sou · H3B367 · 2015-08-04 00:00:00 — För att utvidgat förverkande ska få användas krävs dock inte att åklagaren fullt ut kan styrka detta samband. I stället är det tillräckligt att det framstår som klart mera sannolikt att egendomen utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. Hos vem kan utvidgat förverkande ske? Utvidgat förverkande kan enligt 36 kap. 5 a § ske hos den som döms för det förverkandeutlösande brottet samt hos den som genom bodelning, arv, testamente eller gåva förvärvat egendomen av den dömde. Även den som på annat sätt förvärvat egendomen av den dömde och då vetat om eller haft skälig anledning att anta att den utgjorde utbyte av brottslig verksamhet kan träffas av förverkande. Förverkande kan också ske hos en juridisk person som förvärvat egendomen av den dömde och som genom sin ställföreträdare haft vetskap om eller skälig anledning att anta att egendomen hade samband med brottslig verksamhet. Hur förs en talan om utvidgat förverkande? En talan om förverkande mot den som åtalas för det förverkandeutlösande brottet ska alltid väckas i samband med åtalet. En sådan talan kan inte avskiljas för handläggning i särskild ordning. Förverkandefrågan måste alltså avgöras som domstolen tar ställning till åtalet i övrigt. En talan mot någon annan än den som åtalas för det förverkandeutlösande brottet ska däremot alltid väckas i särskild ordning. Utredarens arbete och arbetsformer En sådan talan ska väckas från det att domen i målet om det förverkandeutlösande brottet vann laga kraft. Bestämmelser om förfarandet finns i lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall. Möjlighet till jämkning och eftergift Förverkande av utbyte av brottslig verksamhet får inte beslutas om det är oskäligt. En möjlighet för domstolen att helt underlåta förverkande eller att besluta om partiellt förverkande finns därför. Tyngdpunkten i direktivet utgörs av materiella straffrättsliga och i någon mån straffprocessuella bestämmelser av minimikaraktär. Efter att i artiklarna 1–3 ha slagit fast syfte, definitioner och tilllämpningsområde ger direktivet en reglering som innebär i huvudsak följande. Enligt artikel 4.1 ska det vara möjligt att hos den som dömts för ett brott förverka dels egendom som använts som hjälpmedel vid det brottet, dels utbytet av brottet. Artikel 4.2 anger att sådant förverkande i vissa fall ska vara möjligt även utan att det finns en fällande dom. Så ska åtminstone vara fallet om frånvaron av dom beror på att den tilltalade är på flykt undan lagföring eller om han eller hon på grund av långvarig sjukdom inte kan medverka i rättegången. Som ytterligare förutsättningar för sådant förverkande utan samband med fällande brottmålsdom uppställs att åtal har väckts, att brottet är av beskaffenhet att direkt eller indirekt kunna ge utbyte och att det inledda förfarandet kunde ha lett till fällande dom för det fall att den tilltalade hade kunnat medverka i en rättegång. I artikel 5 ges bestämmelser om utvidgat förverkande. Artikel 5.1 anger att det hos den som döms för ett brott av beskaffenhet att direkt eller indirekt kunna ge utbyte ska vara möjligt att förverka egendom som härrör från brottsligt handlande, dvs. även annat brottsligt handlande än det som personen döms för. En förutsättning för detta ska vara att domstolen med hänsyn till omständigheterna i målet – t.ex. det faktum att värdet av egendomen Utredarens arbete och arbetsformer eventuellt inte står i proportion till den tilltalades möjligheter att på laglig väg förtjäna en inkomst – ”anser” att egendomen har sådant ursprung. Av artikel 5.2 framgår att det ska vara möjligt att tillgripa förverkandeformen när någon döms för ett brott som enligt sin straffskala kan ge fängelse eller mer. Emellertid ska utvidgat förverkande i några fall kunna utlösas även av andra, lindrigare brott. Dessa brott är tagande och givande av muta i vissa fall, vissa brott som begåtts i organiserad form, vissa fall av barnpornografibrott och utnyttjande av barn för sexuell posering samt vissa fall av dataintrång. Av artikel 6 framgår i vilka fall det ska vara möjligt att förverka egendom hos någon annan än gärningsmannen. Detta ska kunna ske när gärningsmannen direkt eller indirekt till en tredje man har fört över utbyte eller egendom som trätt i stället för utbyte. Så ska också kunna ske när en tredje man av gärningsmannen har förvärvat egendom som utgör utbyte av brott eller som har trätt i stället för utbyte. I båda fallen har medlemsstaterna vid sitt genomförande av direktivet möjlighet att som förutsättning för förverkande hos tredje man uppställa att denne kände till eller borde ha känt till att syftet med överföringen eller förvärvet var att gärningsmannen skulle undgå förverkande. Artikel 7 ger bestämmelser om frysning. Med detta begrepp – som vanligen inte används i svensk lagtext – menas att egendom tillfälligt tas om hand eller görs omöjlig att disponera i avvaktan på ett beslut om förverkande. Enligt artikeln ska medlemsstaterna se till att sådana åtgärder kan beslutas av behörig myndighet – även interimistiskt – gentemot såväl gärningsman som tredje man. I artikel 8 anges en rad rättssäkerhetsgarantier som medlemsstaterna