sou · H2B388 · 2015-01-01 00:00:00 — Kommittén noterar vidare att ballistiska robotar är svåra att upptäcka och på grund av sina höga hastigheter svåra att bekämpa. Det innebär enligt kommitténs bedömande att ett försvar mot ballistiska robotar kräver tillgång till långräckviddiga sensorer och vapensystem. Det är kommitténs bedömning att stater som kommer att behöva samverka med andra stater för att skapa ett rimligt skydd mot konventionella ballistiska robotar. Aktivt skydd kan endast uppnås genom samarbete med andra stater, till exempel för att upptäcka och bekämpa inkommande robotar. Ett sådant sam- arbete kan exempelvis innebära placering eller inköp av sensorer för upptäckt respektive skjutande enheter. Kommittén bedömer att konventionella ballistiska robotar , men allt högre utsträckning , utgör ett så pass allvarligt hot mot såväl luftförsvaret som övriga försvarsmakten och landet, att detta hot måste beaktas. Kommittén noterar att kryssningsrobotar även framledes kommer att vara ett uttalat hot mot bl.a. luftstridskraf- terna. Kryssningsrobotar med låga anflygningshöjder, åtminstone i en slutfas, är också mycket svåra att upptäcka men mindre ut- manande att bekämpa än ballistiska robotar om man får tillräcklig förvarningstid. Goda möjligheter till upptäckt av kryssningsrobotar kräver dock, enligt kommittén, tillgång till upphöjda eller fram- grupperade sensorer. Kryssningsrobotar och konventionella ballistiska robotar kan utgöra ett hot även från andra aktörer än stater. Automatisering och människan i luftförsvarssystemet Automatiseringen av ett stort antal olika funktioner och system inom luftförsvaret kommer fortsätta att öka. I perspektivet 2040 kommer fortfarande de flesta system och funktioner i något avseende bygga på att det finns en människa i beslutscykeln. Detta gäller såväl planering som genomförande av insats. Frågor om hur människan kan integreras i komplexa IT- miljöer och i vilken omfattning och inriktning som automa- tiseringen ska ta bör vidare studeras. Kommittén bedömer att automatiseringen av ett stort antal olika funktioner och system inom luftförsvaret kommer att fortsätta att öka. Kommittén bedömer vidare att det även i perspektivet 2040 kommer de flesta system och funktioner i något avseende bygga på att det finns människor som tar de avgörande besluten vid plane- ring och inför genomförande av insats. Att alltid ha en människa i beslutscykeln är inte primärt grundat på tekniska orsaker utan mer beroende på ansvarsförhållanden, folkrättsliga skäl och etiska aspekter. I och med att framtida system kommer att allt mer integreras med andra IT-system och sensorer blir den mänskliga besluts- fattaren en naturlig och integrerad del av ett totalsystem. Här kan nya metoder för att på individnivå stödja och hjälpa beslutsfattare visa sig vara av stor betydelse. Förståelse för hur beslutsfattning i grupp och hur en grupps uppfattning om en komplex situation kan påverkas över tiden kommer att bli allt mer betydelsefullt. Utvecklingen av system-av-system-konceptet kommer att fortsätta i snabb takt området är av stor vikt för det framtida luftförsvaret. System-av-system-konceptet kan utgöra en väsentlig operativ och taktisk fördel för i en väpnad konflikt, en för- måga som även framledes ska bevaras och utvecklas. Dock bör den därigenom utökade sårbarheten som en följd av sammankopplade system kunna hanteras. Baserat på den tekniska utveckling som har skett och som kommer att fortsätta i snabb takt under de kommande decennierna har möjligheter skapats för att kom- binera tidigare separata förmågor inom försvarsområdet, samt mel- lan den militära och civila sektorn. System-av-system är kom- binationen av ett antal system som skapar ett sammansatt system med mer funktion och effekt än summan av de ingående delarna. En viktig utvecklingspotential finns bland annat inom samverkan mellan flygstridskrafterna och luftvärnet, där system av system ger möjligheter till bättre gemensam