostnader och att den bristande förmågan beror på skillnader i levnadskostnader mellan och den medlemsstat inom EU där han eller hon har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort (22 b §). Vid bedömningen av dessa kriterier beaktas om den enskilde uppfyller ekonomiska kriterier för att beviljas rättshjälp i den andra medlemsstaten (22 c §). Denna bestämmelse innebär alltså att rättshjälp kan beviljas trots att den enskilde borde ha haft en rättsskyddsförsäkring och trots att det inte finns några särskilda skäl med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse. Om den enskilde har en försäkring, kan dock rättshjälp inte beviljas (9 § första stycket). I gränsöverskridande angelägenheter ställs det inte några krav på omfattande efterforskningar för att undersöka om det finns någon försäkring som täcker angelägenheten. I dessa fall kan det dessutom vara svårt att utreda om så är fallet. Bortsett från undantagen ifråga om ekonomiskt underlag och rättsskyddsförsäkring måste dock övriga villkor vara uppfyllda för att rättshjälp ska kunna beviljas i gränsöverskridande angelägenheter. I samband med departementets förslag till genomförande av rättshjälpsdirektivet gjordes bedömningen att de föreslagna författningsändringarna knappast skulle leda till annat än marginellt ökade kostnader för det allmänna och att de ökade kostnaderna skulle rymmas inom befintliga anslagsramar.24 Det bör slutligen noteras att även om förutsättningarna för rättshjälp inte är uppfyllda kan den enskilde, beroende på hans eller hennes ekonomiska förhållanden, ha rätt till bistånd avseende kostnad för bevisning eller resa i samband med en förhandling (11 kap. 6 § ). Även ett vittne kan ha rätt till sådant bistånd (36 kap. 24 § ). 24 Ds 2003:53 s. 69. Entreprenörsansvar – artikel 12 5.5.5Facklig vetorätt vid anlitande av icke anställd arbetskraft I 38–40 §§ medbestämmandelagen finns de s.k. vetorättsreglerna, vilka utgör ett medel för arbetstagarorganisationerna att kontrollera den som arbetsgivaren anlitar för att utföra visst arbete men som inte är arbetstagare hos arbetsgivaren, t.ex. vid entreprenadkedjor.25 Bestämmelserna innebär att en arbetsgivare som avser att låta någon utföra visst arbete utan att denne ska vara arbetstagare hos arbetsgivaren på eget initiativ ska förhandla med kollektivavtalsbunden arbetstagarorganisation. kan lägga in ett veto om den av arbetsgivaren tilltänkta åtgärden kan antas medföra att lag eller kollektivavtal för arbetet åsidosätts eller om åtgärden på annat sätt strider mot vad som är allmänt godtaget inom parternas avtalsområde. Vetot innebär att arbetsgivaren inte får besluta eller verkställa åtgärden. Med hänsyn till har det ansetts nödvändigt att införa vissa undantag från vetorätten bl.a. ifråga om lagen (2007:1091) om offentlig upphandling I detta sammanhang bör nämnas att det i Byggavtalet26 finns en branschöverenskommelse om tillämpningsregler avseende 38–40 §§ medbestämmandelagen. Överenskommelsen innehåller bl.a. en bestämmelse om kontroll vid anlitande av underentreprenör och bemanningsföretag som inte är medlem i Byggindustrier. Enligt punkt 4.1 ska en arbetsgivare kontrollera att underentreprenörer och bemanningsföretag som anlitas uppfyller vissa villkor ifråga om a) F-skattebevis, b) momsregistreringsbevis, c) registreringsbevis och d) kollektivavtal för det aktuella arbetet.27 Vid anlitande av ett entreprenadmaskinsföretag gäller därutöver vissa särskilda krav. Första gången arbetsgivaren anlitar en underentreprenör eller ett bemanningsföretag ska arbetsgivaren enligt punkt 4.2 informera berörd lokalavdelning om vissa uppgifter om underentreprenören eller bemanningsföretaget: a) Organisationsnummer, b) Fullständigt namn och adress, c) Telefonnummer, eventuellt faxnummer och postadress, d) Tillämpligt kollektivavtal (verksamhetsområde). 