sou · H3B337 · 2015-04-21 00:00:00 — Som paragrafen har formulerats är det dock inte fullt ut obligatoriskt att välja de rättsreglerna. Fallen kan i praktiken vara mycket skiftande. Det kan t.ex. förhålla sig så att den rättsordning till vilken tvistefrågorna har närmast anknytning saknar regler med avseende på en viss fråga medan sådana regler finns i en annan för parterna bekant rättsordning. Självfallet kan det beroende på omständigheterna bli aktuellt att tillämpa olika länders lagar och rättsregler med avseende på skilda delar av målet. När frågan om tillämplig materiell lag är kontroversiell kan det ofta vara en fördel om skiljemännen ger parterna ett förhandsbesked om vilket lands lag och rättsregler de anser vara tillämpliga. Några särskilda regler om detta synes inte behövas. Lagvalet är en rättstillämpningsfråga och det är därför inte möjligt att med framgång klandra en skiljedom under påstående att skiljenämnden valt en felaktig lag. Om däremot skiljenämnden grundar skiljedomen på en påstådd överenskommelse om tillämpning av en viss lag eller rättsregler och det visas att en sådan överenskommelse saknas, kan det hävdas att skiljemännen överskridit sitt uppdrag. Enligt tredje stycket ges parterna möjlighet att uttryckligen bestämma att skiljemännen får grunda skiljedomen på skälighet och billighet. Regler av motsvarande innebörd finns såväl i modellagen som i de lagar om skiljeförfarande som gäller i sådana länder som vi brukar jämföra oss med., t.ex. , och liksom , , och . Enligt stycket ska en sådan överenskommelse vara uttrycklig, något som också anges både i modellagen och flertalet av de nyssnämnda utländska lagarna om skiljeförfarande. Det är alltså inte tillräckligt att den visas vara konkludent. Om en skiljedom explicit anger att den grundas på skälighet och billighet i stället för på lag eller rättsregler och skiljemännen saknar stöd i en uttrycklig överenskommelse mellan parterna är detta en klandergrund: skiljemännen får då anses ha överskridit sitt upp- Däremot är det givetvis inte någon klandergrund om skiljemännen i annat fall skulle tillämpa skälighetsresonemang vid sin lagtillämpning. En del av tvisten eller en viss fråga av betydelse för tvistens bedömning får avgöras genom särskild skiljedom, om inte båda parterna motsätter sig det. En fordran som åberopas till kvittning ska dock prövas i samma skiljedom som huvudfordringen. Har en part helt eller delvis medgett ett yrkande får särskild skiljedom meddelas över det som har medgetts. Genom särskild skiljedom får också avgöras frågor som avses i 25 § fjärde stycket, om detta har föreskrivits i skiljeavtalet. Det nya tredje stycket har behandlats i avsnitt 4.5. Enligt det föreslagna nya stycket får genom särskild skiljedom avgöras frågor som avses i 25 § fjärde stycket, dvs. frågor om säkerhetsåtgärd, om detta har föreskrivits i skiljeavtalet. En sådan föreskrift finns t.ex. i (32 § 3). Att en sådan föreskrift är giltig torde allmänt antas , även om rättsläget är något oklart. Den nya regeln är inte avsedd att hindra att skiljemännen nöjer sig med ett säkerhetsföreläggande i de aktuella fallen. Genom den nya regeln kan emellertid skiljemännen efter omständigheterna välja ta in ett avgörande i en särskild skiljedom, vilket innebär att avgörandet blir exigibelt. I utländska skiljedomsreglementen anges ibland att en interimistisk fråga eller en fråga om säkerhetsåtgärd kan avgöras genom ”Award” eller ””. Som utgångspunkt får detta anses innebära att en sådan fråga kan avgöras genom särskild skiljedom men skiljedomsreglementena kan behöva tolkas i den delen, eftersom Award inte är helt synonymt till skiljedom. En skiljedom ska vara skriftlig och undertecknas av skiljemännen. Det är tillräckligt att domen är undertecknad av flertalet skiljemän om orsaken till att inte samtliga skiljemän undertecknat skiljedomen är angiven i denna. Parterna får bestämma att skiljenämndens ordförande ensam undertecknar skiljedomen. I skiljedomen ska dagen för dess meddelande