sou · H3B371 · 2015-08-04 00:00:00 — Vetskapen om att ytterligare en läkare kan komma att granska chefsöverläkarens ställningstagande i målet gör också att chefsöverläkaren överväger sin uppfattning i målet mer noggrant än om möjligheten att förordna sakkunnig inte fanns. 72Socialstyrelsen (2009). 73Leviner P (2011) s. 151. 75Möte med domare och offentliga biträden i . förts att det även i LVU-mål finns behov av en medicinsk expert, t.ex. vid ovanliga psykiatriska symtom eller vid barnfetma.76 har i en skrivelse till utred- ningen bl.a. framfört att det bör vara en lagstadgad skyldighet att höra sakkunniga i mål om LVU i de fall det finns en funktionsned- sättning med i bilden. Förbundet menar att det är ett grundläg- gande problem att kompetens om autismspektrumtillstånd är mycket låg hos berörda myndigheter. De anser att det behövs en ökad användning av habiliteringsexperter eller annan specialkom- petens inom och domstolarna.77 Se även synpunkter från rättigheter (RFFR) i kapitel 9, avsnitt 9.12.5. Sakkunnigyttranden tillmäts generellt hög grad av trovärdighet i rätten. Det är därför viktigt att den som hörs som sakkunnig är objektiv och inte går längre i sina slutsatser än vad det aktuella kun- skapsläget tillåter. Det är viktigt att expertkunskap inte förmedlas på ett sätt som gör att den uppfattas som säkrare än den de facto är, vilket kan samverka med risken för att jurister missuppfattar bevis- värdet av naturvetenskapliga slutsatser.78 föreslog att förvaltningsrätt och kammarrätt i större utsträckning skulle använda sakkunniga vid muntliga för- handlingar i mål enligt LVU. Den sakkunnige skulle få spela en aktiv roll vid förhandlingen genom att ställa frågor till parterna om sådant som är av betydelse för uppgiften som sakkunnig. Som lämplig sakkunnig föreslogs legitimerad läkare, en legitimerad psykolog eller en legitimerad psykoterapeut. Endast sådana personer som hade erfarenhet av kvalificerat arbete med barn och ungdomar inom t.ex. barnpsykiatrisk eller pediatrisk verksamhet skulle få för- ordnas som sakkunnig. För att underlätta för förvaltningsrätterna och kammarrätterna att i olika frågor av ofta brådskande natur kunna få ett utlåtande från eller höra en sakkunnig vid muntlig 76Möte med domare och offentliga biträden i . 77Skrivelse från Autism och till utredningen . 78Thiblin I & Michard J-F (2014) med hänvisning till , Rätt svar på fel fråga. Typ III-fel vid användning av expertkunskap. nr 4 2009/10. förhandling skulle ett antal fasta sakkunniga förordnas med uppgift att vid behov bistå domstolarna.79 Förslaget behandlades inte i den efterföljande propositionen.80 10.2.10 Krav på skyndsam handläggning Mot bakgrund av att LVU är en skyddslagstiftning för barn och unga är det som regel angeläget att mål och ärenden enligt lagen handläggs så skyndsamt som möjligt. Enligt 7 § förvaltningslagen (1986:233, FL) ska varje ärende där någon enskild är part hand- läggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. FPL saknar bestämmelser om handläggningstider och har därför kompletterats med en bestämmelse om detta i LVU. Enligt 33 § LVU ska mål och ärenden enligt LVU handläggas skyndsamt. Med ärenden avses främst handläggningen hos social- nämnderna. Nämnderna bör se till att utrednings- och ansöknings- förfarandet inte drar ut på tiden.81 Om den unge är omhändertagen eller om ett tillfälligt flytt- ningsförbud har meddelats ställs särskilda krav på skyndsamhet. I sådana fall ska förvaltningsrätten ta upp målet till avgörande från den dag då ansökan om vård eller flyttningsförbud kom in (34 § LVU). Det är domstolen som utser det offentliga biträdet. Till offentligt biträde får förordnas advokat, biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan som är lämplig för uppdraget (5 § lagen om offentligt biträde med hänvisning till 26 § rättshjälpslagen). Det behöver således inte vara en jurist som förordnas som biträde. I praktiken förordnar dock domstolarna så gott som alltid jurister som offent- liga biträden i mål enligt LVU.82 Det har framförts att domstolen 79SOU 2000:77 s. 109 och 113. 