sou · H3B365 · 2015-08-04 00:00:00 — Inte visa alla sidor av mig lika för alla, inte lura andra och mig själv att tro att det överhuvudtaget går att göra min tillvaroväv tillgänglig genom att lägga ut samma ytbilder till alla. Summan av dem kan ju ändå inte beskriva vare sig djupet eller hel- heten. Även om digitaliseringen lockar fram olika profiler på Facebook, Twitter, Myspace, Quora, Linkedin, m.fl. är de just bara profiler. Men vi människor är inte bara våra ytor och våra senaste händelser, vi är också våra djup, våra sammanhang och vår historia. Mer och mer ju äldre vi blir. Speciellt som kontakterna mellan tankar och känslor blir mer utvecklade och konvivialiteten därmed spelar en större roll, finns det starka skäl just ur äldreperspektivet att tillvarata inte bara digitaliseringens detalj- och uppdelnings- kapacitet, utan också dess helhets- och sammanföringsförmåga, och att utveckla hur den bättre kan stötta oss i att konvivialt leva med varandra och rum. Det fanns , en hård tid, då arbete var nödvändigt för själva överlevnaden. Trots den oerhörda standardökning som sedan skett och det allt mindre behovet av mänskliga insatser i det som förr inbegreps i ”arbete”, har människan fortsatt av bara farten. Det har skapats en massa överbyggnader till överlevnadsarbetet, överbygg- nader som också de har krävt arbetsinsatser. Efterhand har emel- lertid teknologin utvecklats till att klara också det mesta av det nya ”arbetet”. Därmed har det varit dags för nästa överbyggnad och nästa – fram . Det är nu högt att vi börjar fundera över vad ”arbete” är och ska bli. Digitaliseringen kommer snabbt att förändra förutsättningarna både för välfärden i sig och för välfärdsteknologin. har sam- hället hämtat sina basresurser ur människors reglerade arbetspre- stationer och på så sätt haft möjlighet att både omfördela för en ökad välfärd i befolkningen och införa ett omfattande system av välfärdstjänster. Mekaniseringen av det fysiska arbetet påverkade garanterat välfärden i muskelsamhället – både direkt på arbetsplat- serna och hemma och indirekt via samhällets insatser. När nu digi- taliseringen slår ner i kunskapssamhället och tar över mycket av det som vilade enbart på människors tankearbete är det orimligt att föreställa sig att vi kan bibehålla våra gamla föreställningar om vad ”arbete” är. Kanske blir det inte längre relevant att fullt ut skilja på arbetstid och fritid? Vad blir då välfärd? Och går det ens att skilja ut välfärdsteknologi från annan teknologi? Det var industrialismen som grundlade vår föreställningsvärld om ”arbete”, och som gör så också när industrialismens era är över. Vi lärde oss att arbeta, det är det som man gör på jobbet, och det är det som är viktigt. Att vara ”behövd” var synonymt med att ha arbete. Medan fritiden fick man ha till att roa sig eller till det privata: att ta hand om sina barn eller gamla föräld- rar, laga mat, städa och tvätta skjortor. Det sågs inte som ”arbete” – för såvitt inte någon annan utförde det. Själv är jag varmt fäst vid julbudskap i TV att ett väl utfört arbete ger en inre tillfredsställelse och är den grund varpå samhället vilar. Men just därför, just för att ”arbete” är så centralt, behöver vi i dessa digitaliseringsförändringarnas tidevarv bättre reda ut vilka av alla mänskliga handlingar som vi ska betrakta som ”arbete” och vilka som ska kallas ”icke-arbete”. Tiden tänker, men den handlar inte. Det får människorna göra. Och det gör vi ju så gärna, eftersom vi är just handlande varelser. hastar det alltså att reda ut vårt eget och samhällets förhållningssätt till ”arbete” och ”arbetets” betydelse för välfärden. Kommer vi fortsatt att se arbetslöshet som ett tärande utanförskap där man inte får vara med i arbetslinje-gemenskapen? seringens omtumlande effekter att bli det som får oss att börja söka en ”arbetsfrihet”? Tänk bara på hur det är att vara ung . En på fem ”får” inte något jobb, ”får” liksom inte vara med i den mänskliga gemen- skapen. Men snälla, så kan man ju