och sätet för skiljeförfarandet anges. Skiljedomen ska genast tillställas parterna. I paragrafen har endast gjorts en följdändring i andra stycket. En som skiljedom betecknad handling eller förklaring som inte uppfyller föreskrifterna i första stycket om undertecknande saknar givetvis verkan som skiljedom. Detta följer av 33 § första stycket 3. Utredningen har dock bedömt frågan som så självklar att en uttrycklig regel har ansetts kunna avvaras. Att t.ex. ett utkast till skiljedom som inte undertecknats inte ska anses utgöra en skiljedom får anses ligga i sakens natur. Däremot medför den omständigheten att sätet för skiljeförfarandet inte har satts ut inte att skiljedomen saknar verkan. En skiljedom som inte kan angripas enligt 36 § ska efter helt eller delvis upphävas på ansökan av en part 1.om den inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal mellan parterna, 2.om skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som parterna bestämt, 3.om skiljemännen har dömt över annat än vad parterna yrkat eller andra omständigheter än dem som parterna hänfört sig till eller annars har överskridit sitt uppdrag och detta sannolikt har inverkat på utgången, 4.om skiljeförfarande enligt 47 § inte borde ha ägt rum i , 5.om en skiljeman har utsetts i strid med parternas överenskommelse eller denna lag, 6.om en skiljeman på grund av någon omständighet som anges i 7 eller 8 § har varit obehörig, 7.om skiljedomen eller det sätt på vilket skiljedomen tillkommit är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i , eller 8.om det annars, utan partens vållande, i handläggningen har förekommit något allvarligt fel som sannolikt har inverkat på utgången. En part har inte rätt att åberopa en omständighet som han genom att delta i förfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått från att göra gällande. Enbart genom att parten har utsett skiljeman ska han inte anses ha godtagit skiljemännens behörighet att avgöra den hänskjutna frågan. Att en part kan ha förlorat rätten enligt första stycket 6 att åberopa en omständighet som anges i 8 § följer av 10 och 11 §§. Talan ska väckas från den dag då parten fick del av skiljedomen eller, om rättelse, komplettering eller tolkning enligt 32 § har ägt rum, från den dag då parten fick del av skiljedomen i dess slutliga lydelse. En part får efter fristens utgång inte åberopa en ny klandergrund till stöd för sin talan. Parterna får bestämma att talan ska väckas inom kortare frist än som har angetts. Talan väcks genom att en ansökan ges in till . I fråga om rättegången gäller regler om klagan över domvilla i tillämpliga delar. Förhandling ska alltid hållas om en part begär det. Rättens avgörande sker genom beslut. Av skäl som har angetts i avsnitt 6.3.4 har den nuvarande punkt 1 behållits oförändrad. Punkterna 2 och 3 motsvarar nuvarande punkt 2. Innehållet har delats upp på två punkter. Skälet är att den omständigheten att skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som parterna bestämt alltid ska leda till att skiljedomen undanröjs. Om skiljemännen annars har överskridit sitt uppdrag ska detta enligt förslaget leda till undanröjande bara om felet sannolikt har inverkat på utgången. Som exempel på fall då skiljemännen ska anses ha överskridit sitt uppdrag anges uttryckligen att skiljemännen har dömt över annat än vad parterna yrkat eller hänfört sig till. Effektrekvisitet, dvs. att skiljemännens handlande sannolikt har inverkat på utgången, gäller således för alla i punkten 3 angivna exempel på uppdragsöverskridande. Orden ”hänfört sig till” har valts i stället för ”åberopat” för att markera att tillämpningen avses vara mindre sträng än vad som skulle följa av . I denna del hänvisas till vad som har anförts i avsnitt 6.3.4 i övrigt. Punkterna 3–5 är oförändrade och motsvarar punkterna 4–6 i förslaget. Som en ny punkt 7 ska enligt förslaget gälla att skiljedomen eller det sätt på vilket skiljedomen tillkommit är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i . Sådana omständigheter utgör grund för en skiljedoms ogiltighet. Av skäl som har angetts i avsnitt 6.3.2 har denna ord- ning, som med undantag för saknar motsvarighet i andra länders skiljedomslagar, ansetts böra överges. Punkt 8 som motsvarar punkt 6 enligt nuvarande lydelse har på skäl som anförts i avsnitt 6.3.4 kompletterats på det sättet att det uttryckligen anges att det måste vara fråga om ett allvarligt fel i handläggningen för att punkten ska vara tillämplig. Ändringen i andra stycket är endast redaktionell. Som har angetts i avsnitt 6.1 har utredningen främst av hänsyn till utländska parter ansett att den nuvarande klagofristen , som överensstämmer med modellagens reglering, ska behållas oförändrad. I en ny sista mening öppnas emellertid en möjlighet för parterna att avtala om en kortare klanderfrist. Denna ordning gäller i . följer en rättegång om av skiljedom samma regler som ett ordinärt tvistemål med den avvikelsen att talan ska väckas i hovrätten. Talan ska alltså väckas genom en ansökan om stämning. Kommunikation med den klagandes motpart är obligatorisk även om det inte finns utsikter till framgång. I princip gäller att huvudförhandling ska hållas. Som anförts i avsnitt 6.4 har emellertid en talan om av skiljedom likheter med klagan över domvilla. För handläggningen i hovrätten av en klagan över domvilla ska 52 kap. RB tillämpas (jfr 59 kap. 3 § RB), i förekommande fall kompletterad med andra regler i . Enligt utredningens mening är denna ordning den mest ändamålsenliga för handläggningen av klandermål. Talan bör då väckas genom en ansökan till hovrätten, till vilken naturligtvis skiljedomen bör bifogas. Reglerna i 52 kap. innebär att kommunikation med motparten inte behöver ske annat än om klandret bedöms kunna bifallas. Att 52 kap. blir tillämpligt får anses innebära att det till skillnad från vad som gäller ankommer på hovrätten att självmant pröva om ansökan om har gjorts i rätt tid. Hovrätten behöver naturligtvis inte göra några efterforskningar på den punkten i annat fall än om klanderskriften har kommit in så sent att det är tänkbart att klandret har skett . Anger parten han eller hon har fått del av skiljedomen bör ett sådant påstående normalt godtas. Annars kan det finnas anledning att hos skiljenämnden efterhöra när parten fick del av skiljedomen. Ovisshet i frågan får här som eljest tolkas till partens fördel. I 52 kap. RB talas inte om förhandling i annat sammanhang än när det gäller förhör med part eller någon annan. Förhandling måste emellertid hållas när det behövs med hänsyn till art. 6 i (se Fitger, , vid 52 kap. 11 §). Mål om torde normalt få anses vara av den karaktären att förhandling måste hållas om det begärs av någon av parterna. Detta har för tydlighetens skull uttryckligen angetts i paragrafen. Som har anförts i avsnitt 6.2 föreslår utredningen att mål om av skiljedom koncentreras till . Det är naturligtvis en nackdel att hänvisning sker till regler i fråga om klagan över domvilla, eftersom en sådan hänvisning inte utan vidare blir begriplig för utländska parter. Detta är dock svårfrånkomligt. En liknande generell hänvisning till relevanta procedurbestämmelser med avseende på klanderprocessen görs också normalt i utländska lagar om skiljeförfarande. Vad avser ansökningsavgift bör mål om av skiljedom även i fortsättningen anses som ett tvistemål. Dessa mål omfattas således utan ändring av ordalydelsen i bilagan till förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna, vilket i sin tur innebär att den part som väcker klandertalan ska betala i ansökningsavgift. På begäran av en part får hovrätten under förutsättning av motpartens samtycke bestämma att rättegången i lämplig omfattning ska äga rum på engelska. Är ansökningen skriven på engelska och meddelar hovrätten inte tillstånd till skriftväxling på engelska ska detta inte föranleda att ansökan inte anses inkommen. I den mån rättegången äger rum på engelska ska hovrätten i rimlig utsträckning genom översättning eller på