sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Det hölls bland annat kompletterande förhör med , den andra psykoterapeuten, den rådgivande psyko- logen, förhörsledaren, den återkommande anlitade rättsläkaren och ytterligare en rättsläkare som varit delaktig i Yenon Levi-fallet, flera av de polismän som deltagit i några av förundersökningarna och andra personer som bedömdes kunna belysa olika omständig- heter som varit relevanta i den ordinarie rättsprocessen. Även andra utredningsåtgärder vidtogs. Bland annat lät åklaga- ren SKL undersöka de förmodade benbitarna som hade hittats under en av förundersökningarna, varvid de kom till slutsatsen att materialet inte var ben. Det framgår vidare att åklagarna inte enbart hade tillgång till själva förundersökningsmaterialet som rörde utredningarna kring utan även det ursprungliga materialet kring döds- fallen och i ett av fallen en slutförd förundersökning avseende en annan misstänkt. I flera fall inhämtade åklagarna därutöver ytter- ligare material. I de förklaringar som lämnades in till hovrätterna bemötte och kommenterade åklagarna de omständigheter som framfört i resningsansökningarna. I vissa avseenden anförde åkla- garna att sådant som hade framförts i resningsansökningarna inte utgjorde skäl för resning och påpekade för hovrätterna brister i redovisningar. Åklagarna förde även fram omstän- digheter där de ansåg att det förelåg tveksamheter i de tidigare för- farandena och domarna. I några av ärendena bifogade åklagarna yttranden från den första förhörsledaren och åklagaren. I de ytt- randena bemöttes påståenden i resningsansökning- arna utförligt. Sammanfattande analys av det granskade materialet Vi har inte funnit anledning att rikta kritik mot det sätt på vilket åklagarna hanterade resningsansökningar. Det- samma gäller de ärenden där åklagarna själva ansökte om resning. Åklagarna har aktivt lyft fram sådant som talade för att de ur- sprungliga domarna var riktiga men kommit till slutsatsen att det förelåg skäl att bevilja resning och få saken prövad på nytt. Vi anser inte att åklagarna har agerat passivt eller ensidigt i förhållande till vad framfört utan att de till resnings- domstolarna lyft fram omständigheter som pekat i båda riktning- arna. När åklagarna efter sin genomgång av ärendena och efter ytter- ligare utredningsåtgärder kommer till slutsatsen att resning bör beviljas och att det föreligger skäl att få saken prövad igen får det snarare anses följa av åklagarnas skyldighet att iaktta opartiskhet och saklighet att detta framförs. Mot bakgrund av de vida bedöm- ningsramar som får anses gälla i sådana här fall anser vi inte att åkla- garna kan klandras för sitt agerande i samband med att resning beviljades. Att resning medges innebär i sig inget annat än att målet ska tas upp på nytt. När detta sker till förmån för den enskilde är det svårt att se det på annat sätt än att den enskildes rättssäkerhet värnas. 13.7.3Besluten att lägga ned åtalen I samband med att resning beviljades förordnade hovrätterna att målen skulle tas upp på nytt av de tingsrätter som dömt i de ordi- narie rättsprocesserna. Domarna mot var inte undan- röjda genom resningsbesluten och handläggningen var därmed inte avslutad, se avsnitt 3.2.5. Tingsrätterna förelade åklagarna att in- komma med yttranden inför domstolarnas ställningstaganden till den fortsatta handläggningen. I några fall förelade tingsrätterna åklagarna att de skulle yttra sig i fråga om åtalen vidhölls. Ärendena fördelades på sex åklagare. Åklagarna lade allt eftersom ned åtalen och underrättade tings- rätterna om besluten. Av nedläggningsbesluten framgår att det inte hölls några kompletterande förhör och att det inte heller i övrigt vidtogs några formella utredningsåtgärder. Åklagaren i åkte dock till och gick igenom för- Sammanfattande analys av det granskade materialet undersökningen kring försvinnande med norsk polis och åklagare. Han besökte även platser i med anknytning till försvinnandet. Vid kommissionens