sou · H3B359d2 · 2015-06-15 00:00:00 — I den regionala utvecklingsstrategin ska mål, inriktningar och prioriteringar i arbetet anges. Strategin ska innehålla en plan för uppföljning och utvärdering. I arbetet med strategin ska såväl länsstyrelse, landsting och berörda kommuner medverka. Samråd bör i arbetet också ske med näringsliv och organisationer. ligga till grund för fortsatt samverkan mellan kommuner, landsting, statliga myndigheter, näringsliv och organisationer. När den regionala utvecklingsstrategin har fastställts ska den aktör som ansvarar för programmet samordna insatserna för genomförandet. Samordningen ska ske i samverkan med kommuner och landsting. Samordning bör även ske med näringsliv, organisationer och statliga myndigheter. Den aktör som har samordningsansvaret för det regionala tillväxtarbetet ska löpande följa upp den regionala utvecklingsstrategin och se till att det utvärderas på ett ändamålsenligt sätt. När en regional utvecklingsstrategi har fastställts eller ändrats ska den ges in till regeringen. Länsplaner för regional transportinfrastruktur Länsplanernas funktion och samband med den nationella infrastrukturplaneringen framgår av regeringens proposition Investeringar för ett starkt och hållbart infrastruktursystem (prop. 2012/13:25, s. 85–87). Innehållet i länsplanerna framgår av förordningen (1997:263) om länsplaner för regional transportinfrastruktur. Av förordningens 3 § framgår bl.a. att länsplanerna ska avse och förutom investeringar i vägnätet omfatta åtgärder som kan påverka transportefterfrågan och val av transportsätt samt åtgärder som ger effektivare användning av befintlig infrastruktur. Länsplanerna fastställs regionalt, men ska till regeringen redovisa hur länsplanerna har genomförts. Redovisningen ska göras länsvis och bl.a. omfatta uppgifter om genomförda åtgärder och uppnådda effekter. Enligt lagen (2010:1065) om kollektivtrafik ansvarar och kommunerna inom ett län gemensamt för den regionala kollektivtrafiken. I varje län ska det finnas en regional kollektivtrafikmyndighet. I de län där antingen kommunerna och gemensamt eller kommunerna ensamma bär ansvaret för den regionala kollektivtrafiken ska myndigheten organiseras som ett kommunalförbund. Den regionala trafikförsörjningsmyndigheten ska regelbundet i ett trafikförsörjningsprogram fastställa mål för den regionala kollektivtrafiken. Samråd ska bl.a. ske med motsvarande myndigheter i angränsande län och med övriga berörda myndigheter, organisationer, kollektivtrafikföretag samt företrädare för näringsliv och resenärer. Lagen om kollektivtrafik innehåller vidare närmare bestämmelser om innehållet i de regionala trafikförsörjningsprogrammen. Kommunernas ansvar för bostadsförsörjningen regleras i lagen (2000:1383) om kommunernas bostadsförsörjningsansvar (bostadsförsörjningslagen). Av lagen framgår att kommunerna ska planera bostadsförsörjningen i kommunen och anta riktlinjer för bostadsförsörjning under varje mandatperiod. Vidare framgår att ska lämna kommunerna råd, information och underlag för deras planering. I propositionen En tydligare lag om kommunernas bostadsförsörjningsansvar (prop. 2012/13:178) föreslår regeringen ett antal ändringar av bostadsförsörjningslagen i syfte att förtydliga kommunernas bostadsförsörjningsansvar. De föreslagna ändringarna innebär att det i lagen dels preciseras vad som ska framgå av kommunernas riktlinjer för bostadsförsörjning, dels tydliggörs att kommunerna som en del i det kommunala bostadsförsörjningsansvaret ska redovisa hur hänsyn har tagits till relevanta nationella och regionala mål, planer och program. Vidare föreslås att bostadsbyggande och utveckling av bostadsbeståndet ska vara ett allmänt intresse i 2 kap. 3 § och att de kommunala riktlinjerna för bostadsförsörjning ska vara vägledande vid planläggning av detta allmänna intresse. