sou · H3B347 · 2015-05-18 00:00:00 — I avsnitt 14.4.2 har föreslagits att PRV:s tillsyn bör vara begränsad till att omfatta de i huvudsak rörelserättsliga bestämmelserna. Det är inte möjligt att i lagstiftningen ange mer detaljerade anvisningar för tillsynsarbetet. I lagen bör anges de yttre gränserna för tillsynen. Därutöver kan regeringen via beslut i bl.a. instruktioner och regleringsbrev precisera tillsynen. I lagen bör därför uppdraget att utöva tillsyn uttryckas som att PRV:s tillsyn ska omfatta att verksamheten drivs enligt vissa angivna bestämmelser i lagen om kollektiv rättighetsförvaltning. I avsnitt 14.4.2 och 14.7.2 föreslås att tillsynen och registrerings- skyldigheten i förekommande fall ska omfatta även s.k. dotterenheter, medlemsorganisationer och oberoende förvaltningsorganisationer. Som en konsekvens bör det i lagen framgå att PRV:s tillsyn i förekommande fall gäller även för sådana organisationer. I sammanhanget bör framhållas att PRV i sin tillsynsroll inte behöver agera på påståenden om överträdelser som först fram av enskilda, t.ex. en rättighetshavare, en medlem eller en användare, om det inte framstår som motiverat (för ett liknande resonemang se prop. 1996/97:136 s. 103 f., SOU 2000:90 s. 56 och NJA 2006 s. 410, jfr. artikel 36.2 i direktivet). En konsekvens av det är också att enskilda överträdelser av bestämmelser i lagen inte bör hanteras av tillsynsmyndigheten utan i stället bli föremål för talan i allmän domstol. Myndighetens tillsynsarbete bör alltså vara inriktat på systemtillsyn, vilket innebär att tillsynen tar fasta på de kollektiva förvaltningsorganisationernas eget lednings- och kontrollsystem och inte på den operativa verksamheten som sådan (jfr SOU 2002:14 s. 87). 14.9Finansiering av PRV:s tillsynsverksamhet PRV:s verksamhet är helt finansierad av avgifter som myndigheten förfogar över, s.k. specialdestination. Av regleringsbrevet framgår att verket själv får disponera inkomsterna, förutom att medel ska avsättas till statsbudgeten för att finansiera Patentbesvärsrättens anslag. De avgifter som PRV tar ut är antingen tvingande (offentligrättsliga) eller frivilliga. har beslutat att PRV ska ta ut avgifter för den offentligrättsliga verk- samheten. Det är regeringen som beslutar om nivån på de offentlig- rättsliga avgifterna. Omsättningen uppgår till . Principen om full kostnadstäckning gäller för PRV, vilket innebär att avgifterna ska beräknas så att de helt täcker verk- samhetens kostnader. Avgifter inom en verksamhetsgren får inte användas för att finansiera underskott i en annan verksamhetsgren. Statskontoret har i en relativt publicerad rapport bedömt att PRV:s nuvarande avgiftsbaserade finansieringsmodell inte är långsiktigt hållbar, och att de renodlade myndighetsupp- gifterna i stället ska finansieras via anslag. De avgiftsintäkter som PRV får förfoga över bör föras till inkomsttitel i statens budget. Anslagsfinansieringen bedöms ge regeringen och bättre möjligheter att styra och kontrollera PRV:s verksamhet. Myndig- hetens framtida intäkter blir mer förutsebara med anslags- finansiering och sambandet mellan myndighetens intäkter och kostnader blir tydligare. Vidare anförs i rapporten att det har visat sig svårt att upprätt- hålla principen om full kostnadstäckning för PRV:s innovations- politiska uppdrag och handläggningen av ärenden som rör personnamn och utgivningsbevis för periodisk skrift. En övergång till anslagsfinansiering bedöms underlätta finansieringen även av denna verksamhet. Statskontorets förslag ledde till att regeringen tillsatte utredningen ”Immaterialrättens roll i innovationssystemet” (N 2014:03), med uppdrag föreslå hur statens framtida insatser inom det immaterial- rättsliga området ska utformas för att på bästa sätt stödja innova- tion och tillväxt, samt hur insatserna ska finansieras. I utredningens betänkande, Ökat värdeskapande ur immateriella tillgångar (SOU 2015:16), som presenterades i slutfasen av denna utrednings arbete, delas