sou · H3B318 · 2015-03-04 00:00:00 — Panträtten lämpar sig alltså inte för sådant lösöre som pantsättaren säljer vidare inom ramen för sin löpande verksamhet, t.ex. lösöre ur varulagret. Skulle en sådan försäljning likväl ske, framstår det som befogat att skydda godtroende förvärvare. Godtrosregeln bör gälla vid överlåtelse genom försäljning eller byte. Vid gåva kan intresset av att skydda godtroende mottagare inte anses göra sig gällande i samma utsträckning, och den registrerade panträtten bör därför alltid stå sig i förhållande till en gåvomottagare. Detsamma bör gälla vid förvärv genom arv, testamente eller annat slags universalfång. Registreringen av panträtt ska, som nämns ovan, kungöras i Post- och , och uppgiften om pantsättningen får därmed viss spridning. Registrerad och kungjord panträtt skiljer sig dock från andra förekommande registreringar av panträtt. Medan dessa fall gäller särskilt avgränsade egendomskategorier, där även äganderätt antecknas, kan panträtt som är registrerad och kungjord gälla i princip alla slags lösören. Det går därför inte att ha utgångspunkten att allmänheten ska anses känna till vad som har kungjorts i Post- och när det gäller panträtt. När det gäller den närmare betydelsen av kravet på god tro hänvisas till författningskommentaren. Med hänsyn till att panträtten alltså inte gäller mot tredje man i alla situationer är det lämpligt att i pantupplåtelsen reglera frågor om förfogande över panten. Givetvis bör pantsättaren, också utan ett avtalsvillkor om saken, upplysa en förvärvare om förekommande panträtt ifall det skulle bli aktuellt att sälja det pantsatta lösöret. Även i andra avseenden finns det – med tanke på panträttens karaktär – anledning för parterna att mera utförligt reglera vad som ska gälla för panten, t.ex. i fråga om vård och avkastning. Vad som har anförts bör gälla för förvärv av både äganderätt och panträtt i lösöret (jfr tillämpningsområdet för lagen om godtrosförvärv av lösöre). Närmare om förfarandet och prövningen Enligt lösöreköplagen inträder det sakrättsliga skyddet efter det att ansökan om registrering gavs in till myndigheten. 30- dagarsfristen har i grunden en återvinningsliknande funktion. Om utmätning inträffar inom fristen, är det köpta lösöret inte skyddat mot utmätning. Och om konkurs beslutas på ansökan som har gjorts inom fristen, uppkommer inte heller något skydd. Fristen möjliggör härutöver också för framför allt innehavare av företagshypotek att ta kontakt med den näringsidkare som har genomfört en försäljning enligt lösöreköplagen i syfte att t.ex. omförhandla lån eller på annat sätt försöka värna sina rättigheter. Motsvarande ordning är, som sagt, motiverad för den nya lagen. Mot borgenärernas intresse ska dock vägas intresset av en snabb och effektiv kreditgivning. Det finns i näringslivet ofta behov av skyndsam hantering, och 30-dagarsfristen motverkar i viss mån detta. Det kan noteras att den typ av åtgärder som kan komma i fråga under fristen i många fall går att förbereda redan när säkerheten förvärvas. En företagshypotekshavare kan i samband med kreditgivningen ställa upp olika villkor som ska gälla för krediten, t.ex. att kredittagaren bara får ta andra krediter om vissa förutsättningar är för handen. Med hänsyn till borgenärernas intresse bedöms det även fortsättningsvis finnas behov av en viss fördröjning innan den sakrättsliga verkan av registreringen inträder. torde i tillräcklig utsträckning ge övriga borgenärer möjlighet att reagera. Fristen bör börja löpa när kungörelse i Post- och har skett. Kungörelsen av registreringsbeslutet i kombination med treveckorsfristen kompletterar därmed varandra som åtgärder ägnade att underlätta för övriga säkerhetshavare att tillvarata sin rätt. I en ansökan om registrering av en panträttsupplåtelse bör sökanden ange vissa grundläggande uppgifter om pantsättningen. Med hänsyn till att uppgifter om pantsättningen ska kungöras bör det redan i ansökan anges vilket lösöre som omfattas av panträttsupplåtelsen. Är