1975/76:105 Bilaga 1 s. 400. 26Riksavtal 2010 mellan Byggindustrier (BI) och (), bilaga D. 27Bemanningsföretag ska vara bundet av . Kravet på kollektivavtal gäller inte för s.k. enmansföretag. Entreprenörsansvar – artikel 12 ligt punkt 4.3. ska arbetsgivaren föra en förteckning över underentreprenör eller bemanningsföretag som anlitas. Förteckningen ska uppdateras en gång . Underentreprenör eller bemanningsföretag som är medlem i Byggindustrier behöver inte tas upp på förteckningen. Enligt punkt 6 ska en arbetsgivare som anlitar en underentreprenör i enlighet med bestämmelsen i punkt 4 se till att den underentreprenör som anlitas förbinder sig att iaktta bestämmelserna i bilagan D om underentreprenören i sin tur anlitar en underentreprenör. I samband med ändringar i överenskoms att tillsätta en partssammansatt grupp. Programgruppens uppdrag bestod i att gemensamt utarbeta ett förslag för ordning och reda i byggbranschen. Gruppen skulle vidare arbeta med att bl.a. utveckla ID0628, UE200429, stödja utvecklingen av närvaroliggare och studera andra länders system och problemlösningar, t.ex. den norska modellen när det gäller kontroll av underentreprenörer. Arbetet leddes av en opartisk samtalsledare utsedd av . Gruppen, som avlämnade sin huvudrapport , lämnade inget förslag om ett ekonomiskt solidaransvar inom entreprenadkedjan, eftersom partsföreträdarna i gruppen inte kunde enas om det. Sedan sagts upp uppstod tvist mellan Byggindustrier och i frågan om ett huvudentreprenörsansvar skulle införas i . Efter varsel om stridsåtgärder och medling kom parterna emellertid överens om att införa ett huvudentreprenörsansvar i bilaga D till . Syftet med de nya bestämmelserna är att säkerställa att byggnadsarbetare får skälig ersättning för utfört arbete när alla andra möjligheter är uttömda och att medverka till ordning och reda i branschen på ett förebyggande sätt. De nya bestämmelserna utformades av utsedda medlare och innebär följande. 29Avtalsvillkor för underentreprenörer i anslutning till medbestämmandelagen, utgivna av Byggindustrier. Entreprenörsansvar – artikel 12 Huvudentreprenören är den första arbetsgivaren som är bunden av under byggherren. Huvudentreprenören ska upprätta en lista över vilka underentreprenörer som denne anlitat på arbetsplatsen och vilka underentreprenörer som dessa i sin tur har anlitat på arbetsplatsen (underentreprenörslista). Vid sidan av huvudentreprenörsansvarets införande i infördes också en skyldighet i punkt 4 bilaga D i för huvudentreprenören att kontrollera att underentreprenören inte har någon klar förfallen fordran på lön eller annan ersättning gentemot någon arbetstagare. Denna kontroll ska göras innan en underentreprenör, som inte finns upptagen på företagets förteckning, anlitas. För att kontrollera att bestämmelserna i bilaga D följs har Region (lokala arbetstagarorganisationer inom ) rätt att ta del av de uppgifter i underentreprenörslistan som visar vilka underentreprenörer som verkar på arbetsplatsen inom tillämpningsområde. Region har rätt att ta del av listan hos huvudentreprenören vid ett arbetsplatsbesök senast efter det att en skriftlig begäran kom den ansvarige produktionsledaren på arbetsplatsen till handa. Om en arbetsgivare (underentreprenör) inte har kollektivavtal, vägrar att förhandla eller brister i sin skyldighet att hålla sådant granskningsunderlag tillgängligt som krävs för att kunna bedöma om en arbetstagare fått korrekt lön och ersättning, kan Region begära hos huvudentreprenören att tvisten ska bli föremål för utredning och överläggningar. Dessa åtgärder ska genomföras utan dröjsmål och syfta till att klarlägga tvisten. Huvudentreprenören och Region ska aktivt medverka