sou · H3B374 · 2015-08-18 00:00:00 — Enligt utredningens bedöm- ning fordrar flertalet av de skyddsåtgärder som omfattas av kon- ventionen inte verkställighet, utan åtgärderna gäller som sådana i . Erkännande och verkställighet enligt 11.2Erkännande (artikel 22) 1.De åtgärder som vidtas av en fördragsslutande stats myndigheter ska erkännas direkt på grund av lag i samtliga övriga fördragsslutande stater. 2.Erkännande får dock vägras a)om åtgärden har vidtagits av en myndighet vars behörighet inte grundades på, eller inte var förenlig med, någon av de omständigheter som anges i kapitel II, b)om åtgärden i strid med grundläggande förfaranderegler i den an- modade staten har vidtagits inom ramen för ett rättsligt eller admini- strativt förfarande utan att den vuxne har fått möjlighet att komma till tals, såvida det inte är fråga om ett brådskande fall, c)om erkännandet uppenbart skulle strida mot grunderna för rätts- ordningen (ordre public) eller om det strider mot en bestämmelse som i den anmodade staten är tvingande oberoende av vilken lag som i övrigt ska tillämpas, d)om åtgärden är oförenlig med en senare åtgärd som har vidtagits i en icke-fördragsslutande stat som skulle ha varit behörig med stöd av artiklarna 5–9, om den senare åtgärden uppfyller kraven för erkännande i den anmodade staten, e)om förfarandet enligt artikel 33 inte har följts. De åtgärder som vidtas av en fördragsslutande stats myndigheter ska erkännas direkt på grund av lag i samtliga övriga fördragsslutande stater (artikel 22.1). Bestämmelsen är likalydande med artikel 23.1 och motsvarar artikel 21.1 II-för- ordningen, enligt vilken en dom som har meddelats i en medlems- stat ska erkännas i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas. Syftet med bestämmelsen är att en skyddsåtgärd, till exempel att en person utses till förvaltare för en vuxen, ska gälla direkt i de övriga fördragsslutandestater som den vuxne har anknytning till, utan krav på stadfästelse eller annan kontroll där. Tanken är att man inte ska behöva ha det besvär, och drabbas av de kostnader, som utverkan- det av en ny skyddsåtgärd skulle medföra. Det kan till exempel röra sig om att en vuxen, som har förvaltare och som behöver sälja fast egendom i en annan fördragsslutande stat, inte ska behöva ansöka om ett nytt förvaltarskap i den andra staten. Även förvaltarens eller den gode mannens befogenheter omfattas av erkännandet. Erkännande och verkställighet enligt för tillämpningen av en skyddsåtgärd bestäms emellertid av lagen i den stat där åtgärden tillämpas (artikel 14, se avsnitt 9.3). En åtgärd som innebär att en vuxen får tillbaka sin rättshandlingsförmåga, till exempel ett beslut om upphörande av förvaltarskap, omfattas också av bestämmelsen.1 Att en åtgärd ska erkännas direkt på grund av lag innebär att det inte ska behövas någon procedur för att en åtgärd ska kunna göras gällande. Det finns dock en möjlighet att få frågan om erkännande prövad i särskild ordning om en berörd part så önskar (se av- snitt 11.3). Frågan om en åtgärd ska erkännas prövas också i anled- ning av en begäran om att åtgärden ska verkställas. En vidtagen skyddsåtgärd måste enligt den förklarande rappor- ten vara bevisad för att bli erkänd, vanligen genom ett skrivet doku- ment från den beslutande myndigheten. Enligt artikeln krävs det dock inte något skriftligt intyg, daterat och signerat av ursprungs- myndigheten, för att åtgärden ska erkännas. Således kan bland annat ett fax eller ett e-postmeddelande tjäna som bevis på en åtgärd. I en brådskande situation kan även ett telefonsamtal följt av en tjänste- anteckning i akten tjäna som ett sådant bevis.2 Det finns undantag från principen om att skyddsåtgärder vidtagna i en fördragsslutande stat ska erkännas i övriga fördragsslutande stater. Grunderna för att vägra erkännande räknas upp i artikel 22.2. Uppräkningen är uttömmande. Det bör noteras att bestämmelsen ger en möjlighet att vägra, men att den inte innebär en skyldighet i detta avseende.3 Om en svensk myndighet bedömer att det ligger i den vuxnes intresse att ett avgörande från en fördragsslutande stat erkänns trots att en vägransgrund skulle kunna aktualiseras, bör erkännande enligt utredningens mening ske i enlighet med konven- tionen. 