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Regeringen kan konstatera att det sker en snabb urbanisering i och att städer har fått en allt viktigare roll som regionala tillväxtmotorer. Bostadsmarknaden liksom arbetsmarknaden är inte längre begränsad till den egna kommunen utan sträcker sig ofta över ett större område. ökar behovet av en hållbar samhällsplanering utifrån demografiska faktorer liksom med anledning av nationella och regionala mål, planer och program. I är det kommunerna som ansvarar för planläggning av mark- och vattenområden. Det är också ett kommunalt ansvar att tillgodose bostadsförsörjningsbehovet. ska kommunerna vid sin planläggning ta hänsyn till relevanta nationella och regionala mål, planer och program av betydelse för en hållbar utveckling inom kommunen. Regeringen kan konstatera att denna planläggning förutsätter en tydlig samordning och samverkan såväl mellan olika aktörer på regional nivå som mellan dessa och aktörer på lokal nivå i olika frågor med koppling till fysisk planering. finns viss regionplanering genom att kommunalförbundet är regionplaneorgan enligt 7 kap. . Regionplaneorganet har dock inte utarbetat någon formell regionplan. Även är regionplaneorgan enligt lagen (1987:147) om regionplanering för kommunerna i . har utarbetat ett antal regionplaner och den senaste antogs . Det är dock oklart vilken effekt dessa planeringsinsatser har dels på det kommunala planläggnings- och bostadsförsörjningsarbetet, dels på möjligheten för tillväxtområden att växa på ett hållbart sätt. Det är också oklart på vilket sätt regionplanering enligt är ett stöd för mellankommunal samordning samt om bestämmelserna om regionplanering har ökat möjligheten till samordning av fysisk planering på regional nivå samt mellan regional och lokal nivå. Detta bör utvärderas. Det finns även behov av att mera allmänt studera om regionplaneringsinstrumentet i och andra regionala eller mellankommunala planeringsinstrument bör utvecklas. I detta sammanhang kan bl.a. de krav som gäller för regional planläggning och innehållet i de regionala planeringsinstrumenten behöva ses över. Regeringen eftersträvar att åstadkomma så enkla, effektiva och ändamålsenliga planprocesser som möjligt. En del i detta är att på olika sätt stödja det kommunala planläggningsarbetet och vid behov genom ett effektivt regionplaneringsinstrument visa vilka hänsyn som bör tas vid den kommunala fysiska planläggningen från ett nationellt och regionalt perspektiv. Med syftet att tillgodose bostadsförsörjningsbehovet och en långsiktigt hållbar utveckling i alla delar av landet ska kommittén därför utvärdera systemet med regionplanering enligt 7 kap. (2010:900) och hur detta förhåller sig till dels systemen med regionala utvecklingsstrategier och länsplaner för transportinfrastruktur som regleras i lagen (2002:34) om samverkansorgan i länen och lagen (2010:630) om regionalt utvecklingsansvar i vissa län, dels regionala trafikförsörjningsprogram enligt lagen (2010:1065) om kollektivtrafik. Vidare ska kommittén utvärdera hur samordningen av hanteringen av bostadsförsörjningsfrågorna på regional och nivå fungerar . I detta sammanhang ska kommittén utvärdera hur de ovan nämnda reglerna förhåller sig till bestämmelserna i lagen (2000:1383) om kommunernas bostadsförsörjningsansvar. Som en följd av utvärderingen ska kommittén analysera behovet av förändringar i berörda regelverk. –utvärdera vilken effekt dagens regionala planering har för att tillgodose bostadsförsörjningsbehovet och en hållbar utveckling i alla delar av landet, –utreda hur fysisk planering enligt bör förhålla sig till planer som tas fram inom det regionala tillväxtarbetet och i det regionala trafikförsörjningsarbetet, –utreda vad som bör ingå i fysisk planering på regional nivå och i detta sammanhang särskilt analysera behovet av att på regional nivå avväga nationella och regionala mål, planer och program, –analysera behovet av ökad samordning mellan regionala planer, program och strategier och kommunernas översiktsplaner samt de kommunala riktlinjerna för bostadsförsörjning, –studera hur den regionala fysiska planeringen fungerar i övriga