det fråga om omfattande egendom, t.ex. många lösören av samma slag, bör sammanfattande uppgifter i viss utsträckning kunna godtas med hänsyn till syftet med kungörelsen. Vidare bör vid ansökan panträttsupplåtelsen ges in, vilket förutsätter att upplåtelsen är skriftlig. Av upplåtelsen måste framgå vilken egendom som pantsätts (jfr dagens förteckning enligt 1 § lösöreköplagen). Den som behöver veta vilket lösöre som omfattas av registreringen kan därför alltid gå till panträttsupplåtelsen. Någon prövning i sak av avtalet och villkoren i det bör registreringsmyndigheten inte göra. Myndigheten bör som regel kunna utgå från att det ingivna avtalet är en panträttsupplåtelse. Hänsynen till ett ordnat förvaltningsförfarande kräver dock en granskning av formell karaktär i några avseenden. bör kontrollera att ansökningen avser bestämt lösöre, liksom att det inte rör sig om sådant lösöre som är undantaget från lagens tillämpningsområde, t.ex. skepp. Likaså bör myndigheten kontrollera att upplåtaren är näringsidkare. Även i detta hänseende bör registreringsmyndigheten kunna lägga uppgifterna i ansökningen och bifogade handlingar till grund för bedömningen. Pantsättaren bör givetvis vara behörig att ansöka om registrering. I syfte att underlätta hanteringen av krediter finns det skäl att också ha en möjlighet för panthavaren att ansöka om registrering under förutsättning att samtycke föreligger från pantsättaren. Vid förfarandet hos registreringsmyndigheten är utgångspunkten att förvaltningslagen (1986:223) tillämpas. I förvaltningslagen finns bestämmelser om bl.a. inkommande handlingar, underrättelse om beslut och om överklagande. Dessa bör vara tillämpliga även i registreringsärenden. Något behov av särskilda bestämmelser i den nya lagen behövs därför inte. bör kunna ta ut en ansökningsavgift. Närmare bestämmelser om sådan avgift bör meddelas av regeringen. Om ansökningen om registrering är ofullständig, bör registreringsmyndigheten skicka ut ett föreläggande om komplettering. Är ansökningen efter komplettering ändå så bristfällig att den inte kan läggas till grund för en prövning om av registrering ska ske eller inte, bör registreringsmyndigheten kunna avvisa den. En särskild bestämmelse om detta behövs i lagen. Som nämns ovan blir en registrering betydelselös när pantsättaren har betalat sin skuld till panthavaren och pantsättningen har upphört att gälla. Det kan från kreditsynpunkt finnas intresse av att inaktuella registreringar av panträttsupplåtelser rensas bort. Det finns därför skäl att införa en möjlighet till avregistrering. Ansökan om avregistrering bör kunna göras av panthavaren. Av praktiska skäl bör det vara möjligt även för pantsättaren att begära avregistrering, såvida samtycke föreligger från panthavaren. En ansökan om avregistrering skulle kunna vara avgiftsfri för att uppmuntra panthavare att få bort inaktuella registreringar, vilket bör övervägas när föreskrifter om avgifter beslutas. Däremot finns det inte tillräckliga skäl att göra avregistrering tvingande. Enligt lösöreköplagen är ansvarig myndighet. Ärendehanteringen där fungerar väl. Detta utesluter inte att det kan finnas någon annan myndighet som också skulle vara lämpad att vara registreringsmyndighet. är inskrivningsmyndighet enligt lagen om företagshypotek, och registrering av upplåtelse av panträtt i lösöre har sakliga beröringspunkter med företagshypoteket. Erfarenhet av att hantera frågor om säkerhetsrätter finns alltså redan hos . Det kan också vara enklare för företag att samma myndighet sköter såväl företagsinteckningsregistret som registrering enligt denna lag. är därtill ansvarigt för Post- och . Enligt kommitténs uppfattning talar övervägande skäl för att får ansvara för registreringsuppgiften. I enlighet med vad som är brukligt bör det dock inte i lagen anges vilken myndighet som är registreringsmyndighet, utan den frågan bör ankomma på regeringen att meddela föreskrifter om. Kommitténs förslag till en ny lag om panträtt i lösöre genom registrering