1Se , Explanatory Report, paragraf 116. 2Se , Explanatory Report, paragraf 117. 3Se , Explanatory Report, paragraf 118. Erkännande och verkställighet enligt En myndighet vars behörighet inte grundades på, eller inte var förenlig med, någon av de omständigheter som anges i kapitel II Erkännande får vägras om åtgärden har vidtagits av en myndighet vars behörighet inte grundades på, eller inte var förenlig med, någon av de omständigheter som anges i kapitel II (artikel 22.2.a). Bestämmelsen överensstämmer i stort med artikel 23.2.a) . Skillnaden är att det anges att ett erkännande får vägras om åtgärden har vidtagits av en myndighet vars behörighet inte var förenlig med någon av de om- ständigheter som anges i kapitel II. II-förordningen inne- håller inte någon motsvarande bestämmelse. Bestämmelsen i artikel 22.2.a) innebär att konventionen förplik- tar till erkännande av en åtgärd till skydd för en vuxen som har vidtagits i en fördragsslutande stat inte bara när åtgärden har vid- tagits med stöd av en behörighetsbestämmelse enligt konventionen, utan också när åtgärden vidtagits med stöd av en behörighetsbestäm- melse utanför, om den anlitade grunden för behörighet är förenlig med konventionen. Ett exempel på när en behörighetsgrund inte anses förenlig med konventionen är om skyddsåtgärden avser en vuxen som inte hade fyllt när åtgärden vidtogs och skyddsåtgärden vidtogs med stöd av behörighet vid föräldrarnas skilsmässa enligt artikel 10 . I ett sådant fall får, men måste inte, ett erkännande av skyddsåtgärden vägras.4 Den vuxne har inte fått möjlighet att komma till tals Erkännande får också vägras om åtgärden, i strid med grundlägg- ande förfaranderegler i den anmodade staten, har vidtagits inom ramen för ett rättsligt eller administrativt förfarande utan att den vuxne har fått möjlighet att komma till tals. Detta gäller såvida det inte är fråga om ett brådskande fall (artikel 22.2.b). Bestämmelsen är identisk med artikel 23.2.b) Haagkon- vention. Även i II-förordningen finns det en vägransgrund som i sak överensstämmer med bestämmelsen Haag- konvention (artikel 23.d). 4 Se , Explanatory Report, paragraf 119. Erkännande och verkställighet enligt Enligt den förklarande rapporten medför vägransgrunden inte att den vuxne måste höras i varje enskilt fall, utan det kan i undan- tagsfall vara så att han eller hon inte kan höras eftersom det inte kan ske utan skada.5 För svensk del ska till exempel den som en ansökan om anordnande av godmanskap eller förvaltarskap avser höras muntligen, om det kan ske utan skada för honom eller henne och det inte är uppenbart att han eller hon inte förstår vad saken gäller. Rätten kan dock avstå från att höra den enskilde muntligen om han eller hon själv har gjort ansökan eller medgivit det ifråga- satta förordnandet eller det annars finns särskilda skäl (11 kap. 16 § andra stycket FB). Frågan om när det i kan bli aktuellt att vägra att erkänna en åtgärd vidtagen i en annan fördragsslutande stat på grund av att en vuxen inte har hörts får lösas i rättstillämp- ningen. Ordre public-förbehållet och internationellt tvingande bestämmelser Erkännande får vidare vägras om det i den anmodade staten uppen- bart skulle strida mot grunderna för rättsordningen (ordre public- förbehållet) eller om det strider mot en där gällande internationellt tvingande bestämmelse oberoende av vilken lag som i övrigt gäller (artikel 22.2.c). Med internationella tvingande bestämmelser avses regler som bär ett så viktigt allmänt intresse eller ger uttryck för en grundläggande rättighet att de därför alltid ska tillämpas oavsett vilket lands lag som i övrig gäller (se avsnitt 9.5). Haagkonventionerna har innehållit ordre public- förbehåll