2002/03:53. 1989/90:28 s. 123. 82SOSFS 1997:15 s. 109. förordnar yngre jurister som ställföreträdare för barn. Det finns en risk att ett oerfaret biträde enbart följer social- tjänstens utredning. Det krävs erfarenhet av den här typen av mål och viss livserfarenhet när man företräder barn under 15 år.83 Det finns inte några särskilda krav på lämplighet eller särskild barnkompetens. I propositionen om barns rätt att komma till tals diskuterade regeringen frågan om bestämmelserna om vem som ska kunna utses till offentligt biträde till barnet i LVU-mål borde ändras. bedömde regeringen att någon särskild bestämmelse om att ett offentligt biträde ska ha kunskaper om barn och barns behov inte var nödvändig. Skälen för det var att biträdet har möjlighet att föranstalta om viss utredning och att den särskilda sakkunskap om barn som är nödvändig får inhämtas genom utredningar, experthjälp eller dylikt.84 Det kan jämföras med en särskild företrädare för barn som utses när en vårdnadshavare kan misstänkas för vissa brott mot barnet. Till särskild företrädare för barn får enligt 5 § lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn endast förordnas den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är sär- skilt lämplig för uppdraget. Enligt förarbeten krävs för att få för- ordnas till särskild företrädare förmåga att utöva uppdraget så att barnets bästa sätts i främsta rummet och – i den mån som förut- sättningar finns för det – hänsyn tas till barnets egen vilja. Det måste ställas stora krav på förmågan att sätta sig in i barnets situation, att kommunicera med barnet och att vinna dess förtroende. De särskilda kraven gäller vidare förmågan att hantera en mycket känslig situation som ofta kan innefatta komplexa intressekon- flikter. Den som ska utses bör ha stor integritet, kunna vinna för- troende både hos personal på förskola och skola, tjänstemännen inom , och – i möjligaste mån – hos vårdnadshavarna. För att få representera denna specifika grupp av barn krävs också av den särskilda företrädaren att han eller hon har erfarenheter av för- undersökning och rättegång i brottmål. Det ska företrädesvis vara personer med erfarenhet som målsägandebiträde.85 83Cato M (2014) s. 37. 1994/95:224 s. 48 f. 1998/99:133 s. 33 f. I barnrättskommitténs allmänna kommentar till artikel 12 står att konventionsstaterna ska tillhandahålla utbildning om artikel 12 och dess praktiska tillämpning för alla som arbetar med och för barn inklusive bl.a. advokater. I kommentaren uttalar barnrätts- kommittén vidare att det är av yttersta vikt att en företrädare för barn vidarebefordrar barnets åsikter till beslutsfattaren på rätt sätt. Vilken metod som ska väljas ska avgöras av barnet med utgångs- punkt i barnets särskilda situation. Företrädaren måste ha tillräcklig kunskap om och förståelse för olika aspekter av beslutsprocessen och erfarenhet av att arbeta med barn.86 Advokater är skyldiga att vidareutbilda sig under minst 18 tim- mar . erbjuder fortbildningskurser för advokater inom en rad områden. erbjuds bl.a. kursen Att företräda barn och unga. Enligt kursbeskrivningen för- medlar kursen hur ombudet på bästa sätt företräder barn och unga i brottmål, vid tvångsomhändertaganden i förvaltningsrätten och ensamkommande flyktingbarn i migrationsdomstol. behandlade frågan om särskilda krav ska ställas på barnets biträde. Utredningen föreslog att lagen om offentligt biträde skulle kompletteras med särskilda krav på den som förordnas till offentligt biträde för barn i ärenden och mål enligt LVU. Utredningen menade att det skulle förbättra barnets förutsättningar att få sina rättigheter respekterade. Utredningen menade att om barnets biträde har särskild utbildning för att möta barnet på barnets villkor blir upplevelsen att träffa och prata med ytterligare en okänd person inte lika svår som om särskilda kvalifikationer