sou · H3B374 · 2015-08-18 00:00:00 — Underhållsskyldighet regleras även i av om internationell indrivning av underhåll till barn och andra familjemedlemmar (), som är införlivad med svensk rätt genom lagen (2011:603) med kom- pletterande bestämmelser till EU:s underhållsförordning och om underhållsskyldighet. För äldre avgöranden finns också bestämmelser i från 198858 och 200759, i av om erkännande och verkställighet av avgöranden angående underhållsskyldighet.60 Erkännande och verkställighet av avgöranden meddelade i en nordisk stat regleras i konventionen mellan , , , och undertecknad i angående indriv- ning av underhållsbidrag.61 57Rådets förordning (EG) nr 4/2009 av om domstols behörighet, tillämp- lig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldig- het, EUT L 7, 10.1.2009, s. 1–79. Underhållsförordningen gäller för EU:s medlemsstater, med undantag för , i frågor om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet. och är dock inte bundna av förordningen i fråga om tillämplig lag. 58Se av om domstols behörighet och om verk- ställighet av domar på privaträttens område. 59Se av om domstols behörighet och om erkän- nande och verkställighet av domar på privaträttens område. 60Som införlivats med svensk rätt genom lagen (1976:108) om erkännande och verkställighet av utländskt avgörande angående underhållsskyldighet. 61Se SÖ 1963:14. Frågan regleras även i överenskommelsen med , , och om ändring i konventionen angående indrivning av underhållsbidrag underteck- nad i (SÖ 2002:8). De nordiska konventionerna har införlivats med svensk rätt genom lagen (1962:512) om indrivning i av underhållsbidrag, fast- ställda i , , eller samt kungörelsen (1962:513) med vissa före- skrifter om indrivning och redovisning av underhållsbidrag, fastställda i , , eller och kungörelsen (1962:514) angående indrivning i , , eller av underhållsbidrag. 7.5.3Ingående, annullering och upplösning av äktenskap (artikel 4.1.b) Ingående, annullering och upplösning av äktenskap samt hemskill- nad är undantaget konventionens tillämpningsområde (punkten b). För svenskt vidkommande regleras dessa frågor, utom ingående av äktenskap, av II-förordningen och i övrigt av lag och förordning. Inte heller ingående, annullering och upplösning av äktenskaps- liknande förhållanden omfattas av , det vill säga samboförhållanden eller registrerade partnerskap.62 Enligt den förklarande rapporten är konventionen inte tillämplig på frågorna om en vuxen med nedsatt eller bristande förmåga får eller inte får ingå äktenskap, eller om en oförmåga som uppstår eller sent avslöjas hos en av makarna kan utgöra en grund för annullering eller upplösning av äktenskapet.63 7.5.4Förmögenhetsförhållanden i äktenskap eller i motsvarande förhållanden (artikel 4.1.c) Förmögenhetsförhållanden i äktenskap eller i motsvarande förhåll- anden omfattas inte av (punkten c). För makars förmögenhetsförhållanden finns för nordiskt vidkom- mande nordiska äktenskapskonvention och i övrigt lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Det bör även i sammanhanget nämnas att det inom EU pågår ett arbete med en förordning som kommer att reglera makars förmögenhetsförhållanden och en annan förord- ning som kommer att innehålla bestämmelser om registrerade part- ners förmögenhetsförhållanden. 62Jämför , Explanatory Report, paragraf 33. 63Se , Explanatory Report, paragraf 34. 7.5.5Truster eller arv (artikel 4.1.d) gäller inte för truster eller arv (punk- ten d). En trust är ett rättssubjekt som är vanligt förekommande i anglosaxiska länder, till exempel och , men finns inte i svensk rätt.64 Inom EU har antagits en förordning som reglerar arvsfrågor, och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verk- ställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg65 (arvsförordningen).66 Vad gäller internordiska förhållan- den i regleras frågor rörande arv i lagen (1935:44) om döds- bo efter dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare, som hade hemvist här i riket, m.m. och i lagen (1935:45) om kvarlåtenskap efter den som hade hemvist i , , eller samt i övrigt av lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo. En reviderad arvskonvention antogs mellan de nordiska länderna . Avsikten är att det ska vara möjligt att börja tillämpa denna konvention med arvsförordningen. 