som ger en stat rätt att vägra erkännande (och verkställig- het) av en annan fördragsslutande stats avgöranden, se till exempel 23.2.d) . Bestämmelsen i artikel 22.2.c) liknar till sin utformning nämnda artikel men går något längre då Haag- konvention, i motsats till , även ger möjlig- het att med hänvisning till en internationellt tvingande bestämmelse vägra erkännande. En annan skillnad är att Haagkonven- tion ska vid tillämpningen av ordre public-förbehållet hänsyn tas till 5 Se , Explanatory Report, paragraf 120. Erkännande och verkställighet enligt Även i II-förordningen finns en bestämmelse om ordre public, där hänsyn ska tas till barnets bästa (artikel 23.a). I svensk rätt anses ordre public-förbehållet av hävd böra tolkas restriktivt. Tydliga exempel på vad som konstituerar ordre public ges sällan. Det är också svårt att finna tydlig vägledning om vilka typer av bestämmelser som kan betraktas som internationellt tving- ande. Reglerna i Europeiska konventionen om skydd för de mänsk- liga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som gäller som svensk lag, bör dock enligt utredningen kunna kvalificeras som så- dana bestämmelser.6 Oförenlighet med en senare åtgärd Erkännande får vidare vägras om åtgärden är oförenlig med en senare åtgärd som har vidtagits i en icke-fördragsslutande stat som skulle ha varit behörig med stöd av artiklarna 5–9, om den senare åtgärden uppfyller kraven för erkännande i den anmodade staten (arti- kel 22.2.d). Om det finns en senare åtgärd som är vidtagen i enlig- het med konventionens behörighetsregler får det, enligt utredningens bedömning, anses vara självklart att åtgärden utgör en vägrans- grund för erkännande av den tidigare beslutade åtgärden i händelse av oförenlighet. Bestämmelsen motsvaras av artikel 23.2.e) Haagkon- vention, men har ett vidare tillämpningsområde eftersom den sist nämnda artikeln endast omfattar en icke-fördragsslutande stat där barnet har hemvist. I II-förordningen motsvarar artikel 23.f) i stort artikel 23.2.e) . Förfarandet i artikel 33 Slutligen får erkännande vägras om förfarandet i artikel 33 inte har följts (artikel 22.2.e). Bestämmelsen är identisk med artikel 23.2.f) och i II-förordningen motsvaras den av artikel 23.g). 6 Se lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och avgörande i applica- tion no. 30882/96, Pellegrini mot , dom . Erkännande och verkställighet enligt Artikel 33 föreskriver att myndigheterna i en fördragsslutande stat, som överväger att placera den vuxne (på frivillig väg eller genom tvång) i en annan fördragsslutande stat, ska samråda med myndig- heterna i den senare staten innan den fattar beslut om placering. (Se avsnitt 13.2 beträffande samrådsförfarandet i artikel 33.) 11.3Beslut i fråga om erkännande eller icke-erkännande av en åtgärd (artikel 23) Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 22.1 får varje berörd part begära att de behöriga myndigheterna i en fördragsslutande stat beslu- tar om erkännande eller icke-erkännande av en åtgärd som har vid- tagits i en annan fördragsslutande stat. Förfarandet ska regleras enligt den anmodade statens lag. I artikel 23 regleras vad som ska gälla när en part vill få fastställt att en åtgärd erkänns eller inte erkänns. Det är först när åtgärden åberopas i ett land som existensen av en grund för icke-erkännande kan komma att bli föremål för prövning. En be- rörd person kan ha ett legitimt intresse av att, utan att invänta denna tidpunkt, skingra de tvivel som kan finnas beträffande före- komsten av en grund för vägran. Ett beslut om erkännande eller icke-erkännande i anledning av en sådan begäran gäller en gång för alla. Varje berörd part får därför begära att de behöriga myndig- heterna i en fördragsslutande stat beslutar om erkännande eller icke-erkännande av en åtgärd som har vidtagits i en annan fördrags- slutande stat. Det tillämpliga förfarandet ska regleras i den anmodade statens lag. Bestämmelsen har utformats på samma sätt som