nordiska länder, –utreda hur länsstyrelsernas stöd och råd till kommunerna i planläggnings- och bostadsförsörjningsfrågor kan förbättras. Kommittén ska överväga om det finns andra frågor av regional karaktär där en ökad samordning bör komma till stånd till ledning för den kommunala planläggningen. Kommittén ska lämna de förslag till åtgärder, författningsförslag och andra förslag som behövs. Kommitténs uppdrag ska inte omfatta den i budgetpropositionen aviserade utredningen att se över riksintressesystemet. Kommittén bör bl.a. utvärdera om regionplanering enligt är ett stöd för mellankommunal samordning och om bestämmelserna om regionplanering har ökat möjligheten till samordning av fysisk planering på regional nivå samt mellan regional och lokal nivå. Kommittén bör särskilt studera erfarenheterna från och , som har formella regionplaneorgan, i dessa avseenden. Om utvärderingen exempelvis visar att regionplaneinstrumentet i och övriga regionala planeringsinstrument har en otillräcklig effekt på den kommunala planläggningen utifrån ett bostadsförsörjningsbehov och behov av en hållbar utveckling bör kommittén utreda och överväga om och i så fall hur dessa planeringsinstrument och genomförandet av dem kan stärkas i förhållande till den kommunala planläggningen. Även hur samarbetet mellan olika berörda regionala aktörer kan förbättras behöver ses över. I detta sammanhang bör särskilt utredas hur länsstyrelsernas stöd och råd till kommunerna kan utvecklas i planläggnings- och bostadsförsörjningsfrågor. I syfte att minimera de hinder för som konflikter mellan bostadsbyggande och andra intressen kan leda till bör övervägas om kopplingen mellan sådana nationella och regionala mål, planer och program som avses i 3 kap. 5 § och den fysiska planeringen på regional nivå bör utvecklas. frågan om på vilken plannivå redovisning bör ske av sådana riksintresseområden och områden av särskild betydelse som avses i 3 kap. samt andra allmänna intressen som t.ex. bostadsbyggande bör övervägas. I detta sammanhang ska kommittén beakta de förslag som lämnas av den utredning som i budgetpropositionen aviserades att se över riksintressesystemet. Regeringen gör bedömningen att det är viktigt att se över behovet av att samordna frågor på regional nivå med effekt på den fysiska planeringen. Kommittén bör exempelvis överväga hur arbetet för en positiv socioekonomisk utveckling i områden med utbrett utanförskap och boendesegregation bör samordnas med frågor om bostadsbyggande och den fysiska miljön i övrigt samt om behovet av bostäder för olika grupper, t.ex. studenter, äldre personer, nyanlända invandrare, soldater och andra som av olika skäl har svårigheter att etablera sig på bostadsmarknaden, bör preciseras på regional nivå. Kommittén bör också överväga behovet av bättre samordning på regional nivå mellan frågor om bostadsbyggande, trafikinfrastruktur och kollektivtrafikförsörjning. Kommuner påtalar ofta att en god trafikinfrastruktur är avgörande för en fortsatt tillväxt och bostadsförsörjning. finns det ingen formell koppling mellan de underlag som används inom infrastrukturplanering och kollektivtrafikförsörjning och de planer som tas fram i form av regionplaner och strategier för länens utveckling eller i kommunernas riktlinjer för bostadsförsörjning. Påverkan på bostadsbyggandet av tillkommande infrastrukturinvesteringar m.m. hanteras inte heller på ett konsekvent sätt i alla delar av landet. Kommittén bör därför analysera behovet av ökad samordning dels mellan regionala planer, program och strategier, dels mellan dessa och kommunernas översiktsplaner samt de kommunala riktlinjerna för bostäder. Kommittén bör också i övrigt studera behovet av samordning av bestämmelserna i och andra lagar ur ett regionalt planeringsperspektiv. Kommittén ska redovisa de samhällsekonomiska och andra konsekvenser som förslagen medför. Om några av förslagen påverkar ansvarsfördelningen såväl mellan statlig och nivå som inom statlig och nivå, exempelvis om sådana uppgifter