bara inte ha det, vi håller på att underminera en hel generation! Det tas därför nu många initiativ i akt och mening att skapa arbeten. Men det kan också behövas öpp- nare spaningar. Tänk på hur många unga som faktiskt arbetar eller mer med sin musik. Är kanske också detta ett faktiskt ”arbete”, även om inte alla hör till det fåtal som når framgångar utomlands och därmed, enligt det gamla sättet att tänka, ökar den svenska BNP:n och exporten? Så länge som ”alla andra” är på jobbet, är det där som gemen- skapen finns. Ingen välfärd kan någonsin kompensera ett utanför- skap. Som arbetslös är man lika övergiven som det barn som till äventyrs inte går på dagis – när ”alla andra” är där finns det ju inga lekkamrater där hemma. Men om nu inte längre ”alla andra” finns på arbetet, om undantagen håller på att bli regel, kan man kanske inte längre låtsas att den nakne kejsaren har kläder, bara för att vidmakthålla de gamla tankesätten. Det kan vara dags för trend- brott. Men sådana väcker starka känslor. Tänk på hur det var när samhället slutade premiera utdikning och uppodling och i stället började hylla ett (åter)skapande av våtmarker. Många av dem som hade slitit för att dika ut och göra marken odlingsbar reagerade med både vrede och skuldkänslor. Lätt förutsägbar är också den orkanstyrka av ångestblandad vrede som kommer om (när) vi måste bryta någon av vår tids omöjliga trender och t.ex. (åter)skapa bilfrihet fast i en ny form. Ändå tror jag det är ett intet mot hur samhällsföreträdare och tjänstemän och medborgare kommer att spjärna emot en förnyelse av definitionen av en ”nyt- tig” samhällsmedlem. Den nuvarande egentliga effektiviteten av alla våra satsade arbetstimmar är inte särskilt hög sett till totalverkningsgraden, dvs. till kvoten mellan slutresultaten och alla dessa satsade timmar på alla dessa olika nivåer där människor verkligen ger järnet, var och en på sin nivå. Att så många arbetar så mycket men utan att komma till sin fulla rätt, utan att uppfatta det utförda som särskilt meningsfullt och utan att uppnå de resultat och den egenutveckling de förtjänar är inte rimligt. För att det ska vara OK att arbeta och resa kanske behövs det något mycket mer meningsfullt än det nuvarande ”arbetet”. På många områden kommer digitaliseringen att öka totalverkningsgraden av mänskligt arbete. På andra områden kommer den att helt ta över. Vad blir det sedan kvar och vad tillkommer som kan kallas för arbete? Om det inte blir så mycket – hur ska vi då kunna upprätt- hålla självrespekten och utveckla välfärden utifrån vår nya arbets- frihet? En av alla myter som behöver ruskas om är att alla vill och ska arbeta i en och samma omfattning. Varför skulle det inte kunna vara OK med stora skillnader i detta? Solidaritet är ju inte till för att alla ska vara lika; solidaritet är till för att vi ska kunna vara så olika som vi är och ändå leva bra tillsammans i denna världen. Många 65+ vill och kan och får fortsätta med det som vår kultur benämner ”arbete”, andra vill och kan och får det inte. Ingetdera behöver vara ”fel”, bådadera kan vara rätt, och båda parter kan ha nytta och glädje av varandra. Så länge vi inte förblindas av en tro på en norm och låter denna gå före verkligheten. En grundläggande förutsättning både förr och är att en män- niska vill vara behövd. Vi skulle behöva ett Arbetsfrihetsdeparte- ment med en arbetsfrihetsminister, allt för att skapa en rörelse som hjälper människor som enligt gamla tiders mått är arbetslösa till upplevelsen att de likväl är behövda och kan bidra till välfärden. Det finns ju hur mycket som helst att göra, däremot ingenting som säger att det i den digitaliserade eran behöver göras i det gamla arbetets former. Det som behövs är kreativa samhällsbyggare, ja, entreprenörer, som förmår bygga upp det gemensamma inklusive välfärden utifrån andra grunder än räknade arbetstimmar. Allt det andra kommer vi säkert att kunna klara bra på egen hand – med glädje därtill – men vi behöver ett samhälle som kan