artikel 24 . I II-förordningen finns motsvarande be- stämmelse i artikel 21.3. Som framgått i avsnitt 11.2.1 är huvudregeln visserligen att åtgär- der som vidtas av en fördragsslutande stats myndigheter erkänns automatiskt, det vill säga utan något särskilt förfarande (artikel 22.1), men artikel 23 ger alltså en möjlighet att när det behövs få frågan om erkännande prövad. Ett möjligt exempel på tillämpningen av artikeln är att det finns ett beslut som är meddelat i en fördrags- slutande stat och som föreskriver skyddsåtgärder motsvarande en Erkännande och verkställighet enligt god man i . Godmansförordnandet ska då godtas i utan någon särskild prövning. Den vuxne får dock vända sig till svensk domstol för att få fastställt huruvida beslutet gäller eller inte gäller i Sverige7. Domstolen ska då pröva om det finns hinder för erkännande på grund av att någon vägransgrund föreligger och, i så fall, om avgörandet trots det ska erkännas. Konventionen överlåter till lagen i den anmodade staten att reg- lera förfarandet för fastställelsen. Enligt den förklarande rapporten behöver detta förfarande inte nödvändigtvis överensstämma med förfarandet för en ansökan om verkställbarhet (se avsnitt 11.4.2).8 11.4Exekvaturförfarandet och förbuden mot omprövning (artiklarna 24–26) 11.4.1Bedömningen av de faktiska omständigheterna (artikel 24) Myndigheten i den anmodade staten ska vara bunden av bedömningen av de faktiska omständigheter på vilka myndigheten i den stat där åtgärden vidtogs grundade sin behörighet. Myndigheterna i den anmodade staten ska vara bundna av den be- dömning av de faktiska omständigheter som myndigheten i den stat där åtgärden vidtogs grundade sin behörighet på (artikel 24). Med ”den anmodade staten” avses den stat till vilken en begäran om erkännande eller verkställbarhet riktas. Artikeln är enbart tillämplig mellan de fördragsslutande staterna. Bestämmelsen är utformad på samma sätt som artikel 25 . II-förordningen innehåller en bestämmelse i vilken det anges att behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten inte får omprövas (artikel 24). Artikel 24 innebär till exempel att om ursprungsmyndigheten beslutade om en skyddsåtgärd i egenskap av myndighet i den vuxnes hemvistland, så kan inte myndigheterna i det anmodade landet ompröva de omständigheter som låg till grund 7Förutsatt att har ratificerat konventionen. 8Se , Explanatory Report, paragraf 124. Erkännande och verkställighet enligt för ursprungsmyndighetens bedömning av hemvistfrågan. På samma sätt är det anmodade landet bundet när ursprungsmyndighetens behörighet är grundad på en bedömning om att det är för den vuxnes bästa att en skyddsåtgärd vidtas i det landet i stället för i hemvist- landet (artikel 7.1, 8.1 eller 13.2).9 11.4.2Verkställbarhetsförklaring (artikel 25) 1.Om åtgärder som vidtas i en fördragsslutande stat och är verkställ- bara i den staten kräver verkställighet i en annan fördragsslutande stat, ska åtgärderna på begäran av en berörd part förklaras verkställbara eller registreras för verkställighet i den andra fördragsslutande staten i enlig- het med det förfarande som anges i den statens lag. 2.Varje fördragsslutande stat ska tillämpa ett enkelt och snabbt för- farande för verkställbarhetsförklaringen eller registreringen. 3.Verkställbarhetsförklaringen eller registreringen får vägras endast på någon av de i artikel 22.2 angivna grunderna. För det fall åtgärder som vidtas i en fördragsslutande stat, och är verkställbara i den staten, kräver verkställighet i en annan fördrags- slutande stat, ska åtgärderna på begäran av en berörd part förklaras verkställbara eller, när den nationella lagen så kräver, registreras för verkställighet i den andra fördragsslutande staten. Detta ska ske i enlighet med det förfarande som anges i den stat där verkställig- heten krävs. Varje fördragsslutande stat ska tillämpa ett enkelt och snabbt förfarande för att pröva en ansökan om verkställbarhets- förklaring eller registrering