saknas. Därför ansåg man att det är viktigt att det är en person som kan sätta sig in i barnets situation, som har förmåga att prata med barnet och inte bara till det och som kan förklara på ett för barnet begripligt sätt vad det är som händer och varför det händer. Den föreslagna regeln skulle endast gälla till förmån för underåriga då man menade att det inte fanns behov av samma kvalifikationer för ett biträde som företräder en 86 BO (2014b). vuxen person.87 Förslaget behandlades inte i den efterföljande proposi- tionen.88 10.3.2Inga specialiserade barndomstolar i Förvaltningsdomstolarna som prövar LVU-ärenden är inte speciali- serade i fråga om mål rörande tvångsomhändertagande av barn. Samma avdelningar och domare inom förvaltningsdomstolen hand- lägger som regel ärenden inom ett brett rättsligt fält. Det före- kommer över 500 olika typer av mål i förvaltningsdomstolarna, däribland mål om körkort, bistånd, tvångsvård, socialförsäkring och skatt. Det finns alltså inget krav på att rätten i LVU-mål ska innehålla personer som har erfarenhet av utsatta barn eller kunskap om barnpsykologi, barnpsykiatri, barnmedicin eller andra områden som kan vara relevanta för sakens prövning. Det betyder att i den mån expertkunskap är nödvändig för att kunna bedöma ett barns behov eller de risker som en viss miljö kan innebära, är rätten hän- visad till utomstående sakkunniga.89 Som redogjorts för tidigare i detta kapitel är det dock ovanligt att domstolen förordnar sakkunniga. Avsaknaden av specialiserade domstolar på det socialrättsliga området skiljer sig från andra rättsområden där det finns olika typer av specialiserade domstolar. I brukar domstolarna delas upp i allmänna domstolar, allmänna förvaltningsdomstolar, specialdomstolar90 och särskilda domstolar91. De särskilda dom- stolarna är inte administrativt fristående utan ingår som en del i en allmän domstol eller allmän förvaltningsdomstol. Vid sidan av dessa domstolar finns det också vissa statliga domstolsliknande nämn- der.92 Inrättandet av dessa specialiserade domstolar har förklarats med att de ärenden som hanteras där kräver särskild icke-juridisk sakkunskap, vilken tillförs genom att dessa domstolar även består av en eller flera sakkunniga ledamöter.93 87SOU 2000:77 s. 114 f. 2002/03:53. 89Diesen C (2011) s. 178. mark- och miljödomstolarna. hyres- och arrendenämnder och . 93Leviner P 2012. I många andra länder finns specialiserade barndomstolar som hanterar såväl unga lagöverträdare och familjerättsliga tvister som omhändertagande av barn. Synen på behovet av specialdomstolar Synen på behovet av specialdomstolar i har varierat. De argument som används mot specialdomstolar är att dessa är kost- nadskrävande och att det uppstår svåra gränsdragningsproblem om var ett mål ska avgöras. Dessutom är det en stor fördel om är universella och tillämpas lika i alla måltyper. Det anses också vara en fördel för rättsbildningen att en domare har erfaren- het och kompetens från olika rättsområden. Enligt är den svenska inställningen till special- domstolar fortfarande alltför restriktiv för att det ska vara möjligt med specialisering av barnrätten. har lagstiftaren ansett att endast mål som kräver särskild teknisk eller ekonomisk kompetens behöver vara specialiserade.94 Enligt finns det en direkt kritisk inställning inom det barnrättsliga området till inrättande av specialdomstolar, utöver den ovan nämnda generella skepsisen.95 Kritiken mot att adjungera särskilda ledamöter i rätten är bl.a. att det finns risk att fackmannen under överläggningen tillför viktig kunskap som parterna aldrig får tillfälle att förhålla sig till. Av dessa skäl är, enligt uppfattningar i svensk doktrin, sakkunniga att före- dra när det gäller frågan om hur specialistkompetens ska tillföras domstolen.96 Argumenten för specialisering av domstolarna – oav- sett om det sker i specialdomstolar eller i särskilda enheter i de allmänna domstolarna – är att de som ska döma behöver special- kompetens för att kunna fatta korrekta avgöranden. Både rättsord- ningen och samhällsförhållandena har blivit så komplicerade att det är svårt för en jurist att behärska många olika rättsområden sam- tidigt.97 94Diesen (2011) s. 176. 