är utformat så att det passar oavsett vilken myndighet som är registreringsmyndighet. Om det skulle bli aktuellt att lägga ansvaret för registrering på , behövs det kompletterande föreskrifter i förordning, liksom förberedelser på myndighetsnivå (se även avsnitt 9 angående förordningsändringar). Ärenden om registrering bör hos , på motsvarande sätt som sker hos , kunna diarieföras i det allmänna diariet. Det har inte framkommit något behov av en särskild sekretessbestämmelse som skulle vara tillämplig vid registreringsmyndighetens handläggning. Det kan erinras om att sökanden givetvis inte behöver ge in andra uppgifter än vad som krävs för registrering. Enligt lösöreköplagen överklagas beslut till tingsrätten med tillämpning av 18 kap. utsökningsbalken. De flesta av bestämmelserna i det kapitlet kan dock inte tillämpas på ett sådant överklagande. En ny reglering bör förenklas lagtekniskt och innebära i huvudsak att överklagande sker till den tings- rätt som regeringen föreskriver och att lagen (1996:242) om domstolsärenden är tillämplig på handläggningen vid tingsrätten. Att det krävs prövningstillstånd vid överklagande till högre rätt framgår av 39 § lagen om domstolsärenden. En bestämmelse om extraordinära rättsmedel finns i 42 § i den lagen. är inte motpart i rättegången vid domstol i ett överklagat ärende. Huvudregeln enligt lagen om domstolsärenden, liksom enligt förvaltningsprocesslagen (1971:291), är att beslutsmyndigheten är motpart vid domstolen om en enskild har överklagat ett förvaltningsbeslut. Det finns inte anledning att avvika från denna ordning, oavsett vilken myndighet som blir registreringsmyndighet. Kommittén bedömer att det finns behov i näringslivet av att kunna pantsatta ekonomiskt värdefullt lösöregenom registrering. En ny lag om panträtt i lösöre genom registrering, som bygger på lösöreköplagen, bör därför införas. Registreringen utgör ett alternativ till kravet på tradition av det pantsatta lösöret. Registrerad panträtt är inte avsedd för lösöre som ska säljas vidare. Rättsverkan av en registrering ska inträda efter det att registreringen har kungjorts i Post- och och har förflutit. Genom detta förfarande får panthavaren skydd mot pantsättarens borgenärer. Post- och publiceras på och de kungörelser som publiceras där är lätt tillgängliga för var och en utan krav på inloggning etc. Uppgifterna ska ligga kvar så länge de är aktuella, och det ska vara möjligt att söka efter t.ex. organisationsnummer. Det blir därmed möjligt att kontrollera vilka eventuella pantsättningar som en företagare har gjort. Med registrerad panträtt i lösöre följer – i likhet med panträtt i allmänhet – särskild förmånsrätt vid utmätning och konkurs. Den som köper lösöre som har pantsatts genom registrering förvärvar egendomen utan belastning, om han inte kände till eller borde ha känt till panträtten. Förslag: Lagen om köpares rätt till märkt virke upphävs. Enligt lagen (1944:302) om köpares rätt till märkt virke får ved eller annat virke som någon har köpt men lämnat i säljarens vård inte tas i anspråk för betalning av säljarens skulder, om virket i fråga har blivit tydligt märkt för köparens räkning och det vid köp av sådant virke är brukligt att genom märkning ange vad som tillkommer köparen. Om förutsättningarna enligt lagen är uppfyllda, får köparen separationsrätt till virket i säljarens konkurs eller om utmätning sker hos säljaren (jfr NJA II 1944 s. 508 f.). Lagen bygger alltså på avtalsprincipen. I kommitténs förslag till lag om rätt till köpt lösöre finns det visserligen – till skillnad från i virkeslagen – inte något uttryckligt krav på att individualiseringen ska vara tydlig, men detta lär sakna praktisk betydelse i sammanhanget. Virkeslagens krav på att märkningen ska vara bruklig saknar dock helt motsvarighet i den föreslagna lagen. Ett upphävande skulle därmed i någon mån ändra rättsläget. är det svårt att finna skäl att särbehandla just virke vid en övergång till avtalsprincipen vid köp av lösöre. Kommittén