7.5.6Social trygghet (artikel 4.1.e) Social trygghet – på engelska ”social security” och på franska ”la sécurité sociale” – undantas från konventionens tillämpnings- område (punkten e). Socialt stöd utgår vanligtvis under vissa förut- sättningar till personer med en viss anknytning till ett land. Länder har traditionellt sett haft en omfattande bestämmanderätt över vilka som kvalificerar sig för stödet, vilket enligt den förklarande rapporten motiverar undantaget. Undantaget torde också omfatta kontant- stöd, som är avsedda att kompensera för bristen på resurser eller till och med vissa sociala förmåner i natura, undantas från konventionens tillämpningsområde. Konventionen omfattar emellertid förordnandet 64Stiftelse är det rättsubjekt i som är mest likt en trust. 65Se EUT L 201, 27.7.2012, s. 107–134. 66Förordningen trädde i kraft , men dess bestämmelser ska i huvudsak, börja tillämpas först . Förordningen är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla EU:s medlemsstater utom , och . för en vuxens företrädare att ta emot socialt stöd på den vuxnes vägnar.67 För svensk del innebär undantaget att exempelvis försörjnings- stöd faller utanför konventionen. 7.5.7Offentligrättsliga åtgärder av allmän karaktär för hälsa (artikel 4.1.f) Det är inte alla offentligrättsliga åtgärder för hälsa som är uteslutna från konventionens tillämpningsområde, utan endast sådana åtgär- der som är av allmän karaktär, till exempel obligatorisk vaccination (punkten f).68 Åtgärder som däremot riktar sig till en enskild vuxen och som innefattar myndighetsutövning (se avsnitt 7.2.2), till exem- pel placering av en vuxen i en särskild vårdinrättning eller tvångs- medicinering, omfattas av konventionen.69 Som nämns i avsnitt 7.2.2 omfattar konventionen inte den medi- cinska behandlingen i sig, som faller inom området för medicinsk vetenskap och läkarnas verksamhetsfält. Däremot gäller konven- tionen juridiska frågor om företrädare för den vuxne vid ställnings- tagandet till medicinsk behandling.70 7.5.8Åtgärder som vidtas mot en person till följd av att han eller hon har begått brottsliga gärningar (artikel 4.1.g) Konventionen omfattar inte sanktioner mot en person till följd av att han eller hon har begått brottsliga gärningar (punkten g). For- muleringen ”åtgärder som vidtas mot en person till följd av att denne har begått brottsliga gärningar” har enligt den förklarande rapporten valts för att inte sätta någon gräns för behörighet hos de fördrags- slutande staterna att besluta om de åtgärder som de anser lämpliga till följd av en brottslig gärning. Enligt rapporten är det både nöd- vändigt och tillräckligt att gärningen utgör en brottslig handling enligt straffrättslagstiftningen.71 67Se , Explanatory Report, paragraf 39. 68Se , Explanatory Report, paragraf 40. 69Jämför , Explanatory Report, paragraf 40. 70Se , Explanatory Report, paragraf 42 och avsnitt 7.2.2. 71Se , Explanatory Report, paragraf 43. Exempel på sådana åtgärder som enligt svensk rätt är undan- tagna från konventionens tillämpningsområde är skyddstillsyn med föreskrifter om en särskild behandlingsplan, så kallad kontraktsvård (28 kap. 6 a § ), och rättspsykiatrisk vård enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. 7.5.9Beslut i fråga om rätt till asyl och om invandring (artikel 4.1.h) Beslut i fråga om rätt till asyl och om invandring omfattas enligt den förklarande rapporten inte av konventionen (punkten h). Där- emot omfattas, enligt den förklarande rapporten, skydd och repre- sentation av vuxna med bristande förmåga att ta tillvara sina intressen när dessa söker asyl eller uppehållstillstånd.72 För svensk del undantas bland annat beslut i fråga om uppe- hållstillstånd och arbetstillstånd enligt utlänningslagen (2005:716) genom punkten h). 