95Leviner P (2012) s. 99. 96Diesen C (2011) s. 175 f. 97Diesen C (2011) s. 176. Det ställs inget specifikt krav i LVU på domarens kompetens vilket innebär att det är upp till varje förvaltningsdomstol att bestämma om det ska finnas några specialiserade avdelningar eller om vissa mål och ärenden ska till vissa domare.98 Det kan jämföras med handläggningen av ungdomsmål i tingsrätt och hovrätt. Enligt 25 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lag- överträdare ska, om det inte finns några hinder, mål i tingsrätt och hovrätt mot den som inte har fyllt handläggas av lagfarna domare som särskilt har utsetts av domstolen att handlägga sådana mål. Det finns således inga krav på specialisering i ärenden och mål enligt LVU men i praktiken kan det dock finnas en viss specialisering genom att de domare som är intresserade av barnmål får barnmål etc.99 I barnrättskommitténs allmänna kommentar till artikel 12 står att konventionsstaterna ska tillhandahålla utbildning om artikel 12 och dess praktiska tillämpning för alla som arbetar med och för barn inklusive bl.a. advokater och domare.100 har huvudansvaret för all kompetensutveckling som riktar sig till ordinarie domare och som avser domarens juridiska kompetens. utbildningar är inte obligatoriska. erbjuds följande kurser som har en koppling till LVU: Barnet i rättsprocessen. Grundkurs i tvångsmål. Fördjupningskurs i LVU. Ökade möjligheter till specialisering 2010 genomfördes en förvaltningsrättsreform som innebar att de 23 länsrätterna ersattes av 12 förvaltningsrätter. Det övergripande syftet med förvaltningsrättsreformen var att skapa en långsiktigt 98Domstolarnas självständighet följer av 11 kap. 3 § RF som stadgar att ingen annan myn- dighet får bestämma hur dömande uppgifter ska fördelas mellan enskilda domare. 99Diesen C (2011) s. 177 f. 100BO (2014b). hållbar struktur för det förvaltningsrättsliga dömandet. Ett led i att åstadkomma detta var att se till att alla domstolar i första instans skulle få en tillräcklig storlek. Ett skäl till att antalet förvaltnings- rätter begränsades var att ge domstolarna ökade möjligheter till specialisering. I propositionen konstaterades att i organisationen med 23 länsrätter var möjligheterna till specialisering vid flertalet länsrätter begränsade och beredningsorganisationen alltför liten för att ge en tillräckligt bred kompetensbas. Större domstolar kan hålla sig med en specialiserad beredningsorganisation och även ha en specialisering på domarsidan, vilket bidrar till ökad kompetens hos domstolarna. Genom specialisering kan domstolarna också erbjuda goda utvecklingsmöjligheter för sina medarbetare, vilket kan gynna rekryteringen av kompetent personal.101 Utredningen om fortsatt utveckling av förvaltningsprocessen har bl.a. haft i uppdrag att utvärdera förvaltningsrätts- reform och analysera om det finns anledning till en ökad special- isering av skattemålshanteringen i domstol och hur en sådan i så fall bör utformas. Utredningen bedömer i sitt betänkande att domarna i allmän förvaltningsdomstol i fortsättningen väsentligen bör vara generalister. Det bör dock finnas domare som därutöver är specialiserade på vissa typer av mål. Vad som talar för att domarkå- ren i de allmänna förvaltningsdomstolarna i huvudsak bör bestå av generalister är bl.a. att en domare bör ha en överblick över rätts- ordningen som helhet och därutöver också behärska processen och den materiella processledningen. Det kan dock konsta- teras att specialisering kan öka förtroendet för domstolarna och bidra till högre kvalitet och ett effektivare resursutnyttjande. Genom specialisering kan domarna tillägna sig särskild erfarenhet och särskilda kunskaper på det valda området. Enligt utredningen bör dock sådana möjligheter till specialisering inte begränsas till skattemålen, utan även andra måltyper kan komma i fråga.102 För- slagen bereds inom . 