föreslår därmed att virkeslagen upphävs. I stället kan den nya lagen om rätt till köpt lösöre tillämpas. Samma bedömning gjordes av Utredningen om konsumenträttsliga frågor (se SOU 1995:11 s. 170). Förslag: Lagen om registrering av båtbyggnadsförskott upphävs. Enligt lagen (1975:605) om registrering av båtbyggnadsförskott kan en beställare av en båt få förmånsrätt genom registrering. Den som har beställt en båt och lämnat eller utfäst sig att lämna tillverkaren förskott av pengar eller byggnadsämnen får enligt lagen låta registrera ett därom upprättat skriftligt avtal hos Transportstyrelsen och får därmed förmånsrätt enligt 4 § förmånsrättslagen (1970:979) i byggnadsämnena och vad som för beställarens räkning tillverkats med förskottet. Lagen syftar till att underlätta finansieringen av byggnation av båtar. Antalet ärenden om registrering har varit litet (två ärenden , ett ärende ). Enligt den föreslagna nya lagen om rätt till köpt lösöre får en köpare av lösöre skydd mot säljarens borgenärer i och med avtalet, om lösöret är bestämt. Är det inte bestämt uppkommer det sakrättsliga skyddet när visst lösöre är genom märkning, avskiljande eller någon annan åtgärd bestämt för köparens räkning. Lagen ger en beställare sakrättsligt skydd i lösöre som tillverkas i den utsträckning egendomen allteftersom tillverkningen fortskrider blir tillräckligt bestämd. Det sakrättsliga skyddet inträder oavsett om beställaren lämnat eller utfäst sig att lämna förskott av pengar eller byggnadsämnen. Med den nya lagen behövs alltså inte någon möjlighet att registrera båtbyggnadsförskott. Kommittén föreslår därmed att lagen upphävs. I stället kan den nya lagen om rätt till köpt lösöre tillämpas. Samma bedömning gjorde Utredningen om konsumenträttsliga frågor (se SOU 1995:11 s. 167). Upphävandet föranleder en följdändring i 4 § förmånsrättslagen. Vidare bör i 8 kap. 12 § utsökningsbalken upphävas. Bedömning: Det bör inte göras någon ändring i skuldebrevslagen. Vid förvärv av skuldebrev består alltså kraven på besittningsövergång och underrättelse för sakrättsligt skydd. Lagen behåller därmed också sin betydelse som rättskälla när det gäller överlåtelse av annan lös egendom än lösöre. Vid överlåtelse av annan lös egendom än lösöre, t.ex. fordringar, finns det särskilda regler för skydd mot säljarens borgenärer. Kommittén ska enligt direktiven uppmärksamma regler av detta slag och, om det behövs, föreslå nödvändiga ändringar. Lagen (1936:81) om skuldebrev innehåller bestämmelser om förvärvarens sakrättsliga skydd mot överlåtarens borgenärer. Vid förvärv av löpande skuldebrev blir förvärvaren skyddad mot överlåtarens borgenärer när han har fått skuldebrevet i sin besittning (22 § första stycket; se även 32 §). Vid förvärv av enkla skuldebrev uppkommer sakrättsskyddet genom underrättelse om åtgärden till gäldenären (31 §). Bestämmelserna om enkla skuldebrev tillämpas analogt på fordringar som inte grundas på ett skuldebrev, t.ex. muntliga fordringar, och har betydelse även för förutsättningarna för sakrättsskydd vid förvärv av annan lös egendom än lösöre. Vid skuldebrevslagens tillkomst betonade Lagberedningen svårigheterna med att skilja omsättningsöverlåtelser av löpande skuldebrev från säkerhetsöverlåtelser, dvs. Detta ansågs tala för att ha samma krav för överlåtelse som för pantsättning, där ett traditionskrav gällde. Det bedömdes inte heller finnas något berättigat intresse för förvärvaren att kunna lämna kvar ett löpande skuldebrev i överlåtarens besittning. (Se NJA II 1936 s. 91 f.) När det sedan gällde enkla skuldebrev var rättsläget före skuldebrevslagens tillkomst att förvärvaren erhöll sakrättsligt skydd mot överlåtarens borgenärer redan genom avtalet. Det ansågs emellertid betänkligt att tillerkänna överlåtelsen omedelbar rättsverkan. Om man, uttalades det i motiven, skulle efterge varje krav på att överlåtelsen ska kunna kontrolleras även av en utomstående, öppnar sig en alltför lätt utväg att genom helt diktade eller till sin tidpunkt oriktigt