till att berörd arbetsgivare vidtar rättelse. Om tvisten inte kan lösas och den berör en arbetsplats där ett medlemsföretag i är huvudentreprenör, kan påkalla att tvisten ska prövas av en särskild ordning och reda-nämnd (). Nämnden ska bestå av en representant från Byggindustrier, en representant från och en opartisk ordförande som parterna utser tillsammans. Förfarandet i nämnden ska vara skriftligt, bedrivas utan dröjsmål och avslutas med ett beslut varigenom nämnden avgör om det finns betalningsskyldighet Entreprenörsansvar – artikel 12 En fordran som varit föremål för nämndens beslut ska anses slutligt reglerad mellan parterna. Om ett anspråk är tvistigt eller om den betalningsskyldige arbetsgivaren inte är bunden av kollektivavtal med , ska vid sin prövning av krav på lön och annan ersättning beräkna och fastställa betalningsskyldigheten enligt en veckoarbetstid och en timlön för yrkesarbetare som om § 3 punkt 9.2 i (om grundlönen ) vore tillämplig. Betalningsskyldigheten är begränsad . finner att det finns betalningsskyldighet, ska betalning ske utan dröjsmål genom den OR-fond som inrättats av Byggindustrier och som finansieras genom avgifter från medlemsföretagen. Om en utbetalning sker från fonden, kan regressrätt göras gällande mot en arbetsgivare som är betalningsansvarig enligt beslut. Regressrätt kan vidare göras gällande mot en arbetsgivare som på annat sätt har brustit i sina förpliktelser enligt bilaga D eller brustit i sin betalningsskyldighet enligt lag. De nya bestämmelserna är tillämpliga på utstationerade arbetstagare om dessa är medlemmar i och arbetar hos en utstationerande arbetsgivare som är medlem i Byggindustrier eller som är underentreprenör i en entreprenörskedja där ett medlemsföretag i är huvudentreprenör. 5.5.7Nya bestämmelser om personalliggare i byggbranschen börjar bestämmelser om personalliggare i byggbranschen gälla enligt skatteförfarandelagen (2011:1244).30 Bestämmelserna ska tillämpas på byggarbetsplatser i och innebär skyldigheter både för en byggherre och för den som bedriver byggverksamhet. Med byggverksamhet avses näringsverksamhet som avser om-, till- och nybyggnadsarbeten, reparations- och underhållsarbeten samt rivning av byggnadsverk. Såväl svenska som utländska företag omfattas av bestämmelserna. 2014/15:6. Entreprenörsansvar – artikel 12 En byggherre ska bl.a. anmäla till att byggverksamhet ska påbörjas och tillhandahålla utrustning så att en elektronisk personalliggare kan föras. Tillhandahållandet kan exempelvis ske genom att byggherren sätter upp en elektronisk läsare för registrering av närvaro med elektroniskt kort vid en inpasseringsgrind eller genom att en mobiltelefon med en applikation som stödjer dokumentation av identifikationsuppgifter tillhandahålls.31 Byggherrens ansvar kan under vissa förutsättningar överlåtas genom avtal.32 Den som bedriver byggverksamhet ska föra löpande dokumentation i personalliggaren om bl.a. namn och personnummer för personer som är verksamma i näringsverksamheten. Med verksamma i näringsverksamheten avses både anställda och inhyrda arbetstagare. Även andra personer som på grund av någon överenskommelse mellan den som bedriver verksamheten och den verksamma personen deltar i bedrivandet omfattas, såsom praktikanter. Den relevanta informationen på en byggarbetsplats kommer bl.a. omfatta ett unikt identifikationsnummer för byggarbetsplatsen och uppgifter om vem som registrerat sig och till vilken näringsidkare personen hör. ska kunna göra oannonserade kontrollbesök för att kontrollera att uppgifterna i personalliggaren stämmer. Om skyldigheterna inte följs ska en kontrollavgift kunna tas ut. Undantag från bestämmelserna om personalliggare ska göras för byggverksamhet som är av ringa omfattning (mindre än fyra basbelopp) samt för situationer då byggherren är en fysisk person som inte i näringsverksamhet utför eller låter utföra projekterings-, byggnads-, rivnings- eller markarbeten.33 Syftet med bestämmelserna är att motverka förekomsten av svartarbete och främja en sundare konkurrens inom byggbranschen. Åtgärder för att motverka förekomsten av svart arbetskraft är starkt efterfrågade av branschen.34 Bestämmelser om skyldighet att föra personalliggare finns redan i restaurang-, frisör- och tvätteribranschen. Systemet har uppvisat positiva effekter.35 2014/15:6 s. 47. 