Statskontorets bedömning att PRV:s finansieringsform ändras från avgiftsfinansiering (specialdestination) till anslags- finansiering. Förslag: Patent- och registreringsverkets tillsyn finansieras genom anslag. För att möjliggöra för avgiftsfinansiering föreslås dock att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avgifter. Tillsyn finansieras huvudsakligen med skatt eller med avgift, dvs. antingen används medel för finansieringen i form av skattemedel från allmänheten eller så debiteras tillsynsobjekten en avgift (se ESV:s rapport av tillsyn – rapport till Tillsyns- utredningen, ESV 2004:16 och SOU 2004:100 s. 82).10 Regeringen har framhållit att tillsyn i normalfallet bör finansieras genom 10 Skillnaden mellan skatt och avgift är att skatt är ett tvångsbidrag till det allmänna utan direkt motprestation, medan en avgift däremot motsvaras av en motprestation. avgifter, men att det inom vissa områden kan vara lämpligt att låta tillsynen finansieras via skattemedel (se skr. 2009/19:79 s. 19). Avgiftsbelagd tillsyn kan antingen innebära att myndigheten tilldelas anslagsmedel för finansiering av kostnaderna för tillsynen som de avgifter som tas ut från tillsynsobjekten inbetalas till inkomsttitel, eller att myndigheten disponerar de avgifter som tas ut av objekten för att direkt finansiera tillsynen. Avgifts- beläggning kan emellertid omöjliggöras exempelvis genom att ett avgiftskollektiv inte kan definieras (se ESV 2004:16 s. 3). För att en myndighet ska få ta ut tillsynsavgifter krävs det att har beslutat att verksamheten ska bedrivas och att den ska vara avgiftsbelagd. Tillsynsavgifter innebär, i likhet med andra offentligrättsliga avgifter eller tvingande avgifter, ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. En förutsätt- ning för att en avgift ska få tas ut är att beslutat att en viss verksamhet ska drivas och att de som använder den vara en tjänst som tillhandahålls ska betala en avgift. kan också ge regeringen ett bemyndigande att besluta om en sådan avgift (se 3 § avgiftsförordningen (1992:191) och prop. 2010/11:40). kan också medge regeringen i sin tur överlåter åt förvalt- ningsmyndighet att meddela sådana föreskrifter om avgifter. PRV:s nuvarande avgifter för patent, varumärken och mönster- skydd är exempel på offentligrättsliga avgifter. Om det inte har angivits vilka kostnader som ska täckas för tillsyn som är avgiftsbelagd gäller full kostnadstäckning som ekonomiskt mål (se 5 § avgiftsförordningen). Principen om full kostnadstäckning innebär att samtliga direkta kostnader och en rättvisande andel av de indirekta kostnaderna för tillsynen ska täckas av de avgifter som tas ut. Enligt föreskrifter (ESV Cirkulär 1999:6) ska en myndighet för att uppnå full kostnadstäckning beräkna avgiftsnivån så att den långsiktiga självkostnaden täcks. Det innebär att avgifterna ska sättas så att intäkterna på ett eller täcker verksamhetens samtliga direkta eller indirekta kostnader. En verksamhet kan alltså vissa år ge överskott och andra år gå med underskott. Avgifter kan bruttoredovisas eller specialdestineras I regel ska avgifter bruttoredovisas mot inkomsttitel på statens budget. Det innebär att en myndighet inte disponerar sina avgifts- intäkter, utan verksamheten finansieras i stället med anslag. Dessa grundläggande bestämmelser om statens budget finns i 9 kap. 1– 10 §§ regeringsformen, och i budgetlagen (2011:203) anges hur statens inkomster ska redovisas. Motiven för huvudprincipen är att ska besluta om tillsynens omfattning genom anslagets storlek. Det finns undantag från ovanstående. kan besluta att en inkomst får specialdestineras till en viss verksamhet, dvs. att en myndighet själv får disponera intäkterna från belastande avgifter i sin verksamhet och att intäkterna inte förs till statens budget. Sådant undantag medges endast om vissa kriterier är uppfyllda, bl.a. att det är fråga om avgifter i en verksamhet vars omfattning styrs av efterfrågan, även om denna föranleds av ett rättsligt