sensortäckning, utbyte av mål- information etc. Området täcker in både de tekniska aspekterna av att integrera olika tekniska system med varandra samt den mänsk- liga aspekten att kunna tolka information på samma sätt och agera utifrån ett gemensamt regelverk. Kommittén noterar att utvecklingen av system-av-system- konceptet kommer att fortsätta i snabb takt och anser med bak- grund av detta att området är av vikt för det framtida luftförsvaret. Det svenska luftförsvaret kommer att vara i behov av en utvecklad interoperabilitet och integration med såväl andra delar av försvaret som internationellt för att uppnå tillräcklig effekt till en rimlig kostnad. Detta gäller inte minst för samverkan mellan flygstrids- krafter och luftvärnet Kommittén anser att system-av-system- konceptet kan utgöra en väsentlig operativ och taktisk fördel för i en väpnad konflikt, en förmåga som även framledes ska bevaras och utvecklas. Dock måste den därigenom utökade sårbar- heten som en följd av sammankopplade system kunna hanteras. En utvecklad interoperabilitet mellan olika delar av försvaret och mellan civil och militär verksamhet inom ledning- och sambandsområdet kommer att bli allt viktigare. Det bör därför utredas hur interoperabilitet mellan olika delar av för- svaret, samt mellan civil och militär verksamhet, fortsatt ska utvecklas. Det är viktigt att över tiden skapa en strukturerad och väl balanserad gemensam lednings- och sambandsfunktion. En av grunderna för att kunna skapa sammanhängande system och strukturer är lednings- och sambandssystemen. Det är dessa som knyter ihop sensornätverk med plattformar för att skapa tidig för- varning och som knyter ihop målinformation med verkansplatt- formar. Inom lednings- och sambandsområdet sker en snabb teknisk utveckling, men det gäller att hitta lösningar som skapar system i balans för att uppnå bäst effekt. Vad gäller lednings- systemen är det också av vikt att de taktiska aspekterna är väg- ledande för utvecklingen och inte endast de tekniska. Systemens effekt hänger stark ihop med förmågan att nyttja likartade metoder och arbetssätt. Kommittén noterar att utvecklingen av lednings- och sam- bandssystem är av stor betydelse för den sammanlagda funktionen inom luftstridskrafterna och anser med bakgrund i detta att området är viktigt för det framtida luftförsvaret. Även om området inte fullt ut faller under luftförsvarets ansvar är de en stor användare av den gemensamma infrastrukturen. Kom- mittén bedömer därför att det är viktigt att över tiden skapa en strukturerad och väl balanserad gemensam lednings- och sambandsfunktion. Kommittén noterar att interoperabiliteten är välutvecklad tillsammans med andra och att bör fortsätta på inslagen väg. Kommittén bedömer också att en utvecklad interoperabilitet mellan civil och militär verksamhet kommer att öka i betydelse, speciellt inom området ledning och samband. Behovet av ett mellan flygstridskrafter och luftvärn mer in- tegrerat luftförsvar kommer att öka sett i perspektivet . Luftvärnet behöver en förmåga att bekämpa luftmål på be- tydligt längre avstånd än . Ett säkert och robust ledningssystem som kan hantera fram- tida cyberhot är en förutsättning för att systemet ska kunna komma till verkan. Överväga behovet att anskaffa ett system för bekämpning av små mål av typ artillerigranater, robotar och små obeman- nade farkoster. Kommittén noterar luftvärnssystemen kommer att få en mer bety- delsefull roll inom det framtida luftförsvaret beroende på deras be- tydligt ökade yt- och volymstäckning i kombination med att de bättre än kommer att kunna integreras med flygstridskrafterna. Luft- värnet kompletterar dessutom flygstridskrafterna med sin uthållighet. Kommittén bedömer att det kommer att finnas ett ökat behov av ett mellan flygstridskrafter och luftvärn mer integrerat luftför- svar sett i perspektivet . Kommittén noterar vidare att hotet mot objekt som t.ex. för- läggningar och flygbaser i form av raketer, artillerigranater, robotar