2008/09:165 s. 108. 102SOU 2014:76 s. 118. Utöver de juridiskt skolade domarna ingår även politiskt tillsatta nämndemän i förvaltningsrätt och kammarrätt, på vilka de i likhet med socialnämndens ledamöter inte ställs några särskilda krav.103 Det kan jämföras med att det i 25 § lagen med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare finns särskilda krav på de nämnde- män som anlitas i sådana mål. 10.3.5Synpunkter på kompetensen i domstolen Behovet av ökad kompetens i domstolarna i LVU-ärenden har diskuterats i olika sammanhang. Den statliga poäng- terade vikten av att ställa högre krav på domstolens kompetens och förmåga att hantera LVU-mål ur ett barn- perspektiv.104 () har påtalat behovet av specialisering för domare i mål som rör barn. BO menar att en specialisering för domare i mål som rör barn är nöd- vändig, eftersom det krävs mer än en generell kunskap om barn och om hur man samtalar med barn. De praktiskt verksamma inom rättsväsendet har inte tillräckliga kunskaper om barn, barns behov och vilka rättigheter som barn har enligt barn- konventionen.105 har fört fram att kvaliteten i den dömande verksamheten i både allmän domstol och förvaltningsdomstol skulle kunna förbättras inom komplexa fält som barnrätten om domstolens företrädare i större utsträckning skulle besitta mer specialiserad kunskap. Diesen menar att domarna själva borde efterfråga ökad kunskap från de beteendevetenskapliga fälten och att detta skulle kunna mötas med utbildning, fortbildning och spe- cialisering men också med fler sakkunnigförordnanden och högre krav på de sociala utredningarna.106 har diskuterat det svenska barnskyddssystemet med generella domstolar ur ett rättssäkerhets- och legitimitetshän- 103Leviner P (2012). 104SOU 1997:116 s. 411 ff. 105BO (2004) s. 143 och 158. 106Diesen C (2011) s. 176. seende.107 Hon anser att det finns mycket som talar för en special- isering av något slag. Oavsett vilken roll och typ av specialisering domstolen borde ha anser hon att flera förändringar bör övervägas i nu gällande system. Ett förslag är att förtydliga domstolens utredningsansvar och krav på att sakkunniga förordnas i komplexa fall. Domstolens möjlighet att bedöma om beslutsunderlaget är fullgott eller inte och om sakkunnig eventuellt behöver förordnas kräver dock i sig viss specifik kompetens. menar att det minsta som kan krävas i fråga om specialisering inom det nuvarande systemet är att de jurister och nämndemän som verkar i förvalt- ningsdomstolarna är specialiserade i den meningen att de är lämpliga för uppgiften utifrån att ha särskild inriktning och åtminstone viss utbildning kring de komplexa frågor som aktualiseras i dessa mål. Det bör även krävas att de är intresserade av måltypen samt att de har ett lämpligt bemötande mot dem, både professionella och enskilda, som kommer till rätten. diskuterade frågan om att koncentrera LVU- målen till vissa domare. Mot bakgrund av att förvaltningsdomarna framfört att LVU-målen är komplicerade och tunga och därför bör fördelas på alla rotlar lämnade dock utredningen inte något sådant förslag. Inte heller föreslog man att en sakkunnig skulle ingå som ledamot av rätten. I stället föreslog man en bestämmelse om att en lämplig sakkunnig vid behov skulle höras vid muntlig förhandling i både länsrätt (numer förvaltningsrätt) och kammarrätt. För att underlätta för länsrätterna och kammarrätterna att kunna få ett utlåtande från eller höra en sakkunnig vid muntlig förhandling skulle ett antal fasta sakkunniga förordnas med uppgift att vid behov bistå domstolarna.108 107Leviner P (2012). 