omfördela och inspirera till mänskliga stordåd. Och som värnar om en utvecklad syn på vad som ska vara ”arbete”. Både för de unga, för småbarnsföräldrarna och för dem i livets sista tredjedel. Som pensionär är det extra lätt att se absurditeten i den nuvarande föreställningen om det formali- serade arbetslivet som alltings absoluta centrum. Tänk att det har en så grundmurad plats i vår kultur att det lett till en samlings- beteckning på över 2 miljoner av oss i ! Design för den mänskliga sektorn Den mänskliga sektorn, den där människor arbetar med och för andra människor, har en särställning i ett välfärdssamhälle. Den sektorn kräver en annan logik och en annan begreppsvärld än den där man arbetar med ting, som konstruktion, produktion, natur, odling, logistik, transport, administration mm. I den mänskliga sektorn finns det högst påtagligt och minst två parter inblandade som båda har mänskliga egenskaper, exempelvis att de är menings- sökande (men olika inblandade parter söker ofta efter olika meningar), har förmåga till flexibilitet och strävar efter gemenskap. Att bortse från sådana egenskaper i sammanhang där människor finns inblandade leder alltid utvecklingen fel. Men i den mänskliga sektorn blir det ännu mer fel än i övriga sektorer, för när det är två eller fler mänskliga parter inblandade slår behovet av mening igenom dubbelt upp, eller kanske i kvadrat eller någon ännu högre potens. Den mänskliga sektorn omfattar både lönearbete (vård, skola, omsorg och övriga direkt människoinriktade funktioner inom samhälle och näringsliv) och frivilligarbete. Parterna där är sällan jämbördiga, och den mest berörda finns ofta i den svagaste posi- tionen, som elev, patient eller omsorgstagare. I realiteten är det den berörda själv som vet vad som är det viktigaste i den levda sjuk- domen, den levda ålderdomen eller det levda funktionshindret. har teknikutvecklingen inom den mänskliga sektorn gått vilse genom att den så ofta bortsett från att människan är just en upplevande, skapande och lärande varelse. Att man har anammat övriga sektorers syn på människan som antingen konsument eller producent är illa nog redan på den språkliga nivån eftersom orden styr tanken. I ett medskapande finns det exempelvis aldrig någon “kund”. Läggs föreställningen om en kund i botten på en teknologi omöjliggör sedan denna i sin tur det nödvändiga medskapandet. Teknologin har inte sällan fungerat som ett sänke, inte bara på För- säkringskassan och andra myndigheter, utan också i många vård och omsorgssammanhang där det mest primära, själva mötet med den berörda, försvårats och instrumentaliserats genom teknikens blotta närvaro. Utveckling av välfärd och välfärdsteknologi har länge riktat in sig på de professioner som sedan i sin tur ska vara till gagn för I den mån man har försökt utröna vad de av välfär- den berörda människorna upplever har resultaten använts för att ytterligare stärka och utveckla professionerna. Det är naturligtvis bra det också, men den som mest behöver stärkas är den berörda människan själv, hen som brukar reduceras via beteckningen ”kund” eller ”brukare”. De gamla auktoritära synsätten styr också i förnyelsen om de bevarar sina utgångspunkter. Att stärka människan själv och ge henne teorier och metoder för att utveckla sin empowerment kräver andra insatser. Det gör också FoU inriktad på mötet mellan parterna. För att förstå varför en sådan sitter så långt inne kan man behöva gå till historien. Pedagogikens historia är i allt väsentligt synonym med utbild- ningsvetenskapens historia, dvs. inriktad på läraren och lärarens kontext. Det viktigaste har varit att hitta olika effektiva sätt att överföra den redan kända kunskapen. Ansträngningarna har fram- för allt handlat om hur den vuxne skulle handla för att barnet skulle lära. i sökandets tidevarv krävs andra möten mellan de berörda. Medicinens historia är på motsvarande sätt professionens, inte patientens. Den forskning som efterhand kommit fram om exem- pelvis kvalitet i vården ställer