7.5.10Åtgärder som uteslutande vidtas för att trygga den allmänna säkerheten (artikel 4.1.i) Åtgärder som uteslutande vidtas för att trygga den allmänna säker- heten undantas från tillämpningsområdet för konventionen (punk- ten i). Undantaget rör enligt den förklarande rapporten främst tvångs- omhändertagande av vuxna som på grund av psykisk sjukdom är en fara för tredje man. Men en vuxen som lider av en psykisk störning kan i många fall också vara en fara för sig själv. En åtgärd som vid- tas både för att trygga den allmänna säkerheten och till skydd för den vuxne omfattas av konventionen.73 I svensk rätt kan bland annat en åtgärd som avses i punkten vara ett tillfälligt omhändertagande av en vuxen som genom sitt upp- trädande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna enligt 13 § polislagen (1984:387). Ett annat exempel är ett beslut om förvar av en utlänning om det är fråga om att för- bereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning 72Se , Explanatory Report, paragraf 44. 73Se , Explanatory Report, paragraf 45. eller utvisning enligt 10 kap. 1 § andra stycket 3 utlänningslagen. En förutsättning för ett sådant förvar är att det annars finns en risk att utlänningen bedriver brottslig verksamhet i (10 kap. 1 § tredje stycket utlänningslagen). Ett annat exempel på en åtgärd som torde utgöra ett undantag enligt punkten i) är ett beslut om karan- tän vid risk för spridning av en samhällsfarlig sjukdom enligt 9 § smittskyddslagen (2004:168), under förutsättning att beslutet inte kan uppfattas som skydd för den smittade själv. 7.5.11Behörighet att verka som den vuxnes företrädare (artikel 4.2) Av artikel 4.2 framgår att vad som föreskrivs i artikel 4.1 inte ska inverka på en persons behörighet att verka som den vuxnes före- trädare i de frågor som nämns där. Syftet med artikel 4.2 är enligt den förklarande rapporten att begränsa undantagen från konven- tionen enbart till vad som är absolut nödvändigt. I artikeln lyfts därför fram att en person måste kunna vidta de skyddsåtgärder som situationen kräver även om det till exempel handlar om att begära äktenskapsskillnad eller bodelningsförrättare. Sålunda utesluts den vuxnes anspråk på underhåll eller bodelning, men konventionen ska tillämpas vid förordnande av en företrädare för den vuxne i frågor om underhåll eller bodelning (se avsnitt 7.5.2).74 På motsvarande sätt förhåller det sig med behörigheten för en vuxens företrädare i frågor som rör medicinsk behandling av den vuxne (se avsnitt 7.2.2). 74 Se , Explanatory Report, paragraf 46. 8.1.1Behörighetsbestämmelserna och deras inbördes förhållanden Bestämmelserna om behörighet för rättsliga eller administrativa myndigheter i de fördragsslutande staterna finns i artiklarna 5–12 . Som huvudregel är myndigheterna i den fördragsslutande stat där den vuxne har hemvist behöriga att vidta skyddsåtgärder (artikel 5). En fördragsslutande stat ska tillämpa kon- ventionen på alla vuxna som har hemvist i den staten, oberoende av om den vuxne även har anknytning till ett tredje land. Det är då inte möjligt att som en förutsättning för tillämpning av bestämmelsen ta hänsyn till exempel till den vuxnes medborgarskap eller vistelse i en fördragsslutande stat. När det gäller vuxna flyktingar tillkommer behörigheten dock myndigheterna i den fördragsslutande stat dit den vuxne har flytt (artikel 6.1). Om hemvist inte kan fastställas har myndigheterna i den fördragsslutande stat där den vuxne vistas i stället behörighet att vidta åtgärder (artikel 6.2). Behörighetsbestämmelserna är flexibla och ger utrymme för samspel och samarbete mellan de fördragsslutande staterna. I konventionen finns därför även möjlighet för