annat lämpligt sätt se till att allmänheten kan få information om rättegången på svenska. Hovrättens avgörande ska alltid skrivas på svenska. På begäran av en part ska hovrätten se till att en översättning till engelska av avgörandet finns tillgänglig i anslutning till att det meddelas. Vad som har sagts gäller också i fråga om beslut under rättegång och protokoll. Den part som begärt en sådan översättning ska ersätta staten för kostnaden. Den part som begärt att rättegången ska äga rum på engelska ska också i övrigt ersätta staten de merkostnader som uppstår på grund av ett sådant förordnande. Paragrafen har behandlats i avsnitten 6.6.4–6.6.7. Enligt första stycket läggs det i hovrättens hand att bestämma om och i vilken utsträckning rättegången i ett klandermål kan äga rum på engelska. För att så ska få ske förutsätts en begäran av en part och motpartens samtycke. Det kan förutses att en begäran att rättegången helt eller delvis ska äga rum på engelska i förekommande fall framställs i den ansökan varigenom målet väcks i hovrätten. En sådan ansökan bör därför kunna göras på engelska. Om så har skett och hovrätten inte meddelar tillstånd till skriftväxling på engelska kan hovrätten i vanlig ordning förelägga parten att inge en översättning av ansökan till svenska. Som anförts i den allmänna motiveringen bör hovrätten inte tillåta engelska som rättegångsspråk, om målet undantagsvis bedöms vara av sådant allmänt intresse att det kan förutses att utomstående svenska åhörare kommer att närvara vid förhandlingen eller begära att få ut handlingar. Hovrätten bör naturligtvis pröva en begäran att skriftväxlingen ska äga rum på engelska . Däremot bör hovrätten inte anses skyldig att redan i samband med att ett sådant yrkande prövas ta ställning även till frågan om en eventuell förhandling ska äga rum på engelska. Om så ska ske kan ju bero på syftet med förhandlingen. Det står hovrätten fritt att bestämma att förhandlingen delvis – t.ex. med avseende på förhör med visst vittne – ska äga rum på engelska och i övrigt på svenska. Vidare kan hovrätten, om t.ex. en skiljeman som har tyska eller franska som modersmål ska höras som vittne, bestämma att denne får avlägga vittnesmål på engelska med eller utan tolkning. Andra stycket innebär följande. Om muntlig förhandling äger rum med engelska som rättegångsspråk och hovrätten noterar att utomstående åhörare är närvarande bör hovrätten inleda förhandlingen genom att fråga om det finns önskemål att förhandlingen görs tillgänglig på svenska. Hovrätten kan t.ex. meddela att simultantolkning kommer att ske, att rättegången spelas in och vid behov kan översättas i efterhand om det skulle vara motiverat eller hänvisa intresserade till någon befattningshavare vid rätten – t.ex. den tjänstgörande fiskalen – för närmare information. Översättning av inlagor och bevismaterial behöver inte ske i vidare omfattning än vad som sker enligt nuvarande ordning. Är skiljedomen avfattad på engelska behöver den således inte översättas. Detta hindrar inte att hovrätten kan be om en översättning av vissa särskilt vitala partier av domen. I tredje stycket föreskrivs att hovrättens avgörande alltid ska avfattas på svenska. Detta bör också gälla för protokoll och för ett sådant beslut under rättegång som inte endast avser en handläggningsfråga, t.ex. ett beslut om inhibition. I stycket föreskrivs vidare att på begäran av part, hovrätten ska sörja för att en översättning av avgörandet samt protokoll och beslut under rättegång till engelska finns tillgänglig i anslutning till att det meddelas respektive upprättas. Om endast utländska ombud medverkat i rättegången är det naturligtvis av värde om översättningen kan tillhandahållas som hovrättens avgörande och andra nämnda handlingar, medan den i andra fall utan olägenhet torde kunna tillhandahållas något . Detta förutsätter dock att översättningen görs av hovrätten själv eller av uppdragstagare hos hovrätten, eftersom sekretessbestämmelserna innebär att andra inte får ta