visserligen också frågor till patienter, men bara för att återföra resultaten till professionen, inte till pati- enterna. Den nya patientlag som vi har ut- gör i och för sig ett välkommet komplement till Hälso- och sjuk- vårdslagen. På lite sikt kan den komma att bli till en hävstång mot ett fokus på mötet i vården. Än så länge är det bara alltför uppen- bart att lagen likställer patientens delaktighet med rätten att vara informerad. När förändringars takt och omfång nu så starkt påverkas av den snabba digitaliseringen hoppas jag att de gör att särdragen i den mänskliga sektorn äntligen uppmärksammas, blir tydligare och får den särställning de förtjänar i den framtida utvecklingen av väl- färdsteknologin. De årsrika och välfärden Årsrika människor hade inte funnits som de individer de är om de bara hade formats av sin tid som seniorer. De bär med sig alla sina tidigare årsringar innanför den senaste, dvs. det som hänt tidigare, det de har gjort och upplevt, inverkar i allra högsta grad på hur de är nu och hur de föreställer sig framtiden. Lika lite som man åldras isolerad från sitt förflutna, lika lite åld- ras man avstängd från sin samtid. Ingen blir gammal i ett vakuum. När åldrandet förändras snabbt, så som skett mellan två närlig- gande generationer (mammas och min), visar sig omvärldsberoen- det i en ny vilsenhet. För individen: måste inte en hög ålder främst vara förknippad med multisjuklighet, ensamhet och fattigdom – kan den stå också för något annat? För det gemensamma: måste inte samhället digna under en åldersbörda, kan även samhället bli årsrikt i positiv bemärkelse? Är det främst fantasilösa extrapolationer som skapar de nuvarande extrema hotbilderna förknippade med ett åld- rande samhälle? JA, säger jag. Inte för att förneka det negativa, utan för att ge en motbild i allt det positiva. Dit hör bland annat att äldrevård och äldreomsorg aldrig varit så bra som , alla mass- medialt uppmärksammade lågvattenmärken till trots. Men det för tanken fel att sätta likhetstecken mellan ”gammal” och ”i behov av vård”. Medicinskt är 75-åringar som 65- åringar var i deras föräldrars generation. Vi ser bättre (tänk bara på vad antalet nu gjorda starroperationer, cirka 2 miljoner, säger om hur dåligt våra förfäder såg), hör bättre (har bättre hörapparater), rör oss lättare (är mindre fysiskt utslitna och med större möjlig- heter till ledoperationer mm. ), har mindre ont (bättre värktablet- ter), sover därför bättre, blir på så sätt mer kreativa, etc. En 10-års- förskjutning av åldrandet inom loppet av – det är så oerhört stort att det kräver sina synvändor och att nya frågor ställs. Vad kommer samtidens och framtidens äldre att kunna och vilja göra som inte förra generationen kunde eller ville? ”bloomers” hör inte till undantagen. ställde sig döden i vägen för de allra flesta och de fick ingen chans att visa hur de hade kunnat bli som äldre och vilka förmågor de hade kunnat utveckla. Inte heller för dem som faktiskt blev gamla var möjlig- heten att blomma upp sent i livet särskilt stor. Det fanns så många hinder i vägen. Man hade ont, såg dåligt, hörde dåligt, hade svårt att röra sig och sov dåligt. Bara små rännilar fanns att tillgå för en positiv utveckling. Men blir det allt vanligare med människor som blommar upp sent i livet och kommer till sin rätt först då. Dessa förändringar går fort på individplanet. Samhälle och arbetsliv reagerar långsammare. Även yngre människor påverkas. Kommer exempelvis 35-åriga småbarnsföräldrar att vilja jobba sig halvt för- därvade när de utifrån vad de ser att en 75-åring kan göra kommer på att de skulle vilja omfördela arbetet över livet och utföra somligt senare? Medan somliga blir till late bloomers, har andra stora svårigheter både vad gäller hälsan, ekonomin och omvärldsattityderna, och det behövs rejäla välfärdsinsatser som motverkar denna ökning av klyftorna. Likväl: de orättvisor som finns är ett intet jämfört med orättvisan mellan tidigare generationer och de nu levande. Överlag