samtal med de åklagare som handlade ären- dena berättade flera av dem att deras utgångspunkt inledningsvis var att vidta ytterligare utredningsåtgärder och att eventuellt hålla kompletterande förhör med till exempel . Efter genomgång av förundersökningsmaterialet, resultatet av de återupp- tagna förundersökningarna och materialet från resningsprocesserna gjorde de dock bedömningen att bevisläget inte skulle förändras på ett sådant sätt att ytterligare utredningsåtgärder var motiverade. Samtliga åklagare kom fram till att bevisläget gjorde att det inte längre gick att förutse en fällande dom mot . I några beslut framhölls att åklagaren vid bedömningen av bevisläget även beaktat de kvarstående omständigheter som alltjämt talade för skuld. Nedläggningsbesluten var mer eller mindre utförliga men slutsatsen var densamma, och åtalen lades ned. Mot bakgrund av att inte längre erkände brott och att ytterligare förflutit sedan dödsfallen respektive för- svinnandena saknas det, enligt vår bedömning, anledning att ifråga- sätta åklagarnas överväganden när åtalen lades ned. Vi anser inte heller att det bör riktas någon kritik mot hur åklagarna bedrev arbetet efter att resning hade beviljats. Det kan visserligen sägas att det ur ett allmänt samhälleligt per- spektiv hade varit intressant att få saken ytterligare belyst genom ett nytt domstolsförfarande. Åklagarnas uppgift var dock att be- döma förutsättningarna för en ny fällande dom, och det hade inte varit rimligt att åklagarna enbart ur ett sådant allmänt intresse- perspektiv skulle driva nya brottmålsprocesser i domstol. 13.8Frågor som kom i skymundan Bevisföringen och bevisprövningen i de behandlade rättegångarna kom i mycket stor utsträckning att kretsa kring överensstämmelsen mellan minnen och vissa faktiska omständigheter kring brotten. Det handlade om plagg, kroppsliga egenheter, plat- ser, föremål i terrängen och i någon mån iakttagna personer. Som framgått av vår genomgång har värderingen av sådana indicier av Sammanfattande analys av det granskade materialet flera skäl varit vansklig. Dels har många av minnesbilderna vuxit fram successivt och med visst informationsläckage från utredarna och andra källor. Dels har lokalkännedomen i flera fall kunnat för- bättras, bland annat genom de vallningar och rekonstruktioner som ägt rum. Slutligen har berättelserna inte sällan kompletterats med suggestiva hågkomster av olika sinnesintryck som visserligen inte har kunnat kontrolleras men som ändå genom sin färgstyrka och detaljrikedom har förstärkt intrycket av att verkli- gen har varit på plats och haft kontakt med offren. Med den starka koncentrationen av bevisningen till detta slags ”kontaktdata” kom andra möjliga teman att hamna i utredningarnas periferi. Särskilt tre sådana aspekter kan nämnas: motiv och offer- val, styckningarna och rörelsemönstret vid brotten. Motiv och offerval. Vid seriemord brukar man i utredningsarbetet söka efter en ”berättelse” som förklarar de upprepade brotten. Det kan handla om hämndbegär eller aversioner mot personer med vissa gemensamma egenskaper. Huvudingredienserna i detta fall var att kände dragning till unga pojkar, att han i tidigare gärningar hade uppträtt våldsamt och gett prov på hänsynslöshet, att han led av en allvarlig psykisk störning samt att han plågades av hågkomster av våld och sexuella övergrepp under barndomen. För den sistnämnda komponenten fanns dock inga andra belägg är hans egna uppgifter. Personer som känt honom under barndomen, så- som hörda syskon, ställde sig oförstående till hans hågkomster. Inom polisen arbetar man med så kallad gärnings- mannaprofilering (1996, , och 2008, Linkros 2009). Denna teknik syftar huvudsakligen till att genom gemensamma nämnare mellan olika brott spåra en sannolik gärningsman, men om man vänder på perspektivet kan emellertid metoden i någon utsträckning sägas belysa trovärdigheten i fler- faldiga erkännanden. I fall varierade mycket, såsom mordmetoder och mordvapen. Även i