2014/15:6 s. 55. 2014/15:6 s. 57. 2014/15:6 s. 38. 2014/15:6 s. 38. Entreprenörsansvar – artikel 12 Bestämmelserna om personalliggare har bedömts vara förenliga med . Ett förslag om entreprenörsansvar ska lämnas enligt utredningens uppdrag. När det gäller artikel 12 ger tillämpningsdirektivet medlemsstaterna flera valmöjligheter. Det grundalternativ som tillämpningsdirektivet anger enligt artikel 12.1 och 12.2 är följande. Medlemsstaterna ska fastställa åtgärder som säkerställer att utstationerade arbetstagare kan hålla den entreprenör, till vilken deras arbetsgivare är en direkt underentreprenör, ansvarig utöver eller i stället för arbetsgivaren för den utstationerade arbetstagarens rättigheter när det gäller innestående nettolön motsvarande minimilön36 förutsatt att dessa omfattas av artikel 3 i utstationeringsdirektivet. Av artikel 12.2 följer att medlemsstaterna ska vidta åtgärder inom sådana verksamheter som anges i bilagan till utstationeringsdirektivet, dvs. Enligt artikel 12.5 får medlemsstaterna föreskriva att en entreprenör, som har uppfyllt skyldigheten att vidta rimliga kontrollåtgärder enligt nationell rätt, inte ska hållas ansvarig. Sammanfattningsvis kräver direktivet att utstationerade arbetstagare inom byggverksamhet får ett skydd för att minimilönen säkerställs. Skyddet ska bestå i ett entreprenörsansvar i ett led på så sätt att den som kan bli ansvarig är den entreprenör till vilken de utstationerade arbetstagarnas arbetsgivare är en direkt underentreprenör. Medlemsstaterna får enligt artikel 12.5 föreskriva att en entreprenör inte ska hållas ansvarig om entreprenören uppfyllt skyldigheten att vidta rimliga kontrollåtgärder enligt nationell rätt. 36 I direktivtexten anges vidare ”och/eller avgifter” till gemensamma fonder eller arbetsmarknadsinstitutioner”. Denna del av direktivtexten saknar betydelse för det svenska genomförandet. Entreprenörsansvar – artikel 12 5.6.2Parternas inställning till ett entreprenörsansvar I det följande kommer utredningen att redogöra för och bedöma de olika moment som kan ingå i ett entreprenörsansvar. Det finns emellertid anledning att redan nu i korthet redogöra för parternas inställning till att ett entreprenörsansvar införs i svensk rätt. Arbetstagarsidan har anfört att ett entreprenörsansvar ska införas i svenskt rätt och att ansvaret ska gälla alla arbetstagare, vara solidariskt och kunna göras gällande i flera led i en entreprenörskedja och i vart fall omfatta bygg- och anläggningssektorn. Arbetstagarsidan anser att en entreprenör inte ska kunna gå fri från ansvar för det fall entreprenören vidtagit rimliga kontrollåtgärder. Enligt arbetstagarsidan ska entreprenörsansvaret i första hand omfatta den avtalade lönen. Om den avtalade lönen inte kan visas ska entreprenörsansvaret omfatta lön enligt 5 a § första stycket och 5 b § första stycket utstationeringslagen. Arbetstagarsidan anser att en lagreglering ska vara semidispositiv. Arbetsgivarsidan har anfört ett entreprenörsansvar inte bör införas i svensk rätt. För det fall ett entreprenörsansvar ändå ska införas bör ansvaret begränsas till ett led och enbart gälla för utstationerade arbetstagare, i förening med en bestämmelse som ska motverka