och små stridstekniska obemannade farkoster ökar vilket, enligt kommittén, medför ett utökat framtida behov av sensorer och eld- enheter för upptäckt och bekämpning av små mål. Här kan variabla verkansdelar utgöra en intressant möjlighet. Kommittén noterar att aktiva sensorer förhållandevis enkelt kan upptäckas och positioneras. Passiva sensorer (dvs. sen- sorer som utnyttjar andra systems energi) kommer vara ett viktigt komplement till och bör i större omfattning än inte- greras med de aktiva systemen, såväl tekniskt som organisatoriskt. Kommittén noterar dessutom att dagens luftvärnssystem i inte är dimensionerade för att möta ballistiska robotar. (Se vidare avsnittet om långräckviddiga vapensystem ovan). Kommittén anser att Försvarsmakten behöver en förmåga att påverka en motståndare genom att kunna bekämpa luftmål på betydligt längre avstånd än . Kommittén bedömer också att man bör överväga att skaffa ett system för bekämpning av små mål av typ artillerigranater, robotar och små obemannade farkoster. Obemannade flygande plattformar finns och kommer i ökande grad att vara en naturlig del hos luftstrids- krafterna . Dessa system bedöms kunna utgöra ett viktigt komplement till bemannade system, speciellt i roller som spaning och attack. Det är osannolikt att flygande plattformar i ett svenskt luft- försvar 2040 uteslutande består av obemannade farkoster bl.a. av att de kommer att ha svårt att hantera svårförutsägbara stridstekniska situationer samt uppgifter som ställs i samtliga konfliktnivåer. Ett exempel är incidenthantering i fred och kris. Mindre obemannade flygande plattformar kommer att få en allt större betydelse för luftstridskrafterna, t.ex. avseende taktisk spaning, länkstationer och telekrigsinsatser. Behovet av långräckviddiga vapensystem, exempelvis jakt- robotar ökar. Det måste finnas en operativ balans mellan antalet vapen och antalet stridsflygplan. kan genom mellanstatliga strategiska partnerskap komma att vara avtalsbunden till att vidmakthålla vissa sy- stem, t.ex. JAS 39 , vilket kan påverka handlingsfrihet avseende växling till ny eller annan materiel. Generationsväxlingen av stridsflygsystem hos potentiella partners avgör svenska kostnadsdelningsmöjligheter för nya stridsflygsystem. Aktuell hotbild avgör stridsflygsystemens operativa relevans och behovet av förmågelyft. Stridsflygsystem är kostsamma system att på egen hand ut- veckla, vidmakthålla, och vidareutveckla varför mellanstatliga strategiska partnerskap kring sådana system för kostnads- delning sannolikt är nödvändigt. Gripen E kommer att kunna ha en betydande flygtid kvar , vilket inte nödvändigtvis betyder att systemet fort- farande kommer att vara operativt relevant vid samma tid- punkt. Kommittén noterar att stridsflygsystems värde eller operativa relevans är en konsekvens av säkerhetspolitiska vägval, strategiska och operativa koncept samt tekniska förutsättningar. Allt detta i relation till uppgifter och motståndare. stridsflygsystems kvantitet och kvalitet, inte minst för att sym- metriskt eller asymmetriskt möta andra stridsflygsystem med hög prestanda. stridsflygsystems möjlighet att i en insatssituation lösa uppgif- ter, t.ex. med avseende på förmåga hos vapen- och sensorsystem och uthållighet i luften. stridsflygsystemets möjlighet att uthålligt vara ett effektivt system, t.ex. avseende behov av vapen, underhåll, reservdelar, utbildning och utveckling respektive möjligheter eller begräns- ningar som kommer av att eller annan aktör är huvud- nation för systemet. stridsflygsystemets interaktion med andra plattformar eller vapen och sensorer i luften och på ytan respektive med andra länder. Kommittén noterar att den allt långsammare generationsväxlingen avseende flygande system och vapensystem står i stor kontrast till den snabba versionshanteringen i form av uppgraderingar av del- system och komponenter såväl hård- som mjukvara. Trenden går mot att flygande system används allt längre, ofta för taktiska