vissa andra länder att utöva behörighet. Hemvistlandet och, om hemvistet inte kan fast- ställas, vistelselandet kan avstå sin behörighet till förmån för myn- digheterna i den fördragsslutande stat där den vuxne är medborgare (artiklarna 7 och 8). Detta kan göras på initiativ av myndigheterna i medborgarlandet (artikel 7) eller på eget initiativ (artikel 8). I det första fallet krävs vidare, för att behörigheten ska kunna utövas, att medborgarlandets myndigheter anser sig bättre kunna bedöma vad som är bäst för den vuxne och att de har underrättat de myndigheter som är behöriga i hemvistlandet eller vistelselandet om situationen. Enligt konventionen ges dock behörighet för medborgarlandet grun- dad på den vuxnes medborgarskap endast när den vuxne har hem- vist i en fördragsslutande stat (se vidare avsnitt 8.4.1). Det finns även ett antal kompletterande bestämmelser om be- hörighet som är beroende av ett bemyndigande från myndigheterna i den fördragsslutande stat där den vuxne har hemvist, i den för- dragsslutande stat dit han eller hon har flytt eller, för det fall hemvist inte kan fastställas, i den fördragsslutande stat där den vuxne vistas (artikel 8). De fördragsslutande stater vars myndigheter kan bemyn- digas att utöva behörighet är bland annat en stat i vilken den vuxne är medborgare, en stat i vilken den vuxne hade sitt föregående hem- vist eller en stat i vilken egendom som tillhör den vuxne finns. Därtill är myndigheterna i den fördragsslutande stat där den vuxne har egendom behöriga att vidta skyddsåtgärder när det gäller egendomen (artikel 9). I alla brådskande fall har myndigheterna i den fördragsslutande stat där den vuxne eller egendom som tillhör den vuxne finns behörighet att vidta nödvändiga skyddsåtgärder (artikel 10). Myndigheterna i den fördragsslutande stat där den vuxne finns är dessutom i undantagsfall behöriga att vidta tillfälliga åtgärder till skydd för den vuxne, med territoriell verkan endast i staten i fråga (artikel 11).1 Behörighetsregleringen är utformad för att undvika parallella förfaranden och oförenliga åtgärder i olika fördragsslutande stater. Mot denna bakgrund utgår regleringen från att myndigheterna i hemvistlandet, tillflyktslandet eller vistelselandet är behöriga enligt ovan, fram till dess att de har avstått från eller lämnat ett bemyn- digande i fråga om behörigheten till någon annan av de i konven- tionen angivna länderna (artiklarna 7.2 och 8.1). När det gäller artiklarna 9 och 11 är en förutsättning för vidtagandet av skydds- åtgärder att dessa är förenliga med åtgärder som har vidtagits av de myndigheter som är behöriga enligt artiklarna 5–8. Därtill anges i artiklarna 10 och 11 att skyddsåtgärder som har vidtagits, med dessa artiklar som grund och avseende en vuxen som har hemvist i en fördragsslutande stat, ska upphöra att gälla så snart de myndigheter 1 Jämför , Explanatory Report, paragraf 48. som är behöriga enligt artiklarna 5–9 respektive artiklarna 5–8 har vidtagit skyddsåtgärder. Konstruktionen av hur behörighetsgrunder- na förhåller sig till varandra medför att det inte behövs en särskild bestämmelse om litispendens för att lösa eventuella behörighets- konflikter (se närmare avsnitt 8.1.3). Utformningen av behörighetsbestämmelserna Haag- konvention avviker i viss mån från bestämmelserna Haag- konvention. Ett av syftena med utformningen av bestämmelserna om behörighet är att av hänsyn till barnets bästa och eventuella intressekonflikter mellan föräldrarna undvika konkurrerande behörighet mellan myndigheter i olika fördrags- slutande stater. När det gäller skyddsbehövande vuxna uppkommer dock sällan konkurrerande önskemål om att ta hand om den vuxne. Det är snarare på det sättet att den goda viljan hos den som är beredd att ta på sig ett ansvar att sörja för skydd i någon form inte bör hindras. Om en sådan person inte är bosatt i den vuxnes hemvist- landet har det därför ansetts lämpligt att han