del av förslag till hovrättens avgörande eller andra beslut. Den part som begärt en sådan översättning som ovan diskuterats ska ersätta staten för kostnaden. Denna blir att betrakta som en rättegångskostnad och eventuell fördelning av kostnaden bör följa de allmänna reglerna i 18 kap. RB. Hovrätten bör förordna om detta i själva avgörandet. I den mån det annars föranleder merkostnader att rättegången äger rum på engelska ska den part som begärt detta också i övrigt ersätta staten för sådana kostnader. Detta gäller bara i fråga om kostnader som uppkommit innan hovrätten skilt sig från målet. Skulle kostnader uppkomma i efterhand t.ex. på grund av att översättning senare begärts kan parterna inte åläggas någon betalningsskyldighet för dessa. En domstol får skjuta upp ett mål om upphävande av en skiljedom för att ge skiljemännen tillfälle att återuppta skiljeförfarandet eller vidta någon annan åtgärd som enligt skiljemännens mening undanröjer grunden för upphävandet, 1.om domstolen har funnit att talan i målet ska bifallas och ena parten har begärt uppskov, eller 2.om båda parter har begärt uppskov. Meddelar skiljemännen en ny skiljedom, får en part inom den tid som domstolen bestämmer utan ny ansökan klandra skiljedomen i den mån det föranleds av det återupptagna förfarandet eller av en ändring av den första skiljedomen. Ändringarna i första stycket föranleds, såsom det framgår av avsnitt 6.3.2, av att 33 § föreslås bli avskaffad. I andra stycket har bara en följdändring gjorts. En skiljedom som innebär att skiljemännen funnit sig sakna behörighet att avgöra tvisten får helt eller delvis ändras på talan av en part. Detsamma gäller i fråga om en skiljedom genom vilken målet avskrivits. Talan ska väckas från den dag då parten fick del av domen eller, om rättelse, komplettering eller tolkning enligt 32 § har ägt rum, från den dag då parten fick del av skiljedomen i dess slutliga lydelse. Skiljedomen ska innehålla en tydlig hänvisning om vad en part som vill angripa domen ska göra. I fråga om talefrist och rättegång tillämpas 34 § tredje och fjärde stycket samt 34 a §. En talan enligt första stycket som enbart rör en fråga som avses i 42 § är tillåten om skiljedomen innebär att skiljemännen har ansett sig vara obehöriga att pröva tvisten. Om skiljedomen innebär något annat, får en part som vill angripa beslutet klandra skiljedomen enligt bestämmelserna i 34 §. Ändringarna i första stycket har behandlats i avsnitt 6.3.3. I förhållande till nuvarande 36 § innebär förslaget den sakliga skillnaden att talan mot en skiljedom som innebär avvisning ska föras i den ordning som paragrafen föreskriver bara om avvisningen grundas på att skiljemännen funnit sig sakna behörighet att avgöra tvisten. I andra fall är den som är missnöjd hänvisad till att klandra skiljedomen. Talan mot en avskrivning förs på samma sätt men är inte begränsad till något speciellt fall. Den föreslagna lydelsen i 27 § innebär att denna bestämmelse är tillämplig även på avskrivningsbeslut. Andra stycket innebär att talan, liksom enligt 34 §, ska föras genom en ansökan till hovrätten, som handlägger målet med tilllämpning av 52 kap. RB. Parterna får även avseende i denna paragraf aktuella frågor bestämma om kortare frist. Detta framgår av att en hänvisning görs till 34 § tredje stycket. På talan av en part kan domstol pröva om ett visst avgörande ska ha verkan som skiljedom. Förslaget har behandlats i avsnitt 6.3.2. I olika sammanhang kan fråga uppkomma om en som skiljedom eller motsvarande betecknad handling över huvud taget har verkan som skiljedom. Enligt förslaget förutsätts sålunda att till den del en som skiljedom eller motsvarande betecknad handling innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän eller inte omfattas av ett skiljeavtal mellan parterna handlingen saknar verkan som skiljedom. Om en som skiljedom betecknad handling inte uppfyller föreskrifterna om undertecknande saknar den också verkan som skiljedom. Men det kan förekomma även andra fall