angivna överlåtelser undandra borgenärerna egendom. Det övervägdes om det var ändamålsenligt att kräva besittningsövergång, men med hänsyn till det enkla skuldebrevets karaktär av endast bevismedel för en fordran stannade man för att i stället som villkor för överlåtelsens verkan mot borgenärerna kräva att gäldenären underrättas, denuntieras, om överlåtelsen. En sådan underrättelse ansågs fylla det syfte som i fråga om löpande skuldebrev och lösören ligger till grund för traditionskravet, nämligen att den faktiska möjligheten att förfoga över den aktuella tillgången flyttas över genom åtgärden från överlåtaren till förvärvaren. Enligt motiven kunde ett krav på denuntiation inte anses som betungande, eftersom förvärvaren ändå måste sörja för att gäldenären underrättas för att trygga sig mot betalning till fel borgenär. (Se NJA II 1936 s. 112 f.) Enligt kommitténs uppfattning gör sig de skäl som sålunda ligger till grund för skuldebrevslagen alltjämt gällande. Visserligen anknyter lagen – som framgår av motiven – i systematiskt hänseende till traditionsprincipen. Lagen är dock resultatet av nordiskt lagstiftningssamarbete och det kan konstateras att den finska lagen har motsvarande krav på tradition när det gäller löpande skuldebrev, trots att avtalsprincipen gäller enligt finsk rätt vid köp av lösöre. I och uppställdes aldrig något sådant krav när skuldebrevsrätten lagreglerades. I har frågan om det likväl gäller ett krav på tradition diskuterats. Kravet på denuntiation sammanhänger också med den omständigheten att en förvärvare av ett enkelt skuldebrev ändå bör underrätta gäldenären för att denne inte i god tro ska kunna betala till överlåtaren med befriande verkan (29 §). Krav på underrättelse till berörd gäldenär finns också i den finska, danska och norska motsvarigheten till skuldebrevslagen. När det gäller förvärvarens sakrättsliga skydd vid förvärv av annan lös egendom än lösöre och skuldebrev har skuldebrevslagen stor betydelse som rättskälla. En övergång till avtalsprincipen vid köp av lösöre bör inte förändra detta rättsläge. Ett bibehållet denuntiationskrav i skuldebrevslagen innebär att det också fortsättningsvis krävs underrättelse till berörd tredje man vid överlåtelse av t.ex. en muntlig fordran eller en bostadsrätt. Bedömning: Lagen om godtrosförvärv bör inte ändras. Godtrosförvärv av lösöre regleras i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre. Har någon förvärvat lösöre genom överlåtelse från någon annan som hade egendomen i sin besittning men varken var ägare till den eller behörig att förfoga över den på det sätt som skett, får förvärvaren äganderätt till egendomen, om han har fått den i sin besittning och var i god tro (se 1 §). Enligt direktiven behöver kommittén inte överväga förändringar i regleringen av godtrosförvärv av lösöre. Den nya lagen om rätt till köpt lösöre ska gälla köparens rätt i förhållande till säljarens borgenärer (se avsnitt 7.1). Lagen reglerar alltså borgenärsskyddet och inte den del av sakrätten som brukar benämnas omsättningsskyddet, dvs. köparens skydd mot andra som också gör anspråk på den köpta egendomen. Däremot finns i förslaget till lag om panträtt i lösöre genom registrering en godtrosregel, se avsnitt 8.3. Den regeln avser situationen när ägaren disponerar över pantsatt lösöre. Kommittén ser ingen anledning att överväga någon ändring av traditionskravet som en av förutsättningarna för uppkomst av sakrättsskydd enligt lagen om godtrosförvärv av lösöre. Som framgår av nämnda lag är en annan av förutsättningarna för godtrosförvärv att överlåtaren har lösöret i sin besittning. Denna ordning vilar på tanken att besittningen typiskt sett innebär är besittaren har äganderätten till egendomen och därmed har rätt att förfoga över den. Utredningen om konsumenträttsliga frågor gjorde bedömningen att en övergång till avtalsprincipen i någon mindre mån skulle försvaga tanken på besittningen som legitimerande egenskap. Enligt utredningen fanns det dock inte anledning att göra