stridsflygssystem. Kommittén bedömer att detta kommer fortsatt gälla sett i perspektivet 2040. Kommittén noterar vidare att genom mellanstatliga stra- tegiska partnerskap kan komma att vara avtalsbunden till att vid- makthålla vissa system, t.ex. Gripen, vilket kan påverka handlings- frihet avseende växling till ny eller annan materiel. Trenden går mot att understödjande stridsflygsfunktioner, som Air-to-Air-Refuelling (AAR),Airborne (AEW), Airborne Command and Control (ACC) och Air-to-Ground- Surveillance (AGS), antingen upprätthålls som gemensamma för- mågor genom t.ex. Pooling-or-Sharing (PoS), nischade förmågor eller hos stormakter. Möjligheterna att operativt kunna nyttja sy- stemen avgörs dock av sammarbetets uppbyggnad, t.ex. hur resur- serna utnyttas när de behövs på flera platser eller i höga konfliktnivåer. Generationsväxlingen av stridsflygsystem hos potentiella part- ners och potentiella motståndare, avgör svenska kostnadsdelnings- möjligheter för nya stridsflygsystem respektive stridsflygsystemens operativa relevans i relation till aktuell hotbild. Stridsflygsystem är kostsamma system att på egen hand utveckla, vidmakthålla, och vidareutveckla varför mellanstatliga strategiska partnerskap kring sådana system för kostnadsdelning sannolikt är nödvändiga för mindre nationer som . Konsekvenser av sådana samarbeten för förmågeutvecklingen måste avvägas. man vinner behöver inte nödvändigtvis ligga i linje med de med operativa behoven. Då antalet plattformar på grund av kostnadsutvecklingen sannolikt blir färre för varje ny generation stridsflygsystem så är det av stor vikt att underhållsystemet är tillräckligt omfattande både vad avser reservmateriel såväl som underhålls- och verkstads- resurser så att maximal tillgänglighet för plattformarna kan upp- rätthållas. Obemannade flygande system (RPAS) finns och kommittén bedömer att RPAS kommer i ökande grad vara en naturlig beståndsdel i luftstridskrafterna och kommer att utgöra ett viktigt komplement till bemannade system, speciellt i roller som spaning och attack. Den operativa tiden i luften för obemannade flygande system kommer att öka betydligt vilket gör dessa system intressanta för realisering av tidig förvarning. Systemens rörlighet gör också att de kan uppträda över stora områden samt fungera som så kallade gap- fillers både nationellt och internationellt Det är enligt kommitténs uppfattning dock osannolikt att flygande plattformar i ett svenskt luftförsvar 2040 uteslutande består av obemannade farkoster bl.a. av att de kommer att ha svårt att hantera oförutsägbara stridstekniska situationer i de uppgifter som ställs i samtliga konfliknivåer. Ett exempel är incident- hantering i fred och kris. Behovet av långräckviddiga vapensystem, exempelvis jaktro- botar ökar. Kommittén anser att det långsiktigt också måste finnas en operativ balans mellan antalet vapen och antalet stridsflygplan. Huruvida sensorutvecklingen kommer att kunna minska eller kraftigt reducera fördelarna med smygteknik har, enligt kommit- tén, inte något entydigt svar. Dels kan det finnas ett antal områden inom vilka smygtekniken har svagheter och att dessa kan utnyttjas för att öka möjligheterna till upptäckt. (Bl.a. kombinationer av olika typer av samverkande sensorer). Dels kan det möjligen ske tekniska genombrott som gör det enklare och billigare att produ- cera smygfarkoster. Som en mindre nation med stort teknologiskt kunnande kan ett realistiskt alternativ för vara att vidareutveckla sensor- området för att möjliggöra upptäckt av smygfarkoster. anser också, på grund av områdets stora betydelse för framtida luftförsvar, att utvecklingen bör följas noggrant. Kommittén bedömer vidare att mindre obemannade flygande plattformar kommer att få en allt större betydelse för luftstrids- krafterna, till exempel som plattform för spaning, länkstationer och telekrigsinsatser samt att obemannade RPAS av olika storlek i rol- len som sensorbärare, kommer att få en ökad betydelse i