108SOU 2000:77 s. 113. är det enda land i som saknar särskild sakkunskap om barn i första rättsliga instans. Samtliga nordiska grannländer har medverkande personer med specialkunskap om barn i den första rättsliga instansen. och har barnsakkunniga som oftast är psyko- loger eller erfarna socionomer. har två barnsakkunniga i Barnskyddsnämden som består av fem ledamöter. Det ska efter- strävas enligt isländsk rätt att alla fem medlemmarna har special- kunskaper om barn. I praktiken sitter ofta lärare och präster i nämnden. Även hos överprövningsmyndigheterna eftersträvas barn- kompetens.109 I krävs det formellt sett inte barnkompetens, men domarna är ofta barnsakkunniga och speciellt utnämnda sakkun- niga anlitas i stor omfattning.110 De sakkunniga kan vara psyko- loger, psykiater, erfarna socionomer eller andra yrkesgrupper. Parterna kallar dessutom in externa sakkunniga som vittnen som förhörs av parternas advokater och fylkesnämnden. De inkallade har ofta utrett familjens relationer, samspel och eventuellt kan beskriva eller ge diagnoser och göra prognostiska uttalanden. Denna process tar tid och genomsnittstid för förhandlingsmöten i fylkesnämnderna är vanligtvis fördelat i de tyngre barnavårdsmålen. Att jämföra med förhandlingar i LVU-mål i som oftast har en tidsram beroende på antal ombud och företrädare (jurister) och parter samt eventuella vittnesmål.111 10.4Utredningens överväganden och förslag Som redovisats inledningsvis ska utredningen se över nuvarande LVU med sikte på att ytterligare stärka rättssäkerheten med barnets och den unges behov och rättigheter som utgångspunkt. 109Flodström H (2012) s. 48. (2012) s. 34. samband med översynen ska utredningen även belysa och analysera barns och ungas möjlighet att i högre utsträckning komma till tals. Barn har en särskilt utsatt situation i rättighetssammanhang eftersom de inte har full rättshandlingsförmåga och därmed behöver företrädas av andra i många sammanhang. Som en följd av det kan barn ibland ha svårt att erhålla sina rättigheter i praktiken. I syfte att öka barns och ungas möjligheter att få sina rättigheter till- godosedda och stärka rättssäkerheten i processen, anser utredningen att det måste ställas krav på barnkompetens hos såväl offentliga biträden som domare och att behovet av extern sakkunskap måste tillgodoses i mål om LVU. Utredningen ser också behov av vissa andra åtgärder för att stärka barnets rättigheter i rättsprocessen. 10.4.2Fortsatt processbehörighet från 15 år Utredningens bedömning: Åldersgränsen för process- behörighet ska behållas oförändrad i den nya LVU. Processbehörig är den som för egen räkning kan väcka talan och vidta andra processhandlingar. Den som har talerätt kan sakna pro- cessbehörighet på grund av att han eller hon är underårig. Hans eller hennes talan förs då av en ställföreträdare. I mål och ärenden enligt LVU inträder barnets processbehörighet (36 § LVU). Det innebär att barnet från företräder sig själv i processen och har rätt att företa egna bindande processhandlingar. Som redovisats tidigare i detta kapitel har åldersgränsen återkommande diskuterats och även frågan om det är rimligt med samma åldersgräns i både miljö- och beteendefallen. I den norska barnevernloven är barn i beteendefallen processbehöriga oavsett ålder. Utredningen har därför övervägt om åldersgränsen för processbehörighet ska ändras. Som redovisats ovan har barnets möjligheter att utkräva vård (eller vägra vård) vid ett överklagande stärkts genom rättspraxis . Denna utveckling har kunnat ske genom en precisering av ställföreträdar- institutet och stärkande av barnets och ställföreträdarens möjlig- heter att agera för att tillvarata barnets rätt. Denna utveckling är bra och i linje med ett rättighetsbaserat synsätt. Genom att ställ- företrädaren kan agera i överensstämmelse med barnets rätt och vilja optimeras sannolikt barnets möjligheter att få sina rättigheter tillgodosedda. Enligt utredningen är det en mer tilltalande utveck- ling än en sänkning av processbehörighetsåldern, vilket kan föranleda andra problem. Utredningen har därför stannat vid att åldersgränsen för processbehörighet inte bör sänkas. 10.4.3Rätt till offentligt biträde i mål om begränsning av umgänget m.m.