som har en styrande inverkan på den kommunala planprocessen flyttas från länsstyrelser till landsting, ska förslagets konsekvenser ur ett konstitutionellt perspektiv särskilt redovisas. I 14 kap. 2 § regeringsformen finns ett förtydligande av att principen om kommunalt självstyre gäller för all verksamhet. Enligt 14 kap. 3 § regeringsformen bör en inskränkning av den kommunala självstyrelsen inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som föranlett den, dvs. en proportionalitetsprövning ska göras under lagstiftningsprocessen. Om något av förslagen i utredningen påverkar den kommunala självstyrelsen ska kommittén särskilt redovisa dessa konsekvenser och de särskilda avvägningar som lett till förslagen. Konsekvenserna ska redovisas enligt kommittéförordningen (1998:1474). Arbetsformer och redovisning av uppdraget Kommittén ska inom ramen för uppdraget studera och analysera systemen för fysisk planering på regional nivå i övriga nordiska länder och några andra länder inom EU. Kommittén ska inhämta synpunkter från , , , , , , , och Trafikanalys, länsstyrelserna och andra berörda myndigheter liksom Kommuner och Landsting. Kommittén ska även föra en dialog med berörda branschorganisationer och andra intresseorganisationer och samhällsaktörer. Kommittén ska ta hänsyn till andra initiativ som regeringen har beslutat om och som kan vara relevanta för uppdraget. Uppdraget ska redovisas . (N S 2013:12) Förlängd tid för uppdraget Regeringen beslutade kommittédirektiv om regional planering och bostadsförsörjning (dir. 2013:78). Enligt kommitténs direktiv skulle uppdraget redovisas . Uppdraget ska i stället redovisas . Fysisk planering på regional nivå i och i några andra länder Kommittén ska enligt sitt direktiv bland annat studera och analysera systemen för fysisk planering på regional nivå i de övriga nordiska länderna samt i några andra länder inom EU. Vi har valt att förutom , och även studera förhållandena i , och . Det har dessutom framförts till oss att Vancouverregionen i har ett framgångsrikt system för fysisk planering på regional nivå, varför redovisningen i det följande även inkluderar . De flesta europeiska länder har i grunden likartade tankar bakom vilka frågor som hanteras i den lagstiftning som reglerar fysisk planering, motsvarande den svenska . Det finns dock skillnader i statskick, rättsgrundsatser och politisk historia inom området som gör att systemen och hierarkierna ser olika ut. Vissa länder har styrning uppifrån och ner, medan andra hämtar planeringsförutsättningarna från underordnade nivåer.1 Det finns i de flesta länderna en samverkan gällande den fysiska planeringen mellan olika nivåer i det administrativa systemet. Denna samverkan kan dock vara olika reglerad. I länder där kommunerna till synes har stor frihet, som t.ex. i , ska de kommunala planerna fastställas av en högre nivå. 1 , Europeiska plansystem i korthet, Rapport 2012. Bostadspolitik och fysisk planering faller inte inom EU:s kompetensområden.2 Det innebär att det är upp till de 28 medlemsstaterna att själva reglera dessa verksamheter. EU-samarbetet påverkar dock förutsättningarna för den nationella politiken och en växande del av det som sker inom EU-samarbetet påverkar förutsättningarna för fysisk planering på såväl nationell som regional nivå. De europeiska länderna har olika hållning till planering, markfrågor och bostadsbyggande. , och har en proaktiv hållning till markpolitik, medan är mer reaktivt. Infrastrukturpolitiken och markpolitiken skiljer sig mellan länderna. I t.ex. är kommunerna ofta aktiva i markaffärer och ser till att det finns byggbar färdigplanerad mark. I samtliga länder i finns ett hierarkiskt system, där regeringen överordnat lägger fast policys och det grundläggande regelverket. På den lokala nivån finns kommunerna, som har ansvaret för att ta fram detaljplaner för att styra den direkta markanvändningen. Mellan dessa nivåer finns en sammanbindande länk i form av regioner eller provinser. I finns självständiga