motiv och offerval är det svårt att finna en konsekvent linje, i varje fall i de åtta fall som ledde till fällande domar. Enbart två av offren var unga pojkar i den ålder som sade sig vara särskild intresserad av. Fyra var kvinnor. Frågor kring motiv och bevekelsegrunder fick en sparsam be- lysning i utredningar och rättegångar. antyddes det att det handlade om spontant våld och bristande impulskontroll, men en- Sammanfattande analys av det granskade materialet ligt andra inslag i erkännanden planerades morden till exempel genom inköp av verktyg och anförskaffande av falska bilskyltar. En annan fråga där motiven inte närmare pene- trerades gäller hanteringen av liken efter morden. Flera av mordoff- ren skulle enligt ha styckats och likdelar därefter grävts ner på mordplatsen eller på andra platser, sänkts i en tjärn, sparats i hans bostad eller ätits upp av honom själv. Dessa beskriv- ningar var inte bara uppseendeväckande och makabra utan återgav också praktiskt komplicerade handlingar, och man kan fråga sig varför uppgifterna kom att godtas utan att pressades på närmare besked om sina bevekelsegrunder. Mycket tyder på att man lät den psykiatriska tvångsvården och den allvarliga psykiska störningen som utgjorde dess grund tjäna som tillräcklig förklaring för dessa handlingar. Att stycka lik efter ett mord är mycket ovan- ligt. I registreras omkring 95 fall av dödligt våld i form av mord, dråp och misshandel med dödlig utgång (Westfelt 2012). Vi har inte funnit någon statistik om hur många av liken som styckas, men det torde handla om högst något enda eller ytterst få fall. Ett vanligt motiv vid likstyckning förefaller vara att mördaren vill sopa igen spåren och undgå upptäckt. De frågor som i utredningarna ställdes kring uppgifter om det praktiska förfarandet med sågning och transport av likdelar var återhållsamma och förefaller ha upphört med hans förklaringar att det inte var något större problem. Vi har inte funnit några mer djuplodande spörsmål om motivbilden bakom detta påstådda handlande. Ett frågekomplex som heller inte förefaller ha rönt så stor uppmärksamhet i rättegångarna är många uppgivna förflyttningar i mordsyfte. Flertalet av de mord som han fälldes för utfördes långt från hans hemort. Det gäller (Munksund utanför ), och (Appojaure), () och de tre norska morden. Enbart mordet på i Rörs- hyttan förövades inom . Bland de mord som erkänt men inte lagförts för finns också många exempel på avlägsna brottsplatser: , , , och Risör på den norska sydkusten. Sammanfattande analys av det granskade materialet I kriminologisk och rättspsykologisk forskning har många stu- dier utförts kring seriebrottslingars rörelsemönster. Kunskaper härom efterfrågas mest när man försöker spåra okända gärnings- personer, men brottens geografiska spridning bör också kunna ge ledning vid bedömningar av erkännandens trovärdighet. I engelsk- språkig litteratur återfinns termer som ”spatial profiling” eller ”geographic profiling” (Rossmo 1995, och 2005). En utgångshypotes i många studier är att brottslingen inte an- stränger sig i onödan utan håller sig inom eller nära sitt normala revir. Även risken för att bli ertappad med brottsredskap eller byte anses tala för korta förflyttningar. Ett motiv för att undvika det närmaste grannskapet kan förstås vara att brottslingen inte vill bli igenkänd. Av litteraturen att döma begås flertalet brott relativt nära bosta- den eller arbetsplatsen. Seriebrott genomförs i allmänhet inom en någorlunda snävt tilltagen radie. Snook med flera (2005) under- sökte 53 tyska seriemördare och fann att av mördarna bodde inom en mil från brottsplatsen. Mohler och Short (2012) har presenterat en matematisk modell som söker fastställa hur långt brottslingar rör sig från sina ”ankarpunkter”, det vill säga bostäder och arbetsplatser. och (1997) jämförde uppgifter om 54 seriemördare som var och en hade dödat minst tio personer. Genomsnittsavstånden från respektive bostad till platsen för deras första möten med