eller hon inte är be- gränsad till att vända sig till myndigheterna i den vuxnes hemvistland utan kan ansöka om skyddsåtgärder även i en annan fördrags- slutande stat.2 8.1.2Något om behörighetsbestämmelsernas allmänna tillämplighet och autonom rätt gäller fullt ut i de fördragsslutande staterna. Konventionen lämnar ett visst utrymme för tillämpning av auto- nom rätt i förhållande till icke-fördragsslutande stater. Vissa bestäm- melser i konventionen kan dock till sin karaktär sägas vara allmänt tillämpliga eftersom de i bestämmelserna angivna villkoren alltid ger behörighet oavsett om den eller de andra berörda länderna har tillträtt konventionen. Det gäller artiklarna 5, 6, 10 och 11. Nämnda bestämmelser är, till skillnad från artiklarna 7–9 som förutsätter ett konventionssamarbete, således allmänt tillämpliga i sig själva. Vid sidan av dessa bestämmelser saknas såväl utrymme för som behov av autonoma internationellt privaträttsliga behörighetsbestämmelser. För de konventionsbestämmelser som inte är allmänt tillämpliga till 2 Se , Explanatory Report, paragraf 5. sin natur får övervägas i vilken utsträckning som motsvarande reg- lering bör återfinnas i den svenska autonoma lagstiftningen (se kapitel 16). regleras inte frågan om behörigheten ska prövas då ett förfarande inleds, eller då en viss åtgärd vidtas eller vid båda dessa tidpunkter. Ett tänkbart exempel på när denna frånvaro av reglering eventuellt skulle kunna innebära problem är om den vuxnes hemvistland ändras under det att en myndighet i det tidigare hemvistlandet fortfarande över- väger en åtgärd enligt konventionen. I torde det följa av allmänna, grundläggande process- rättsliga principer att en myndighets behörighet att vidta åtgärder avgörs i processens inledningsskede (jämför 10 kap. 15 § rättegångs- balken där tidpunkten för delgivning med svaranden är avgörande). Enligt principen om perpetuatio fori förblir sedan en myndighet behörig oavsett ändringar i de behörighetsgrundande omständig- heterna som inträffar under processens lopp. Principen är en allmänt omfattad grundsats i svensk intern processrätt, men är inte lika given i internationella situationer.3 Det torde ligga i sakens natur att en myndighet har att ta ställning till frågan om sin behörighet då en ansökan om skyddsåtgärder kom- mer in till myndigheten. Frågan är om myndigheten på nytt ska ta ställning till behörigheten innan den vidtar en åtgärd till skydd för den vuxne. Det är den vuxnes hemvist som i det ovan nämnda exemplet ger ett lands myndigheter behörighet enligt artikel 5.1. Om den vuxne flyttar och får hemvist i en annan fördragsslutande stat, ska myndigheterna i det landet enligt artikel 5.2 vara behöriga. Be- stämmelsen i artikel 5.2 medför enligt den förklarande rapporten att en ansökan om skyddsåtgärder vid en myndighet i det första hemvistlandet bör avvisas om den vuxne får ett nytt hemvist i en annan fördragsslutande stat innan saken är avgjord, eftersom myn- digheten i och med flytten förlorar sin behörighet. Detta innebär således en avvikelse från principen om perpetuatio fori genom att 3 Jämför , Svensk rättspraxis i internationell processrätt, 1989, s. 117 f. det tidigare hemvistlandets myndigheter under processens gång för- lorar sin behörighet.4 Även avsaknaden av en särskild bestäm- melse som löser fall av konkurrerande behörighet mellan myndig- heter i olika fördragsslutande stater, en bestämmelse om litispendens, har enligt utredningens mening betydelse för frågan om när en myn- dighet ska ta ställning till sin behörighet. I artikel 13 Haag- konvention finns en litispendensbestämmelse som ska tillämpas vid behörighetskonflikter, till exempel om en domstol i barnets hemvist- land och en domstol i ett äktenskapsmål mellan barnets föräldrar har behörighet samtidigt.5 Enligt bestämmelsen Haag- konvention ska, något förenklat, den omständigheten att motsvarande åtgärder har begärts och fortfarande