tvång (se prop. 2010/11:40, jfr ESV 2004:16 s. 6). PRV har specialdestination. Av regleringsbrevet framgår att myndigheten disponerar inkomsterna från den avgifts- belagda verksamheten. I betänkandet Ökat värdeskapande ur immateriella tillgångar bedöms att PRV:s nuvarande finansierings- form inte uppfyller de krav som regering och riksdag har ställt för när en myndighet själv får disponera avgiftsintäkter (specialdestination) (se SOU 2015:16 s. 136 f.). Det är vanligt att myndigheten varken beslutar om tillsyns- avgiftens storlek eller får disponera intäkterna. Vanligen beslutar regeringen i en sådan situation om avgifternas storlek i en förordning. Det förekommer också att myndigheten själv beslutar om avgiftens storlek och disponerar intäkterna. Det är däremot ovanligt att myndigheten inte får besluta om avgiftens storlek, men däremot disponera avgiftsintäkterna. Det är mycket ovanligt att myndigheten beslutar om avgiftens storlek, men inte disponerar intäkterna (se ESV 2004:16 s. 10 f.). Närmare om avgifternas storlek Avgifterna bör vara konkurrensneutrala mellan företag som verkar på samma marknad. Ett sätt att uppnå konkurrensneutralitet är att basera avgiften på den betalningsförmåga företaget har. Här kan avgiften tas ut lika för alla men i relativa tal, t.ex. samma procent- sats på företagets omsättning. Ett motiv till en sådan avgifts- konstruktion är att avgiftsuttaget därmed inte blir orimligt stort i förhållande till företagets storlek. En nackdel med en sådan avgift är att det kostnadssamband som är centralt för statsrättsliga avgifter frångås. (ESV 2004:16 s. 25). Vid en jämförelse mellan skilda slag av avgiftsfinansierad tillsyn har konstaterats att det inte finns någon tydlig samstämmighet inom vilka områden avgifter ska tas ut respektive inte tas ut eller hur eventuella avgifter ska utformas (se SOU 2004:100 s. 78). Fördelar och nackdelar med avgiftsfinansierad tillsyn Ett syfte med att avgiftsbelägga en verksamhet kan vara att begränsa skatteuttaget av medborgarna och att avlasta stats- budgeten. Avgifter anses dock generellt alltid ha en viss hämmande effekt på den verksamhet som blir föremål för avgiften eftersom de innebär kostnader för de företag som ska betala avgiften (ESV 2004:16 s. 25 f. och SOU 2004:100 s. 93). Regering och riksdag kan alltid besluta att viss tillsyn ska finansieras med skatt genom att ett anslag tilldelas en myndighet. Ett argument för skattefinansierad tillsyn är att den inte riskerar att styras utifrån ekonomiska hänsyn som inte har med syftet med tillsynen att göra. Den främsta nackdelen med skattefinansiering, jämfört med finansiering med avgifter, är att avgiftsfinansierad tillsyn frigör resurser på statsbudgeten; avgiftsfinansiering kan ibland vara det enda sättet att få finansiering till verksamheten. är skatte- finansiering i princip alltid ett användbart alternativ. Däremot är det inte alltid möjligt eller lämpligt att avgiftsfinansiera tillsyn (ESV 2004:16 s. 23 f. och 27 och SOU 2004:100 s. 90 och 97 f.). Avgifts- eller skattefinansierad tillsyn ESV har framhållit att skattefinansierad tillsyn bör övervägas då verk- samheten som står under tillsyn utgör ett skattefinansierat samhälls- åtagande, medan avgiftsfinansierad i regel bör tillämpas när tillsyns- området avser objekt som bedriver verksamhet på en kommersiell marknad (ESV 2004:16 s. 27 och 34 och SOU 2004:100 s. 98). Överväganden om finansiering av PRV:s föreslagna tillsynsverksamhet Det arbete som PRV måste lägga ner avseende tillsyn över de kollektiva förvaltningsorganisationerna bedöms inte bli särskilt omfattande (se avsnitt 14.4.2). De organisationer som ska bli föremål för tillsynen är visserligen objekt som i viss mån bedriver verksamhet på en kommersiell marknad. Verksamheten bedrivs dock inte i vinstsyfte och uppbärs i många avseenden av främjande av kulturella ändamål. Det uppdrag som myndigheten får ligger i viss mån nära eller inom ramen för det allmänna uppdraget att förstärka