framtidens luftstridskrafter. Obemannade fjärrstyrda flygande plattformar, kommer fortsätta att ta över förmågor som rör D3 – Dirty, Dull & Dangerous – inom uppgifterna spaning och attack, men kommer ha svårare att hantera dynamiska/svårförutsägbara och snabba strids- tekniska förlopp. Det är svårt att se någon tydlig ekonomisk skillnad på ett bemannat eller obemannat avancerat stridsflyg- system. Integration av obemannade flygande plattformar i kontrollerad luft, bedöms vara löst bl.a. beroende på att det finns starka civila intressen att utnyttja luftrummet i detta avseende. Det huvudsakliga stridsflygsystemet skulle kunna vara Gripen E på grund av sin tekniska livslängd, givet att systemet kan hållas operativt relevant. Tidig förvarning mot relevanta mål på alla höjder är av största vikt och att kunna skapa en korrekt omväldsuppfattning. Tidig förvarning är avgörande för att få full effekt av luftför- svarets verkanssystem. Att se bortom horisonten t.ex. genom egna upplyfta eller till- sammans med andra länders upplyfta sensorsystem kommer att bli allt viktigare. Detsamma gäller förmågan att upptäcka smygfarkoster och andra mål med liten målyta. Stationära system eller system med begränsad rörlighet får svårt att klara sig i en framtida hotmiljö där sensorer lätt kan positioneras och bekämpas. Aktiva sensor behöver rörlighet i en framtida hotmiljö. Passiva sensorer kommer vara ett viktigt komplement till de aktiva sensorerna och bör i större omfattning än integreras med dessa. Att kunna samverka med andra länder i syfte att skapa en så komplett rymd-, luft-, sjö- och marklägesbild som möjligt. Kommittén noterar att vikten av tidig förvarning mot relevanta mål på alla höjder och att kunna skapa en korrekt omväldsuppfattning kommer att vara avgörande för att få full effekt med det framtida luftförsvarets verkanssystem. Kommittén noterar vidare att flera av de luftfarkoster som planeras vara operativa efter 2025 har konstruerats på ett sätt som innebär att det ställer mycket stora krav på framtidens sensor- system som ska kunna upptäcka dem. Därför bedömer kommittén att framtidens utmaning sannolikt ligger i att det blir mer komplext att skapa en komplett luftlägesbild, då målareorna minskar och smygtekniken utvecklas vidare Kommittén noterar att viktiga avvägningar vid val av sensorer innefattar vilken täckning och upplösning som eftersträvas, främst mot vilka typer av flygande mål, innefattande vilka höjdskikt, över vilka delar av landet och med vilken uthållighet. Här torde kryssningsrobotar med olika hastigheter och med smygegen- skaper, obemannade farkoster med liten målyta och ballistiska robotar behöva få utökad uppmärksamhet. i vilken omfattning sensorerna är rörliga eller fasta respektive om de är markbundna eller luftburna. mixen av olika sensorer avseende deras frekvensspektrum, i vilken omfattning de ska vara aktiva eller passiva, samt deras funktion under motåtgärder (t.ex. att motstå elektronisk krig- föring). på vilket sätt sensorförmågan ska organiseras och hur luftstrids- krafterna byter sensordata med andra inom det militära för- svaret (t.ex. försvarsgrens eller vapenslagsvis), visavi andra myn- digheter (t.ex. , , Kustbevak- ningen, befolkningsskyddsansvariga) samt andra stater och in- ternationella organisationer. robusthet avseende förmågan till att motstå fysisk bekämpning och cyberattacker. förmåga att upptäcka smygfarkoster, ballistiska robotar och kryssningsrobotar. Kommittén bedömer att framtidens sensorsystem bör ha förmåga till tidig förvarning, vilket är avgörande för att få full effekt av luft- försvarets verkanssystem och för att undvika att dessa blir bekäm- pade på marken. Att kunna se bortom horisonten t.ex. genom upp- lyfta sensorsystem och/eller att kunna samverka med andra länder i syfte att skapa en så komplett rymd-, luft-, sjö- och marklägesbild som möjligt är därför av största vikt. Utöver möjligheten till tidig upptäckt och följning lämnar sensorsystemen underlag