missbruk. Enligt arbetsgivarsidan ska det vara möjligt för en entreprenör att gå fri från ansvar om entreprenören kan visa att rimliga kontrollåtgärder har vidtagits. Entreprenörsansvaret ska omfatta lön enligt 5 a § första stycket och 5 b § första stycket utstationeringslagen. Arbetsgivarsidan har anfört att en lagreglering i vart fall bör vara semidispositiv. Olika alternativ av entreprenörsansvar Utredningen kan konstatera att arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan inte är överens om ett entreprenörsansvar ska införas i svensk rätt och hur det i sådant fall ska utformas. Mot bakgrund av parternas inställning och vad som framkommit under de samtal som utredningen haft med parterna drar utredningen slutsatsen att utredningen behöver undersöka fler alternativ inom ramen för tillämpningsdirektivet. Enligt artikel 12.4 får medlemsstaterna i överens- Entreprenörsansvar – artikel 12 stämmelse med unionsrätten likaledes föreskriva striktare ansvarsbestämmelser i nationell rätt när det gäller omfattningen av ansvaret för underentreprenörer. Sådana striktare ansvarsbestämmelser måste dock vara icke-diskriminerande och proportionella. Enligt artikel 12.4 får medlemsstaterna också föreskriva om sådant ansvar inom andra sektorer än dem som avses i bilagan till utstationeringsdirektivet. När det gäller striktare ansvarsbestämmelser som bör övervägas anser utredningen, mot bakgrund av vad som framkommit under utredningen, att det kan innebära att a)entreprenörsansvaret kan göras gällande i flera led, b)entreprenörsansvaret omfattar avtalad lön i stället för lön enligt hårda kärnan i utstationeringsdirektivet, och att c)entreprenörsansvaret också införs i anläggningssektorn. Momenten i a–c ovan kan naturligtvis kombineras på olika sätt med tillämpningsdirektivets grundalternativ enligt artikel 12.1 och 12.2. Det kan t.ex. betyda att ett entreprenörsansvar införs i ett led och omfattar avtalad lön i stället för minimilön. Det kan t.ex. också betyda att entreprenörsansvar införs i flera led och omfattar endast minimilön. De olika varianterna kan också kombineras med eller utan en bestämmelse om rimliga kontrollåtgärder enligt artikel 12.5. Utredningen bedömer att det är dessa moment som är avgörande för entreprenörsansvarets effekt och skyddsnivån för arbetstagaren. De angivna momenten, i kombination med en semidispositiv lagreglering, påverkar också parternas incitament för att träffa kollektivavtal. Enligt utredningen ska en semidispositiv lagreglering av entreprenörsansvaret inte motverka att parterna träffar kollektivavtal. En sådan reglering skulle inte vara förenlig med den svenska modellen. Artikel 12.1 och artikel 12.2 innebär att en arbetstagare säkerställs en viss grundnivå. Det är tveksamt om en semidispositiv lagreglering som ligger på samma nivå som tillämpningsdirektivet skapar incitament att träffa kollektivavtal. En lagreglering som innebär Entreprenörsansvar – artikel 12 striktare ansvarsbestämmelser för en entreprenör och som går utöver tillämpningsdirektivets nivå kan innebära ett incitament för parterna att träffa kollektivavtal. Sådana lagreglerade ansvarsbestämmelser måste dock enligt artikel 12.4 vara icke-diskriminerande och proportionella. De förslag som diskuterats Arbetsmarknadens parter och experter har under utredningen fått inkomma med synpunkter på olika förslag. När det gäller antalet led som entreprenörsansvaret ska kunna göras gällande i har ett entreprenörsansvar i ett led (den entreprenör till vilken arbetsgivaren är en direkt underentreprenör ansvarar) eller ett entreprenörsansvar i flera led diskuterats. I avsnitt 5.6.4 behandlas frågan om ett entreprenörsansvar i ett eller flera led. När det gäller nivån på lönen har både avtalad lön och minimilön diskuterats.