sina offer var och till den plats där de gjorde sig av med offren omkring . Rörelsemönstren kan skilja sig mellan olika brottstyper. Goodwill och (2005) undersökte spridningen av brottsplatser, avstån- den från bostäderna och konsistensen i de förflyttningssträckor som valdes av en och samma gärningsman vid olika brott. De fann att inbrottstjuvar uppvisar ett något mer sammanhållen gärnings- bild än våldtäktsmän, som i sin tur agerar något mera koncentrerat än mördare. Vad gäller konsekvensen i avstånd från bostaden till brottsplatsen vid olika gärningar av en och samma seriebrottsling var det däremot ingen större skillnad mellan de olika kategorierna. Man höll sig till ungefär samma distans från ”ankarpunkten” varje gång ett nytt brott planerades och genomfördes. Vid rättegångarna redogjorde ofta för sina för- flyttningar, men det ställdes så vitt vi har kunnat se mycket sällan frågor kring hans preferenser i sådana sammanhang. Sammanfattande analys av det granskade materialet mord sade han sig vägledas av ett diffust begär att våldföra sig eller döda någon. Om nu så var fallet, varför begav han sig då ut på så långa resor? I fallet uppgav han sig först ha sökt ett lämpligt offer i och efter att inte ha funnit ett sådant fortsatt till utkanten av . I andra fall anträdde han ännu längre resor, såsom och Appojaure. Även de norska morden förut- satte många timmars bilfärder, liksom mordet på i och flera andra erkända mord. synes endast i begränsad omfattning ha pressats på förklaringar till varför han valde att göra så långväga resor. En näraliggande fråga gäller den rent fysiska påfrestningen i dessa omfattande förflyttningar. I en tidig redogörelse för morden på och uppgav att han cyklat de tio milen från till brottsplatsen, utfört morden och därefter cyklat tillbaka samma väg. I en senare version av berättelsen skedde förflyttningen i stället med bil. Flera av morden inbegriper enligt uppgifter styckningar av offren och nedgrävningar av kroppsdelar som rimligen borde ha varit såväl psykiskt som fysiskt ansträngande, särskilt om de utför- des mitt som i fallet med . Hur han orkade med såväl sådana övergrepp som långa transportsträckor förefaller inte ha penetrerats särskilt noggrant vid rättegångarna. Det har gått den första morddomen mot meddelades och valde att inte längre medverka i ytterligare utredningar. Den tid som förflutit innebär att tidsandan blivit en annan och att samhället delvis ser annorlunda ut. Flera av de områden vi granskat har ut- vecklats. Det gäller särskilt inom psykiatrin, där nya metoder och synsätt trängt fram och inom åklagarväsendet, där ett större för- ändringsarbete pågår. Dessutom pågår lagstiftnings- arbeten som sannolikt kommer att påverka de områden som varit aktuella i vår utredning. Vissa förändringar har initierats som en direkt följd av . Andra sker inom ramen för det kontinuerliga utvecklingsarbete som ständigt fortgår. Många beslut som fattades i de granskade ärendena berodde inte på brister i regelverket utan på att reglerna inte beaktades i tillräck- lig utsträckning eller på bedömningar gjorda av enskilda individer. När så varit fallet har vi övervägt om dagens kunskapsläge och ökade medvetenhet kan anses innebära att riskerna för sådana fel- steg i väsentlig utsträckning har minskat, eller om ytterligare åtgär- der är påkallade. Det är inte riskfritt att betrakta det relevanta regelverket enbart genom det smala prisma som erbjuds av , inte minst eftersom dessa i många avseenden måste betraktas som näst intill unika. Möjligheterna att generalisera utifrån det enskilda fallet är därför begränsade. Även fungerande system kan fallera i särskilda undantagsfall utan att detta i sig motiverar grundläggande förändringar. Om sådana brister iakttas måste man överväga om ytterligare säkerhetsspärrar bör byggas in i systemen eller om det handlar om avvikelser inom en acceptabel felmarginal. Garderingar kan göra systemen mer tungrodda och nyttan av dem måste därför vägas noga mot kostnader och pengar. Vi har även tagit hänsyn till att mer detaljerade riktlinjer främst bör fastställas på myndighetsnivå genom föreskrifter eller andra styrande dokument. Nedan följer våra överväganden om huruvida de brister vi iakt- tagit kan anses vara förorsakade av strukturella brister och – om så är fallet – om de strukturella bristerna har åtgärdats, om föränd- ringsarbete pågår eller om förändringsbehov finns. 