för verkställighet och en ansökan får vägras endast på någon av de grunder som anges i artikel 22.2 (arti- kel 25). Förfarandet för prövning av verkställbarheten omnämns vanligen exekvaturförfarande. Bestämmelsen är utformad på samma sätt som artikel 26 . I II-förordningen regleras frågan om verk- ställbarhet bland annat i artiklarna 28.1, 30.1, 31.1 och 31.2. Artikel 25 förutsätter att de vidtagna åtgärderna kräver verkställighet i en annan fördragsslutande stat. Om så inte är fallet, är huvudregeln om erkännande i artikel 22.1 9 Se , Explanatory Report, paragraf 125. Erkännande och verkställighet enligt tillräcklig för att åtgärderna ska få effekt. Det krävs till exempel inte någon verkställighet rörande en åtgärd som är vidtagen i en fördragsslutande stat och som ger befogenheter till den vuxnes representant att träffa avtal för att skydda den vuxnes person eller egendom i en annan fördragsslutande stat. Om åtgärderna däremot skulle kräva verkställighet, till exempel i fråga om verkställighet av ett beslut om tvångsförsäljning av egendom, måste åtgärderna bli föremål för en verkställbarhetsförklaring eller registrering för verk- ställighet i den andra staten. Förfarandet för verkställbarhetsförkla- ringen eller registreringen ska vara enkelt och snabbt. Det över- lämnas till staterna att i nationell reglering bestämma formerna för förfarandet och någon tidsperiod inom vilken förfarandet ska genom- föras uppställs inte.10 De utländska skyddsåtgärder som i motsvaras av anord- nande av godmanskap eller förvaltarskap kräver inte verkställighet. I stället aktualiseras erkännande som även innebär att god man eller förvaltare får agera här i mån av sitt förordnande och med de anpass- ningar som krävs enligt bland annat artikel 14. Däremot skulle ut- ländska skyddsåtgärder som motsvarar insatser enligt SoL och LSS kunna förklaras verkställbara och verkställas i (om åtgärden rör en placering i en annan fördragsslutande stat kan den, som nämnts i avsnitt 11.2.2, vägras enligt artiklarna 25.3 och 22.2.e på grund av att ett samrådsförfarande enligt artikel 33 inte har följts). Även vissa skyddsåtgärder som motsvarar åtgärder enligt LVM, LVU11 och LPT skulle kunna genomföras i genom hämtning av en vuxen med hjälp av polismyndighet och återförande till det land där vården anordnas. Det bör här noteras att en verkställbarhetsförkla- ring och en verkställighet av själva tvångsvården enligt en motsvarig- het till LVM, LVU och LPT inte kan komma i fråga i eftersom utredningen i avsnitt 13.4.1 föreslår att placeringen av en vuxen i en annan fördragsslutande stat enligt artikel 33 endast får ske utan tvång. Slutligen kan åtgärder med avseende på den vuxnes egendom och vidtagna i skyddssyfte komma att verkställas i . Enligt utredningens bedömning torde ansökningar om verkställbar- hetsförklaring enligt endast förekomma i mindre omfattning. 10Se , Explanatory Report, paragraf 126. 11En åtgärd enligt LVU kan beslutas fram till dess den vuxne fyller . Erkännande och verkställighet enligt I målet Executive, C-92/12 PPU12, som avsåg en tillämpning av II-förordningen, berördes bland annat frågan om ett beslut om placering av en person för tvångsvård i ett annat land måste förklaras verkställbart i placeringslandet. Av rättsfallet framgår att ett beslut om placering i en annan stat kräver samråd, godkännande av behörig utländsk myndighet och verkställ- barhetsförklaring av placeringsbeslutet i det land där vården ska ges, innan den unge får tas emot i det andra landet. Enligt utred- ningens bedömning bör motsvarande krav ställas på en insats enligt artikel 33 oberoende av om insatsen ska ske med tvång eller inte. Vägransgrunderna för en verkställbarhetsförklaring eller regi- strering för verkställighet är enligt artikel 25.3 desamma som väg- ransgrunderna för erkännande (se avsnitt 11.2.2 och artikel 22.2). Det är till exempel möjligt att avslå en ansökan om verkställbar- hetsförklaring eller registrering för verkställighet