då en handling måste anses sakna verkan som skiljedom även om den skulle betecknas som sådan. Ett exempel erbjuder det fallet att skiljedomen är vad man brukar kalla mörk, dvs. det framgår inte vad avgörandet innebär och kanske inte heller vilka som har varit parter. Ett annat exempel är en s.k. självdom. Med självdom brukar man mena att en av parterna har så stort inflytande över skiljenämnden att det kan sägas finnas ett slags identitet mellan parten och nämnden. I litteraturen finns en del ytterligare exempel nämnda, såsom att ”skiljedomen” har meddelats av ett tioårigt barn och att en skiljedom har förkommit. Det kan förhålla sig så att den som skiljedom beteck- nade handlingen är en förfalskning eller att något skiljeförfarande aldrig har ägt rum. Andra mycket allvarliga fel av ordre publickaraktär kan också tänkas innebära att en som skiljedom eller motsvarande betecknad handling inte kan tilläggas verkan av skiljedom. Enligt förslaget ska en positiv eller negativ fastställelsetalan om huruvida en viss handling utgör en skiljedom föras vid tingsrätt i enlighet med 43 § tredje stycket. Det skulle naturligtvis kunna diskuteras huruvida denna lagregel är nödvändig med tanke på att det redan av allmänna principer kan anses följa att en sådan fastställelsetalan kan väckas vid allmän domstol. I tydlighetens intresse har dock utredningen ansett en bestämmelse i ämnet motiverad. Den är givetvis tillämplig endast på svenska avgöranden. En part eller en skiljeman får hos tingsrätten föra talan mot skiljedomen om ersättning till skiljemännen. Talan ska väckas av en part från den dag då parten fick del av domen och av en skiljeman från skiljedomens meddelande. Har rättelse, komplettering eller tolkning enligt 32 § ägt rum, ska talan väckas av en part från den dag då parten fick del av skiljedomen i dess slutliga lydelse och av en skiljeman från den dag då skiljedomen fick sin slutliga lydelse. Talan väcks genom ansökan och behandlas enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Skiljedomen ska innehålla en tydlig hänvisning om vad en part som vill föra talan mot domen i denna del ska göra. Första stycket gäller inte, om ersättningen har fastställts av ett skiljedomsinstitut och skiljedomen inte innehåller något förpliktande för parterna att betala ersättningen. Beslut, varigenom ersättningen till en skiljeman sätts ned, gäller även för den part som inte fört talan. En talan av part mot ersättning till skiljemännen eller någon av dem är ett vanligt tvistemål. Talan väcks genom ansökan om stämning och ska enligt huvudregeln avgöras efter huvudförhandling. Denna ordning är inte invändningsfri och har ofta väckt frågor hos utländska skiljemän. Det första som händer i en sådan rättegång är i allmänhet att skiljemannen blir kallad till muntlig förberedelse hos tingsrätten vid tredskodomsäventyr. både förhandling för muntlig förberedelse och huvudförhandling. Detta sätt att hantera klagomål på ersättningen till skiljemännen lär internationellt sett vara ovanligt. Enligt utredningens mening bör de förhållandevis få ärenden som det här gäller lämpligen kunna behandlas enligt ärendelagen. Det innebär att talan bör väckas genom ansökan. Första stycket föreslås ändrat i enlighet härmed. I och med att ärendelagen föreslås gälla för handläggningen av mål enligt första stycket kommer sökanden att behöva betala endast i ansökningsavgift. Med anledning härav krävs en ändring i bilagan till förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna. I andra stycket föreskrivs att rätten att föra talan enligt första stycket inte gäller, om ersättningen har fastställts av ett skiljedomsinstitut och skiljedomen inte innehåller något förpliktande för parterna att betala ersättningen. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.1. I skiljedomsinstitutens regler föreskrivs regelmässigt att skiljedomen ska ange eller fastställa den ersättning som parterna ska betala enligt institutets beslut samt fördela kostnaderna mellan parterna.