14.2Starkare skydd för objektivitetsprincipen och regleringen av åklagarnas arbete Bedömning: Polisers och åklagares objektivitetsplikt utgör en central grundprincip och vikten av den bör betonas starkare. Vi ansluter oss till förslag om att objektivitetsprincipen bör regleras i lag även för åtgärder som vidtas innan en förundersökning har inletts samt efter att åtal har väckts. Förslaget utgör en del av betänkandet Förundersök- ning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (SOU 2011:45). Det faktum att en och samma åklagare tilläts ansvara för flera omfattande och svårbedömda mordutredningar och åtalsbeslut avseende samma misstänkt samt frånvaron av granskning och kontroll av utredningsarbetet och åtalsbesluten utgör en struk- turell brist. Problemet har uppmärksammats av riksåklagaren som inlett ett omfattande förändringsarbete. Mot denna bak- grund bedömer vi att förändringsförslag från vår sida inte är erforderliga. Principen om polisers och åklagares objektivitetsplikt utgör en viktig grundprincip för det brottsutredande arbetet. Objektivitetsprincipen under förundersökningen är lag- stadgad i och vi anser att den är utformad på ett ändamålsenligt sätt. Även åklagarens skyldighet att förhålla sig objektiv under huvudförhandlingen är vedertagen och anses följa av stadgandet om objektivitetsprincipen under förundersökningen. Denna skyldighet är dock inte uttryckligen lagfäst. Det är lätt att förstå att en åklagare som väckt talan gärna vill se domstolen bekräfta de bedömningar som åtalet bygger på. Inte desto mindre är det viktigt att information om alternativa förkla- ringar, förlopp och gärningsmän kommer till domstolens känne- dom. Det faktum att objektivitetsprincipen under huvudförhand- lingen inte är uttryckligen lagfäst kan leda till att den inte beaktas i tillräcklig mån. Åklagarens sätt att presentera förundersökningen för rätten kan få stor betydelse för utgången i ett mål och det är därför viktigt att presentationen sker på ett objektivt och rätt- visande sätt. Detta gäller inte minst när processen av olika skäl inte är fullt ut kontradiktorisk, till exempel när den tilltalade själv inte vill verka för sitt försvar eller när den offentlige försvararen brister i utförandet av sitt uppdrag. Vi anser därför att lagregleringen av objektivitetsprincipen bör förstärkas. Ett sådant förslag har redan lagts fram av Förundersök- ningsutredningen i betänkandet Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (SOU 2011:45). Förundersöknings- utredningens förslag innebär att det i ska föras in bestämmelser om objektivitetsprincipens giltighet även för åtgärder som vidtas innan en förundersökning har inletts samt efter att åtal har väckts. Vi ansluter oss till detta förslag. Förslaget bereds i . Vad som är ett objektivt förhållningssätt i ett utredningsarbete är alltid beroende av människors bedömningar. Det är därför av central betydelse att sådana bedömningar inte, under allt , görs av samma personer. Det faktum att en och samma åklagare tilläts ansvara för samtliga mordutredningar och åtalsbeslut i och att utredningarna inte blev föremål för kontroll eller granskning kom att in- verka negativt på förundersökningsarbetets bedrivande och resultat. Vi anser att detta utgör en strukturell brist som bör åtgärdas. Riksåklagaren har, som en följd av , inlett en omfattande översyn av åklagarverksamheten. Riksåklaga- rens generella slutsatser, som utgör grunden för det arbete som pågår, är dels att flera åklagare normalt bör utses för att på så sätt verka för en allsidig belysning