verkets roll vad gäller information och kunskapsspridning även på upphovsrättsområdet, som föreslås bli anslagsfinansierat. Detta utgör skäl för att verkets roll vad gäller tillsynen över kollektiva förvaltningsorganisationer också bör vara anslags- finansierad. Att ”avgiftskollektivet” – dvs. de organisationer som blir tillsynsobjekt p.g.a. att de uppfyller definitionen av kollektiv förvaltningsorganisation – inte med säkerhet kan avgränsas på förhand (se avsnitt 3.2 och 3.3) talar också för att tillsynen bör vara anslagsfinansierad med skattemedel. En anslagsfinansiering har också fördelen att kostnaderna för tillsyn inte drabbar rättighets- havarna indirekt genom ökade kostnader för de kollektiva förvalt- ningsorganisationerna och andra berörda organisationer. Eftersom PRV:s nuvarande verksamhet är helt finansierad av avgifter som PRV förfogar över, s.k. specialdestination och finansi- eringen inte kan vara beroende av det nämnda ärendets hantering, bör det dock föreslås en bestämmelse som gör det möjligt för verket att ta ut avgifter för tillsynen. För att tillgodose kravet på full kostnadstäckning bör avgifterna i så fall tas ut som årliga till- synsavgifter som täcker kostnader för tillsyn samt informations- Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avgifterna. I avsnitt 14.7.2 föreslås att PRV:s tillsyn och skyldighet att föra register över kollektiva förvaltningsorganisationer ska i före- kommande fall ska omfatta även s.k. dotter- och samarbetsenheter, medlemsorganisationer och oberoende förvaltningsorganisationer. Som en konsekvens bör möjligheten att ta ut avgifter gälla även i förhållande till sådana organisationer. 14.10 Upplysningar, ingripanden och sanktioner Förslag: Det införs en bestämmelse i lagen om att en kollektiv förvaltningsorganisation ska lämna PRV de upplysningar om sin verksamhet som PRV begär. Det införs också en bestämmelse om att PRV ska ingripa om en kollektiv förvaltningsorganisa- tion har åsidosatt sina skyldigheter enligt lagen om kollektiv rättighetsförvaltning. Sådant ingripande får ske genom utfärdande av föreläggande att vidta rättelse , genom förbud eller genom anmärkning. Om PRV meddelar föreläggande eller förbud får PRV förena föreläggandet med vite. Vidare införs en bestämmelse om att PRV under vissa förutsättningar får avstå från ingripande. Möjligheten för PRV att kräva in upplysningar, ingripa och utfärda sanktioner ska i förekommande fall gälla även i förhållande till s.k. dotterenheter, medlemsorganisationer och oberoende förvaltningsorganisationer. Regeringen har framhållit att sanktioner vid tillsyn bör vara proportionerliga i förhållande till konstaterade brister. De olika möjligheter till sanktioner som är tillgängliga för ett tillsynsorgan bör kunna användas vid såväl mindre som mer allvarliga brister i en verksamhet. När en brist konstaterats vid tillsyn måste tillsyns- organet ha möjlighet till någon form av ingripande, som ska vara effektivt och tydligt. Sådana ingripanden har även en framåt- syftande funktion i att tillse att regler följs . Ett tillsyns- organ bör ha möjlighet att besluta om förelägganden i enskilda fall. Möjligheten att utforma föreläggandet för att kunna styra beteendet hos den objektsansvarige bör vara vitt och i princip ansluta till till- synens omfattning. Ett åtgärdsföreläggande bör kunna förenas med vite. Vidare bör tillsynsmyndigheten ha möjlighet att inhämta uppgifter från den objektsansvarige. De inhämtade uppgifterna ingår i underlagen för tillsynsorganets granskning och beslut (se skr. 2009/10:79 s. 41 ff.). I avsnitt 14.4.2 konstateras att det inte är möjligt att i lagen ange mer detaljerade anvisningar för tillsynsarbetet. För att tillsynen ska bli effektiv fordras dock att den generella skyldigheten att utöva tillsyn kombineras med bestämmelser om att en kollektiv förvalt- ningsorganisation ska lämna PRV de upplysningar om sin verk- samhet som PRV begär. Det bör också införas en bestämmelse om att PRV ska