borde vi minst en gång uttala ett enda stort TACK för den oskattbara turen att få leva just . Både vi som redan är gamla och ni som är på väg att bli det – det finns många förutsätt- ningar för att det bara kommer att bli bättre, och att man kommer att kunna leva livet hela livet. Ju äldre man blir, desto sämre blir man på att lära sig nya detal- jer, som namn, sifferkoder, nya mobil- och datorgränssnitt etc. Dessutom glömmer man snabbt de få man lärt sig. 2000-talets hjärnforskning har emellertid visat att allt inte är förfall i gamla hjärnor: flertalet äldre blir bättre på sammanhang än vad de tidigare varit och får också bättre kontakter mellan tankar och känslor.2 Vilken fantastisk grogrund detta kan bli för samverkan mellan generationer om vi bara slappnar av inför varandras styrkor och tillkortakommanden! Och om vi utnyttjar digitaliseringens möjlig- heter till samarbete i de skilda tempon som respektive ålder håller sig med. Ett exempel på vad äldre kan bidra med finns i Uppdrag Kun- skap.3 Det var ett ettårsprojekt som omfattade 20 seniorer med lång yrkesbakgrund inom äldrevård eller äldreomsorg. De brann för att på respektive specialområde få vidareutveckla sina erfarenhets- kunskaper så att dessa kunde bäras vidare i andras händer nu när de själva pensionerats. Resultatet, deltagarnas individuella bidrag för 2Jämför , The mature mind (på svenska Den mogna människan). att göra livet bättre för framtidens sjuka äldre, ligger givetvis fritt tillgängligt på nätet. Styrkan i bidragen ligger i att det kom fram mycket intressant inom upptäckternas kontext. Fem arbeten hand- lade om betydelsen av olika sorters samtal – och hur dessa i stor utsträckning saknas inom äldrevård och äldreomsorg. Fem hand- lade om andra företeelser som man ville uppmärksamma just uti- från deras frånvaro. Två handlade om döden, två om teknik och två inkluderade egna produkter, en hälsoapp och en film om hur äldre med suicidförsök kan bemötas. En viktig del låg i att deltagarna hade kroppslig erfarenhet av det de arbetade med och skrev om – ett direkt inifrånperspektiv. De hade alla ett ”embodied mind”. Ingen hade något behov av att för- söka agera enligt ”Jag tänker, alltså finns jag”. Deras ut- gångspunkt var snarare den motsatta: ”Jag finns, alltså tänker jag.” strof om dropparna i livets älv förtjänar att lyftas i alla möjliga sammanhang, också här i samband med digitalisering, välfärd och välfärdsteknologi: En droppe droppad i livets älv har ingen kraft att flyta själv. Det ställs ett krav på varje droppe. Hjälp till att hålla de andra oppe. Vi gör ju så gärna det – hjälper till att hålla de andra, våra medmän- niskor, just ”oppe”. Men vi behöver former för det: redskap som för oss i det konvivialas riktning, både som individer och som samhälle och då särskilt i välfärdssammanhang. Jag hyser en stark förhoppning att digitaliseringen och dess effekter ska hjälpa till att ge oss sådana redskap. I detta kan sam- hället garanterat hjälpa till. Ta gärna intryck av vad och skriver i ”Why nations fail”. Somliga nationer har fått en lyckosam utveckling både materiellt och immateriellt genom sina satsningar på utvecklingen av en gemensam infrastruk- tur. Den har i sin tur fått medborgarna att lyfta sig i håret och börja Andra nationer, från början jämförbara med de länder som senare blivit lyckosamma, har spiraliserat nedåt, just eftersom de inte förmått skapa en användbar infrastruktur. Denna signifikanta skillnad kommer troligen också att visa sig med anknytning till digitaliseringen. Ju mer staten förmår tillföra som ger digitaliseringen en infrastruktur, desto bättre kommer det att gå för . Men då gäller det att vilja, våga och kunna ge sig i kast med så vitt skilda områden som: Bredband åt alla, på samma villkor i glesbygd som tätort. Förändringar i lagstiftningen. På välfärdens område: ta bort lagens åtskillnad mellan mänsklig assistans och teknisk assistans. Bredare: medverka till innovationer i välfärdsteknologin exem- pelvis inom