för vapen- insats, antingen indirekt eller direkt. Förmåga att upptäcka mål med liten målyta samt kunna upptäcka smygfarkoster är här viktigt. Fredsrationalitet kräver att dessa sensorer ska kunna nyttjas dygnet runt och . En annan mycket betydelsefull faktor för sensorsystemens över- levnad är deras rörlighet. Långräckviddiga vapensystem och snabba beslutscykler hos en angripare gör att stationära system eller sy- stem med begränsad rörlighet får svårt att klara sig i en framtida hotmiljö. Rörliga sensorer ger också en möjlighet att förstärka övervakning och stridsledning, gapfiller-funktion, i utsatta geo- grafiska områden. Förmågan att verka med passiva sensorer (dvs. sensorer som utnyttjar andra systems energi) kommer att bli allt viktigare. Kom- mittén anser att passiva sensorer kommer vara ett viktigt komplement till de aktiva sensorerna och bör i större omfattning än integreras med dessa, Detta är inte bara en teknisk fråga. Synergieffekter mellan passiva och aktiva sensorer kan skapa en god taktisk förmåga. Ett ökat operativt myndighetsutbyte skulle dessutom förbättra denna förmåga. Kommittén bedömer att ledningssystemen inom Stridsledning och Luftbevakning (STRIL) måste vara robusta – såväl som att motstå fysisk bekämpning som att kunna motstå cyber- och telekrigsattacker. Skyddet av flygbaserna måste förstärkas på grund av det ökade hotet frän långräckviddiga precisionsvapen. Det ökade skyddet av flygbassystemet bör bland annat ut- göras av luftvärnssystem med god räckvidd för att skydda flygplan och personal samt fast infrastruktur. Hotet från markbaserade förband ökar vilket innebär att markskyddet behöver förstärkas. Överväg att anskaffa ett system för bekämpning av små mål av typ artillerigranater, robotar och små obemannade far- koster eftersom dessa kommer i allt större omfattning utgöra ett hot sett i perspektivet 2040. Kommittén noterar den snabba utvecklingen av långräckviddiga precisionsvapen, inte minst kryssningsrobotar och ballistiska robo- tar som enligt kommittén innebär att flygbaser i men speciellt i perspektivet 2040, kommer att bli än mer utsatta för hot om bekämpning med fjärrvapen. Kommittén anser därför att skyddet av flygbassystemet behöver förstärkas. Kommittén anser att det ökade skyddet av flygbassystemet bl.a. bör utgöras av ett luftvärnssystem med god räckvidd för att skydda såväl flygplan och personal som fast infrastruktur som t.ex. flygbanor, samband och elförsörjning. Kommittén bedömer också att man bör överväga att skaffa ett system för bekämpning av små mål av typ artillerigranater, robotar och små obemannade farkoster eftersom dessa kommer i allt större omfattning utgöra ett hot sett i perspektivet 2040. Ett ökat skydd av flygbassystemet bör enligt kommittén även kunna realiseras genom kraftsamling till ett fåtal huvudbaser med möjlighet till spridning inom huvudbas och mellan huvudbas och sidobaser. Fortifikation inom bas kan dock enligt kommittén ibland vara motiverat bl.a. som skydd av personal och infrastruktur. En ökad spridning mellan flygbaserna medför ett ökat behov av personal och materiel. Slutligen bedömer kommittén att hotet från markbaserade för- band ökar vilket innebär att markskyddet behöver förstärkas. Kom- mittén noterar att även detta är personellt resurskrävande. Forskning och utveckling (FoU) För att vara en kompetent upphandlare av avancerade för- svarssystem samt ha hög internationell kompetens inom vissa nischer och därigenom vara en intressant samarbetspartner krävs att medel, i större omfattning än , avdelas för FoU. Speciellt är satsningar inom så kallade integritetskritiska om- råden viktiga. områden där det kan vara svårt att få ta del av resultat från internationell forskning och teknik- utveckling på grund av sekretess eller andra begränsningar i olika internationella avtal. Den tekniska utvecklingen kommer även framledes att gå mycket snabbt och nya tekniker och system som utgör hot mot luftför- svaret kommer att dyka upp.