ingripa om en kollektiv förvaltningsorganisation har åsidosatt sina skyldigheter enligt lagen om kollektiv rättighets- förvaltning. På andra områden för rörelsereglering finns bestämmelser om att den behöriga myndigheten i vissa fall får avstå från ett ingripande. Till exempel finns i försäkringsrörelselagen en bestämmelse om att under vissa förutsättningar får avstå från ingripande (se 16 kap. 3 § försäkringsrörelselagen). Liknande bestäm- melser bör föras in i lagen om kollektiv rättighetsförvaltning. En utgångspunkt kunde möjligen vara att alla beslut som meddelas enligt lagen eller med stöd av föreskrifter som meddelats med stöd av lagen, gäller om inte annat bestäms. Detta skulle innebära att om PRV meddelar ett beslut måste den som beslutet gäller rätta sig efter detta även om han över- klagar beslutet (se härom 14.11). Det är en opraktisk ordning. I stället bör huvudregeln gälla, dvs. att besluten blir gällande först då de vinner laga kraft. Detta behöver inte uttryckas särskilt i lagen. Tillsyn kombineras ofta med olika typer av administrativa sank- tioner i den mån regelverken inte följs, t.ex. vite, som myndigheten själv kan besluta om. PRV bör därför ges befogenhet att utfärda de förelägganden, förenande med vite, som behövs för tillsynen (jfr artikel 36.3 i direktivet). I avsnitt 14.4.2 föreslås att PRV:s tillsyn m.m. över kollektiva förvaltningsorganisationer i förekommande fall ska omfatta även s.k. dotter- och samarbetsenheter, medlemsorganisationer och oberoende förvaltningsorganisationer. Som en konsekvens bör möjligheten för verket att kräva in upplysningar, ingripa och utfärda sanktioner i förekommande fall gälla även i förhållande till sådana organisa- tioner. 14.11 Möjlighet till överklagande Förslag: I lagen införs en bestämmelse om att beslut av PRV i fråga om tillsyn i enskilda fall enligt lagen om kollektiv förvalt- ning får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövnings- tillstånd krävs för överklagande till kammarrätten. I avsnitt 14.10 har föreslagits att PRV:s tillsyn ska kunna resultera i beslut om föreläggande. Sådana beslut ska kunna överklagas till högre instans. Överklagbarheten begränsas av allmänna förvalt- ningsrättsliga principer och förvaltningslagens allmänna regler om överklagande. En förutsättning för att ett beslut ska få överklagas är då bl.a. att det har karaktären av ett skriftligt uttalande, att beslutet i själva verket inte är en myndighets faktiska handlande, och att beslutet inte har alltför obetydlig verkan för parter eller andra (jfr t.ex. prop. 1997/98:101 s. 50 ff.). Instansordningen bör vara den som allmänt gäller i fråga om överklagande av förvaltningsärenden. Det innebär att besluten ska kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol med krav på prövningstillstånd i kammarrätten. Den allmänna regeln i 22 § förvaltningslagen om vem som har rätt att överklaga bör gälla. Klagorätten bör inte utsträckas ytter- ligare. Den bör inte heller generellt definieras på något annat sätt än vad som följer av förvaltningslagens bestämmelser. Ett beslut får således överklagas av den som beslutet angår om det har gått honom eller henne emot. Det innebär inte att var och en som är missnöjd med ett beslut får överklaga. Det krävs att klaganden har ett sådant intresse i saken som ger denne rätt att överklaga. Beslutet ska normalt påverka klagandens rättsliga ställning eller röra ett intresse som på något sätt erkänts av rättsordningen. Var gränsen går för klagorättens utsträckning bestäms ytterst i rätts- praxis. En prövning av PRV i en viss fråga, inom sitt tillsynsansvar, kan i ett enskilt fall resultera i att myndigheten konstaterar att någon överträdelse av bestämmelserna i lagen inte har skett och skriver av ärendet. Den allmänna bestämmelsen om rätt till domstolsprövning av förvaltningsbeslut i 22 a § förvaltningslagen (1986:223) kan inte anses tillämplig på ett sådant beslut. 