övervägs hos myndigheterna i en annan fördragsslutande stat (som för begäran var behöriga enligt konventionen) vara ett hinder mot att samma fråga prövas i en annan fördragsslutande stat. Haagkonven- tion, som alltså inte innehåller någon sådan bestämmelse, har man nöjt sig med att det finns en inbördes hierarki mellan bestämmel- serna (se avsnitt 8.1.1). Denna hierarki är tillsammans med det kon- ventionsenliga utbytet av information mellan alternativt behöriga myndigheter i de fördragsslutande staterna tänkt att hindra fall av konkurrerande behörighet. Avsaknaden av en litispendensbestäm- melse talar enligt utredningens mening för att en myndighet måste kontrollera sin behörighet enligt innan den vidtar en skyddsåtgärd. Enligt utredningens bedömning ska således en myndighet, enligt , pröva sin behörig- het både när ett förfarande inleds och fortlöpande under handlägg- ningen samt senast i samband med att myndigheten ska fatta beslut avseende den aktuella skyddsåtgärden. Det gäller även mellan olika myndighetsinstanser vid överklagan. I de flesta fall torde det, enligt utredningens bedömning, inte inträffa någon förändring av bety- delse för behörigheten under den pågående handläggningen av ett ärende om en skyddsåtgärd. För det fall två länder är oeniga om som den vuxne fick ett nytt hemvist, och således när behörigheten övergick, 4Se , Explanatory Report, paragraf 51. 5Bryssel II-förordningen innehåller en bestämmelse (artikel 19) som kan sägas motsvara artikel 13 . kan konventionens samarbetssystem användas för att lösa frågan. I annat fall torde beslutande myndigheter ha att, inom ramen för sin handläggning av det egna ärendet, avgöra sin behörighet. Det kan dock anmärkas att myndigheterna i det nya hemvistlandet alltid kan ersätta en tidigare åtgärd med en ny. 8.2Behörighet för myndigheterna i den vuxnes hemvistland (artikel 5) 1.De rättsliga eller administrativa myndigheterna i den fördragsslut- ande stat där den vuxne har hemvist ska vara behöriga att vidta åtgär- der som syftar till skydd för den vuxnes person eller egendom. 2.Om den vuxne får nytt hemvist i en annan fördragsslutande stat ska myndigheterna i den nya hemviststaten vara behöriga. 8.2.1Behörighet utifrån hemvistet (artikel 5.1) Huvudregeln är att de rättsliga eller administrativa myndigheterna i den fördragsslutande stat där den vuxne har hemvist ska vara behöriga att vidta åtgärder som syftar till att skydda den vuxnes person eller egendom (artikel 5.1). Bestäm- melsen har sin nästan ordagranna motsvarighet i artikel 5 och motsvarar också bestämmelsen om allmän be- hörighet i artikel 8 II-förordningen. Behörigheten kan grun- das på den vuxnes hemvist även om den vuxne skulle vara med- borgare i ett land som inte är anslutet till konventionen. Bestäm- melsen innebär till exempel att en svensk socialnämnd är behörig att vidta stödåtgärder enligt 5 kap. 9 och 9 a § SoL beträffande en vuxen missbrukare som är amerikansk medborgare men som har hemvist här i landet.6 (Beträffande hemvistbegreppet, se avsnitt 5.4.) När det gäller frågan om vilka svenska myndigheter som berörs av behörighetsbestämmelserna i konventionen omfattar konven- tion alla åtgärder till skydd för den vuxne, det vill säga både civil- rättsliga och offentligrättsliga förfaranden (se avsnitt 7.2.2.). Det kan därför konstateras att till exempel allmänna domstolar och 6 Exemplet förutsätter att har tillträtt . överförmyndaren berörs i frågor om godmanskap och förvaltarskap. Andra exempel är de allmänna förvaltningsdomstolarna i förfaran- den enligt LVM, LVU7 och LPT. Vidare berörs socialnämnderna bland annat i fråga om omhändertagande enligt 13 § LVM, frivillig hjälp och vård av missbrukare enligt 5 kap. 9 § SoL och frivillig vård eller boende utanför det egna hemmet enligt 6 kap. 1 § SoL. Därjämte är chefsöverläkaren berörd enligt 6 b § LPT och är berörd vid tvångsvård av missbrukare enligt 22, 24 och 25 §§ LVM.