förbundsstater, som har sin egen planlagstiftning. I finns det två styrande nivåer mellan centralstaten och kommunerna i form av självstyrande provinser med egen planlagstiftning och vägledning. Det finns flera olika kategoriseringar och indelningar av de europeiska planeringssystemen. Ländernas planeringssystem är ofta nära sammanlänkade med de politiska, administrativa och juridiska systemen. Plan- och tillståndssystemen är på så sätt mycket komplexa och det kan därför vara svårt att jämföra olika system. Enligt och kan de europeiska plan- och tillståndssystemen delas in i fem huvudgrupper – Brittiska, Napoleonska, Germanska, Skandinaviska och Östeuropeiska.3 2EU:s kompetensområden återfinns i fördraget om unionens funktionssätt, (EUF-för- draget). Där finns en uppräkning av politikområden och vilken makt eller befogenhet EU har inom respektive samarbetsområde. Uppräkningen kallas för kompetenskatalogen och ses som en översiktlig ansvarsfördelning mellan EU och medlemsländerna. Kompetenskatalogen är indelad i tre delar:1) Områden där EU har exklusiv befogenhet, 2) Områden där EU delar befogenhet med medlemsländerna, 3) Områden där EU endast har befogenhet att vidta åtgärder för att stödja, samordna eller komplettera medlemsländernas åtgärder. Det som inte står i får EU alltså inte besluta om eller lägga sig i om man så vill. 3Newman, P. and Thornley, A., planning in Europe – , national systems and planning projects, , Routledge . 1.Storbritannien – , och – samt bildar en egen grupp. I denna grupp skiljer ut sig vad gäller juridiskt system, då det skotska rättssystemet också är påverkat av det rättssystem som har. Plan- och tillståndssystemet följer den engelska rättstraditionen med case law, där varje fall är sitt eget utan detaljerat regelverk. 2.Frankrike, , , , , och bildar en egen grupp. De har ett system med ett samlat regelverk. Plan- och tillståndssystemet består av nationell lagstiftning med planeringsregler i ett hierarkiskt system med nationella riktlinjer/målsättningar – framförallt för utveckling – som övergår till en större, mer lokal skala med zonering för olika markanvändningar. är också påverkat av det rättssystem som har och beskrivs ibland vara en blandning. 3.Tyskland, och bildar en egen grupp. Dess system har en lagstiftning med en tydlig reglering av ansvar och befogenheter mellan olika nivåer. Deras plan- och tillståndssystem har ett starkt regionalt inslag. Det finns en regional hierarki, men den är styrd av ett tydligt nationellt regelverk. 4.Sverige, , och bildare en egen grupp av plan- och tillståndssystem som är en blandning av de system som respektive tillhör. Systemet är dock inte lika tekniskt komplicerat som det tyska utan är mer pragmatiskt skrivet och anses mer tillgängligt. Det som har karakteriserat det systemet är att det i några länder inte har funnits någon samlat regelverk. 5.Estland, , , , och med flera länder delas in i ett eget plan- och tillståndssystem. I de flesta av dessa länder har rättsliga och administrativa reformer skett relativt och de befinner sig i en övergångsperiod. Flera av länderna är påverkade av och har gemensamma historiska rötter med och . De nordiska länderna har många kulturella, institutionella och historiska likheter. Det är därför intressant att jämföra länderna. Utvecklingen i de nordiska länderna är i ökande grad påverkad av planeringen och utvecklingen i respektive grannländer. Dessutom är utvecklingen i , och och även i viss mån i ökande grad påverkad av utvecklingen inom EU. De nordiska ländernas system för fysisk planering har också flera likheter. I alla de nordiska länderna finns det samverkan mellan nationell, regional och lokal nivå. Denna samverkan är dock reglerad på olika sätt. Planeringssystemen i de nordiska länderna bygger samtliga på en stark planeringstradition med en flexibel lagstiftning med övergripande mål och syften för planeringen. Den lokala nivån kan bestämma hur övergripande mål kan uppfyllas, anpassas och utvecklas efter lokala