14.12Tillsynens förhållande till möjlighet till prövning i allmän domstol Bedömning: Den tillsyn över kollektiva förvaltningsorganisationer som PRV tilldelas genom bestämmelser i den nya lagen innebär inte att verket har anförtrotts att allsidigt och slutligt pröva de frågor som omfattas av tillsynen. I avsnitt 14.4.2 har föreslagits att tillsynen över de kollektiva förvaltningsorganisationerna bör vara begränsad till de i huvudsak rörelserättsliga bestämmelserna. Under utredningens arbete har frågan väckts hur en tillsyn förhåller sig till möjligheten att väcka talan i allmän domstol, inklusive rätten till domstolsprövning. Frågan har ställts bl.a. mot bakgrund av att den föreslagna lagen om kollektiv rättighetsförvaltning i vissa delar kan sägas vara en offentligrättslig reglering av i grunden civilrättsliga frågor (jfr, för ett liknande resonemang, prop. 2002/2003:110 s. 117 f.). Enligt 10 kap. 17 § första stycket 1 RB är allmän domstol inte behörig att uppta tvist, som ska upptas av annan myndighet än domstol. Huvudregeln är att tvister ska avgöras av allmän domstol. Domstolen kan emellertid vara förhindrad att pröva en fråga i vilken förvaltningsmyndighet har tillerkänts beslutanderätt. För att allmän domstol ska anses förhindrad att pröva en sådan fråga har ansetts krävas att det genom ett författningsbemyndigande anför- trotts åt förvaltningsmyndighet att allsidigt och slutligt pröva frågan (se t.ex. prop. 1997/98:101 s. 52, Fitger, s. 10:38 a, Lavin, Domstol och administrativ myndighet, 1972 s. 76 f. och 327 ff. samt , Allmän förvaltningsrätt, 22 uppl. 2003 s. 228 ff.). Den tillsyn över kollektiva förvaltningsorganisationer som PRV tilldelas genom bestämmelser i den nya lagen innebär inte att verket har anförtrotts att allsidigt och slutligt pröva de frågor som omfattas av tillsynen. Det framgår redan av lydelsen av bestäm- melserna om tillsyn i lagen. Som konstaterats i avsnitt 14.10 gäller att den ”övervakning” av efterlevnaden som omfattas av myndig- hetens normala tillsynsarbete inte är förenad med bestämmelser om rätt för en enskild part att få sin sak prövad av myndigheten. Eftersom myndigheten inte är tvungen att ta saken till prövning kan en anmälan från en enskild till myndigheten inte heller sägas ha någon egentlig anhängighetsverkan (jfr. Lavin, a.a. s. 364). Det måste vidare beaktas att en konsekvens av ett exklusivt bemyndigande kunde bli att en rättighetshavare eller annan som omfattas av en rättighet i lagen ställdes utan möjlighet att få sin fråga prövad av domstol, eftersom det enligt bestämmelserna i lagen saknas möjlighet att överklaga ett beslut genom vilket myndighet har lämnat en anmälan utan åtgärd (se ovan avsnitt 14.11). Vidare gäller att om PRV i samband med sitt tillsynsarbete skulle meddela ett beslut i en fråga som senare blir föremål för prövning i allmän domstol, kommer verkets beslut endast att utgöra en viktig del av bevisningen vid en fullgörelsetalan vid allmän domstol. Även av dessa skäl följer således att PRV inte kan anses ha tillerkänts exklusiv rätt att allsidigt och slutligt pröva frågor inom tillsynsområdet (jfr, för ett liknande resonemang, NJA 2006 s. 410 och NJA 2013 s. 1103). 14.13Uppdrag att följa utvecklingen av bestämmelserna om licensiering och rapportering Förslag: PRV ges i uppdrag att följa utvecklingen vad gäller de bestämmelser som genomför artiklarna 16 (licensiering) och 17 (rapportering) i direktivet. Det har föreslagits att tillsynen begränsas till att omfatta endast de bestämmelser som är av s.k. rörelserättslig karaktär. Det innebär bl.a. att de bestämmelser som föreslås genomföra direktivets artiklar 16 och 17, som rör förhållandet mellan kollektiva förvaltnings- organisationer och användare, hamnar utanför tillsynen. Under utredningens arbete har förekommit skilda uppfattningar kring behovet av att låta tillsynen omfatta även dessa bestämmelser. I avsnitt 14.2.2 har gjorts bedömningen att det inte bör införas några bestämmelser med anledning av artikel 34.1 (om alternativ tvistlösning) i direktivet.