av utredningsmaterialet, dels att åklagaren, när den misstänkte själv inte verkar för sitt försvar, bör ta ett särskilt ansvar för att omständigheter som annars skulle ha lyfts fram av försvararen blir belysta under förundersökning och Den sistnämnda slutsatsen har även införts i de etiska riktlinjer som gäller för anställda inom åklagarväsendet (RåR 2014:1). Som en del i förändringsarbetet inleddes en översyn i avsikt att förstärka åklagarfunktionen. Översynen kom att utmynna i ett breddat anslag och ett mer genomgripande arbete sker nu med inriktning mot åklagarrollen och åklagarens sätt att arbeta. Enligt riksåklagaren bör, inom ramen för det arbetet, en förutsättningslös diskussion föras om bland annat åklagarens självständiga ställning, förundersökningsledarskapet och objektivitetspliktens närmare innebörd och omfattning. Arbetet bedrivs i projektform utan an- given tidsram. En fråga som under arbetets gång har lyfts fram är möjligheten att förstärka åklagarfunktionen vid allvarlig brottslighet när särskilda omständigheter medför att bevisfrågorna är väsentligen mer svårbedömda än annars. En sådan särskild omständighet har angetts kunna vara att en utredning huvudsakligen består av för- hörsuppgifter från en misstänkt som på grund av en psykisk stör- ning eller av annat skäl inte kan eller vill verka för sitt eget försvar. Vi delar uppfattningen att det finns skäl att förstärka åklagar- funktionen under nu nämnda och liknande förhållanden och stöder ett fortsatt arbete i denna riktning, även om vi inser att utform- ningen av en förstärkt åklagarfunktion behöver övervägas noga. Vidare har riksåklagaren gett en arbetsgrupp i uppdrag att analysera en ordning där en annan åklagare än den som är för- undersökningsledare i vissa fall beslutar i åtalsfrågan. Uppdraget har tillkommit som en följd av de diskussioner som förts om dels lämpligheten i att en och samma åklagare fattar beslut i ett ärende som pågår , dels risken för att åklagaren i större och mer komplicerade mål inte iakttar objektivitetsplikten i tillräcklig utsträckning. Som exempel ges att det emellanåt ifrågasätts om åklagaren i sin roll som förundersökningsledare har fullgjort upp- giften att kritiskt granska resultatet av förundersökningsåtgärder och i tillräcklig grad prövat alternativa hypoteser beträffande exem- pelvis händelseförlopp och gärningsmän. Även detta uppdrag har sedermera breddats och omfattar nu även andra tänkbara lösningar, som exempelvis att åtalsfrågan föredras för erfarna åklagare som inte tidigare varit involverade i förundersökningen eller att åtals- frågan i vissa fall prövas av högre åklagare. Uppdraget ska del- redovisas . Slutligen har riksåklagaren tillsatt en arbetsgrupp för att, förut- sättningslöst och i ett framåtblickande perspektiv, identifiera even- tuella systematiska brister och felaktigheter i åklagarverksamheten. Arbetsgruppen ska i första hand vara verksam fram till utgången av 2016 och redovisa sina analyser halvårsvis i form av delrapporter. Ramarna för åklagarnas arbete bör fastslås i författningar från riksdag och regering, vilket också är fallet . För att komma till rätta med de brister vi iakttagit krävs dock mer detaljerade regle- ringar. Sådana fastställs lämpligast i föreskrifter eller andra styrande dokument. Vår uppfattning är därför att det arbete som pågår inom är det mest ändamålsenliga för att möta det av oss identifierade förändringsbehovet. för utredningsarbetet i brottmål Bedömning: instruktioner för rekonstruk- tioner vid förundersökning om brott (RPS Rapport 1994:12) har i vissa delar åsidosatts och i andra delar gett otillräcklig ledning. De bör därför kompletteras och eventuellt omarbetas. Instruktionerna bör tydligare ange i vilka situationer som vall- ningar och rekonstruktioner är lämpliga utredningsåtgärder och vilka överväganden som erfordras vid deras utformning och genomförande. Ett sådant utvecklingsarbete hör naturligen hemma inom , som bör få ett särskilt rege- ringsuppdrag.