offentlig sektor och börja gärna genom att åtmin- stone inte förhindra utvecklingen genom begränsningar i upp- handlingsmöjligheter. Arbetslivet: möjliggör för alla att bidra i de nya former för ”arbete” som digitaliseringen inspirerar till. öppningar för gamla och unga, både för varje grupp för sig och för generationssamverkan. Välfärdstjänsterna: prioritera en individualisering av bemötandet i vård, skola och omsorg. Och medverka till att teknikignorans blir till en förbjuden tanke överallt inom offentlig sektor. Börja gärna i omsorgsverksamheterna – där är här behovet av en tanke- vända som störst. Växlande förbindelser – konkurrens och samverkan mellan stat och näringsliv i utvecklingen av svensk teleindustri Kabelvåg är en gudomligt vacker plats belägen i Lofoten i norra . Alldeles särskilt vackert är det när solen lyser dygnet runt. Detta var säkert ett bidragande skäl till att den 34:e nordiska telekonferensen anordnades i denna lilla ort midsom- maren 1969 med ett 30-tal deltagare från de nordiska televerken. Vid konferensen presenterade delegationen från det svenska ett förslag om att inleda ett nordiskt samarbete inom mobiltelefoni som fick en positiv respons från de övriga dele- gaterna. Detta blev startskottet för ett utvecklingsprojekt som resulterade i att de nordiska länderna etablerade en gemensam standard för mobiltelefoni, NMT, och därmed blev pionjärer inom mobiltelefoni. Och det ledde även till att företagen med avstamp i blev världsledande tillverkare av mobilutrustning.1 , , ägde ett annat möte rum som skulle få stor betydelse för svensk telefoniutveckling. var värd för ett lunchmöte med och . De två förstnämnda var styrelseordförande respektive VD för medan den sistnämnde var general- 1 Lernevall, S och , B (1997), s. 560. Syftet med lunchen var att föra en förtrolig diskussion om förutsättningarna för ett samarbete kring utveckling av digitala telefonväxlar och det resulterade i en gentlemen’s agreement att skapa ett gemensamt forskningsbolag. senare etablerades det samägda bolaget , som lyckades utveckla en digital telefonväxel, , som blev en grundbult i LM försäljning i ett kvartssekel.2 Dessa två utvecklingsprojekt bidrog till att kunde behålla och förstärka sin ställning som en framgångsrik telenation i en ny teknologisk era. Båda projekten skedde i en nära samverkan mellan stat och näringsliv, en samverkan som hade en lång, historisk tradition och inleddes . hade den svenska teleindustrin i stället präglats av intensiv kon- kurrens, inte minst mellan det statliga och privata telefonbolag. Denna konkurrens bidrog till att tidigt fick en i internationell jämförelse mycket hög telefontäthet. Tesen i denna artikel är att dessa växlande relationer mellan stat och näringsliv med ömsom intensiv konkurrens och ömsom nära samverkan har haft en avgörande betydelse för det svenska telesystemets utveck- ling och för ställning som en ledande it-nation . Artikeln behandlar tidsepoken från telefonens introduktion fram till liberaliseringen av telemarknaden . När lämnade in sin epokgörande patent- ansökan om ett telefonsystem fanns redan ett världsomspännande telekommunikationssystem, nämligen telegrafen. Det första initia- tivet till en elektrisk telegraflinje i togs av amerikanen . , som i ett brev till kung erbjöd sig att anlägga en ledning från till . Men köpmanna- organisationerna i de båda städerna var inte villiga att bidra till kostnaden och regeringen lät då frågan falla. lyckades chefen för den topografiska kåren general intressera regeringen för ett telegrafsystem i statlig regi inte minst genom att betona den militära betydelsen av snabb kommunikation i kris- 2 , B-A (1992), s. 95. Han fick regeringens uppdrag att utarbeta en plan och presenterade han ett förslag på telegrafledningar om sammanlagt . Regeringen godkände förslaget och anslog medel för byggandet och för inrättande av (). Akrell utnämndes till dess första chef. Utbygg- naden gick sedan mycket snabbt. öppnades telegramtrafiken mellan och .