någon ändring beträffande besittningen som en förutsättning för godtrosförvärv (se SOU 1995:11 s. 154). Kommittén delar denna bedömning. Det är inte motiverat att slopa kravet på att lösöret ska finnas i överlåtarens besittning. Att en köpare har vunnit sakrättsligt skydd i förhållande till överlåtarens borgenärer redan i och med avtalet är en sak för sig och bör inte påverka förutsättningarna för att kunna göra ett giltigt godtrosförvärv. Bedömning: Bestämmelserna om bolagets skydd mot stiftares borgenärer vid bildande av bolag bör inte ändras med hänsyn till införandet av avtalsprincipen vid köp av lösöre. I aktiebolagslagen (2005:551) finns bestämmelser om bildande av aktiebolag och däribland närmare föreskrifter om betalning för aktierna. Aktierna ska betalas i pengar eller, om en bestämmelse om detta finns i stiftelseurkunden, med apportegendom. Betalning med pengar ska ske genom insättning på ett särskilt konto som stiftarna har öppnat för ändamålet (se 2 kap. 17 § aktiebolagslagen). Betalning med apportegendom sker genom att egendomen avskiljs för att ingå i bolagets egendom (se 2 kap. 18 § aktiebolagslagen). Vilka åtgärder som behöver vidtas i det enskilda fallet får enligt förarbetena bedömas i enlighet med de sakrättsliga regler och principer som gäller för det ifrågavarande slaget av egendom. När det gäller lösöre sägs att det normalt förutsätts att egendomen överförs i den tillträdande styrelsens besittning för bolagets räkning (se prop. 2004/05:85 s. 528). Enligt 2 kap. 20 § aktiebolagslagen blir en betalning som har erlagts enligt 17 eller 18 § förbehållen bolaget mot aktietecknarens borgenärer när stiftelseurkunden har undertecknats av samtliga stiftare. Bolagets sakrättsliga skydd mot aktietecknarens borgenärer inträder alltså först när bolaget är bildat (jfr 2 kap. 4 § aktiebolagslagen). Det har inte framkommit något behov av att ändra den rådande ordningen med anledning av införandet av avtalsprincipen vid köp av lösöre. Besittningsövergång bör alltså alltjämt vara ett krav vid betalning av aktier med lösören. Lagtexten har en sådan utformning att det får anses framgå att besittningsövergång krävs. Något förtydligande av lagen bedöms inte påkallat. Bedömning: Det bör inte införas ytterligare krav på tillstånd från rekonstruktören under en företagsrekonstruktion. I avsnitt 8.3 görs bedömningen att registrerad panträtt i lösöre ska betraktas som en handpanträtt och därmed också omfattas av bestämmelserna om exekutiva åtgärder under en företagsrekonstruktion i 2 kap. 17 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion. I lagen om företagsrekonstruktion finns också bestämmelser om gäldenärens skyldigheter vid en företagsrekonstruktion. Gäldenären är exempelvis skyldig att lämna rekonstruktören alla upplysningar om sina ekonomiska förhållanden som är av betydelse för rekonstruktionen av verksamheten (2 kap. 14 §). Gäldenären får enligt 2 kap. 15 § lagen om företagsrekonstruktion inte utan rekonstruktörens samtycke betala skulder som har uppkommit före beslutet om företagsrekonstruktion eller ställa säkerhet för sådana skulder. Gäldenären får inte heller åta sig nya förpliktelser eller överlåta, pantsätta eller upplåta annan rätt till egendom av väsentlig betydelse för gäldenärens verksamhet. Åsidosätter gäldenären detta, inverkar det emellertid inte på rättshandlingens giltighet. Rekonstruktören får samtycka till en betalning endast om det föreligger synnerliga skäl. En försäljning av lösöre faller alltså under tillståndsplikten om lösöret är av väsentlig betydelse för verksamheten, och detta kommer att gälla även vid en övergång till avtalsprincipen. Frågan är om också åtgärder varigenom sålt lösöre individualiseras för en köpares räkning så att denne får skydd mot säljarens borgenärer bör vara tillståndspliktiga. I fråga om lösöre som inte är bestämt föreslås köparen få skydd mot säljarens borgenärer när lösöret är individualiserat för hans räkning genom t.ex. märkning eller avskiljande (jfr avsnitt 7.1).