ifall ett samråds- förfarande vid placering av den vuxne i en annan fördragsslutande stat i artikel 33 inte har följts (artikel 22.2.e). Bestämmelsen om grund för vägran är emellertid fakultativ, vilket innebär att dom- stolen kan välja att förklara en åtgärd verkställbar eller registrera en åtgärd för verkställighet trots att grund för vägran föreligger. Möjligheten till registrering för verkställighet aktualiseras inte i , men gäller exempelvis i England.13 11.4.3Förbud mot omprövning i sak (artikel 26) Ingen omprövning i sak av den vidtagna åtgärden får äga rum, med för- behåll för den omprövning som är nödvändig för att tillämpa de före- gående artiklarna. Enligt artikel 26 får det inte ske någon omprövning i sak av den vidtagna åtgärden. Bestämmelsen innehåller dock ett förbehåll för den omprövning som är nödvändig för att tillämpa de föregående artiklarna. 12Se mål Executive, C-92/12 PPU: Domstolens dom (andra avdelningen) av (begäran om förhandsavgörande från – ). 13Se mål Executive, C-92/12 PPU: Domstolens dom (andra avdelningen) av (begäran om förhandsavgörande från – ). Erkännande och verkställighet enligt SOU 2015:74 Bestämmelsen är utformad på samma sätt som och har en motsvarighet i II-förordningen där det anges att en dom aldrig får omprövas i sak. Även andra EU-rättsliga förordningar inom den internatio- nella privaträttens område har motsvarande förbud. Förbudet mot omprövning i sak är alltså numera en standard- klausul i internationella instrument om erkännande och verkställig- het av utländska avgöranden. Förbudet gäller vid erkännande, verk- ställbarhetsförklaring och registrering för verkställighet.14 11.5Verkställighet (artikel 27) Åtgärder som har vidtagits i en fördragsslutande stat och som har för- klarats verkställbara eller registrerats för verkställighet i en annan för- dragsslutande stat, ska verkställas i den senare staten som om de hade vidtagits av myndigheterna där. Verkställigheten ska äga rum enligt den anmodade statens lag med de begränsningar som föreskrivs där. För verkställigheten gäller att åtgärder som har vidtagits i en för- dragsslutande stat och förklarats verkställbara (eller registrerats för verkställighet) i en annan fördragsslutande stat, ska verkställas i den senare staten som om de hade vidtagits av myndigheterna där. Verkställigheten ska ske enligt den anmodade statens lag med de begränsningar som föreskrivs där (artikel 27). Bestämmelsen överensstämmer i stort med artikel 28 , men med den skillnaden att det Haag- konvention föreskrivs att hänsyn ska tas till barnets bästa. I II- förordningen finns det en motsvarande bestämmelse i artikel 47. Enligt den finska propositionen innebär artikel 27 Haag- konvention att verkställighetsåtgärderna anpassas till de villkor och förfaranden för verkställighet som råder i den fördragsslutande stat där de ska genomföras. Om lagstiftningen i en fördragsslutande stat föreskriver att det på särskilda grunder är möjligt att låta bli att verkställa ett beslut, gäller enligt den finska propositionen följakt- ligen dessa grunder också för verkställigheten av utländska beslut.15 14Se , Explanatory Report, paragraf 127. 15Se den finska propositionen RP 61/2010 rd, s. 19. Erkännande och verkställighet enligt Utredningen delar denna bedömning men konstaterar att bedöm- ningen kan bli en annan i ett EU-rättsligt sammanhang.16 Ett exempel kan vara om en vuxen avviker till från en institutionsplacering i en annan fördragsslutande stat och place- ringen har vidtagits med stöd av den statens motsvarighet till LVM, LVU17 eller LPT.18 I en sådan situation kan det bli aktuellt att bistå det andra landets myndigheter med hämtning av den vuxne. Det kan alltså bli en fråga om verkställighet i av det andra landets beslut. Som nämns i avsnitt 11.4.2 krävs det en verkställbarhets- förklaring av beslutet i innan verkställighet kan komma i fråga. I fråga om hämtningen ska bestämmelser om polishandräck- ning i LVM, LVU eller LPT tillämpas.