omständigheter. Medborgarinflytandet kring den fysiska samhällsutvecklingen är av tradition starkt. Samtliga länder har system med översiktliga planer, som kompletteras av en mer detaljerad efterföljande planering.4 För alla länder finns det skillnader i administrativ indelning, myndigheters uppbyggnad, lagsystemets uppbyggnad, indelningen i sakområden och politik. För att sätta beskrivningen av systemet med regional fysisk planering i sitt sammanhang ingår även en beskrivning av den administrativa indelningen och myndighetsstrukturen. Vår studie bygger på en genomgång av litteratur och information i rapporter samt information från departement och myndigheter. Det kan noteras att på samma sätt som i pågår det i många länder en mängd förändringar av lagar och regler, administrativ indelning och organisation. Det är därför inte alltid helt lätt att hitta den senaste informationen och vara säker på vad det är som gäller. Rapporter som är skrivna bara kan redan vara föråldrade. Det förekommer även att information från departement och myndigheter inte är uppdaterad. 4 , Analys av bostadsbyggandet i – nordiska plansystem, Rapport 2011:27. är till arealen något mindre än . Landet har cirka 5,5 miljoner invånare och är det tätast befolkade landet i . I och omkring huvudstaden bor cirka 1,2 miljoner människor. av befolkningen bor i städer och av arealen är jordbruksmark. sköts av olika departement under vilka olika styrelser, ämbetsverk och andra myndigheter sorterar. Den högsta chefen för varje förvaltningsgren är en politiskt vald minister. En stor del av beslutsfattandet och det ekonomiska ansvaret har flyttats över från departementen till myndigheter på lägre nivå. Två ministerier har anknytning till frågor om bostadsförsörjning och fysisk planering. I ansvarsområdet för Ministeriet for Stad, Boende och Landsbygd ingår uppgifter som gäller stadsbyggnads- och bostadsfrågor samt frågor som rör regionala områden och landsbygdsområden. har det övergripande ansvaret och är högsta myndighet för fysisk planläggning. Ministeriet består utöver departementet av tre styrelser (myndigheter) – Naturstyrelsen, Geodatastyrelsen och Miljöstyrelsen samt Kustdirektoratet och en oberoende överklagandenämnd. Departementet, myndigheterna och överklagandenämnden är placerade i , medan ett 25-tal lokala enheter finns utspridda över hela landet. har ansvaret för planlagen, som ska säkra att städernas och de öppna landskapens kvaliteter skapas och bevaras. Ministeriet ger ramarna för utveckling av städerna och landsbygden och tar bland annat fram en landsplanredogörelse med regeringens visioner for utvecklingen efter varje val till . Miljöministerns utgångspunkt i detta arbete är att planläggningen avväger och förenar en mängd samhällsintressen i hur landets arealer ska användas. Planläggningen ska värna natur och miljö med respekt för människors, växters och djurs levnadsvillkor. Myndigheter som lyder under har löpande administration och kontroll inom sina respektive ansvarsområden. Tillsammans med ministeriet utarbetar de vägledningar och förbereder utkast till lagförslag. Därutöver förmedlar de information från ministeriet och ger råd till myndigheter och medborgare. beslöt 2005 att genomföra en regionaliserings- och kommunreform. Fyra regioner ersatte då de tidigare 13 amtskommunerna. Dessutom bildar huvudstadsområdet en egen region. Reformen innebar också att en ny indelning infördes genom en omfattande kommunsammanslagning. De tidigare 271 primärkommunerna slogs samman till 98 större kommuner. Regionaliserings- och kommunreformen innebar även en omfördelning av makt och arbetsuppgifter inom ett antal politikområden, däribland ekonomisk utveckling och offentlig sjukvård. infördes ett nytt finansierings- och utjämningssystem. De viktigaste argumenten för att genomföra reformen var att förbättra effektiviteten inom den offentliga sektorn, att säkerställa bättre samhällsservice och att hantera problemen med samordning på de olika förvaltningsnivåerna.