ska vara skyldiga att upprätthålla. Dessa garantier innefattar att beslut om förverkande och frysning ska delges den som drabbats av åtgärden och att skäl ska anges för beslutet. Den som fått egendom förverkad eller fryst ska vidare ha möjlighet att få beslutet överprövat och ska i det sammanhanget vara garanterad tillgång till bl.a. ett effektivt rättsmedel och en rättvis rättegång. Artikel 9 och 10 ger allmänna föreskrifter om effektivitet i arbetet med förverkande och frysning samt om en ändamålsenlig förvaltning av egendom som tagits om hand i sådant syfte. Utredarens arbete och arbetsformer Avslutningsvis finns i artiklarna 11–14 bestämmelser om medlemsstaternas skyldighet att i vissa hänseenden föra statistik samt sedvanliga bestämmelser om genomförande och rapportering. Av de ursprungliga direktiven framgick att utredaren skulle inhämta uppgifter från bl.a. om ärenden och mål som innefattat yrkande om utvidgat förverkande. Utredaren skulle också – så långt möjligt och lämpligt – kontakta åklagare och försvarare som medverkat i rättegångar där yrkande om utvidgat förverkande förekommit och därvid inhämta deras synpunkter på förverkandefrågans utredning, hantering och avgörande. Även i övrigt skulle information och synpunkter inhämtas från berörda myndigheter och andra aktörer. Därtill skulle utredaren följa förhandlingarna inom Europeiska unionen om ett nytt direktiv om bl.a. förverkande av utbyte av brottslig verksamhet. Av tilläggsdirektiven framgick inga särskilda anvisningar om sättet för arbetets utförande. Utredaren har följt arbetet vid vid inom dåvarande . Vidare har utredaren medverkat vid ett av EU-kommissio- nen anordnat kontaktgruppsmöte om genomförande av EU-direk- tivet. 3Nuvarande ordning för förverkande, m.m. Förverkande är – med något enskilt undantag – en särskild rättsverkan av brott och kan ske genom sakförverkande eller värdeförverkande. Innebörden av sakförverkande är att viss egendom förklaras förverkad, dvs. att ägaren eller rättighetsinnehavaren förlorar sin rätt till den aktuella egendomen. Vid värdeförverkande avser förverkandeförklaringen i stället värdet av viss egendom eller vissa förtjänster. Ett värdeförverkande har därför formen av en förpliktelse för den enskilde att betala ett angivet belopp. De grundläggande reglerna om förverkande finns i 36 kap. . Där regleras bl.a. under vilka förutsättningar förverkande får beslutas och mot vem en talan om förverkande kan riktas. I andra författningar finns det regler om förverkande som kompletterar eller helt eller delvis ersätter reglerna i 36 kap. . Så finns det inom specialstraffrätten bl.a. regler om förverkande som innebär att förverkande kan beslutas på annan grund eller riktas mot annan person än vad som är fallet enligt . I det följande lämnas i avsnitt 3.2 en redogörelse för den gällande regleringen av vad som för detta ändamål kallas ”annat förverkande än utvidgat förverkande”, därmed inbegripande t.ex. förverkande av utbyte av och hjälpmedel vid ett enskilt brott. Utvidgat förverkande behandlas därefter i avsnitt 3.3 och förverkandeformen ges i det sammanhanget – för den fortsatta förståelsens skull – en relativt utförlig beskrivning sett även till sådant som regleringens bakgrund och de närmare övervägandena vid dess införande. I avsnitten 3.4–3.6 berörs sedan vissa gemensamma regler i om förverkande samt redovisas vad som gäller vid verkställighet av Nuvarande ordning för förverkande, m.m. beslut om förverkande och vilka åtgärder som står till buds för att i förväg säkra sådan verkställighet. 3.2Annat förverkande än utvidgat förverkande Enligt 36 kap. 1 § ska utbyte av ett enskilt brott enligt balken förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Med utbyte av brott avses enligt motiven – men utan att detta uttryckligen sägs i bestämmelsen – både konkret egendom som någon kommit över genom brott och det i pengar uppskattade värdet av vad som åtkommits. Begreppet omfattar alltså både konkreta föremål och abstrakt vinst och förverkande av utbyte kan därmed alternativt ske genom sak- eller värdeförverkande.1 Vid bedömning av om det är uppenbart oskäligt att besluta om förverkande av utbyte av ett brott ska enligt 1 a § eventuell skadeståndsskyldighet i anledning av brottet särskilt beaktas. Efter en lagändring som trädde i kraft – bestämmelsen numera placerad i 1 c § – framgår det vidare uttryckligen att man som utbyte av ett brott ska anse också egendom som har trätt i stället för utbyte samt avkastning av utbyte och avkastning av det som har trätt i stället för utbyte. Även i de senare fallen är det alltså möjligt att tillgripa förverkande enligt 1 §. Enligt 1 § är det vidare möjligt att förverka vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott, något som terminologiskt alltså inte utgör utbyte. Förutsättningen för ett sådant förverkande är att mottagandet utgör brott enligt . I stället för det mottagna får dess värde förklaras förverkat. I 2 § regleras förverkande av egendom som använts som hjälpmedel vid brott enligt balken. Förverkande får beslutas om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Även egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel – men som i det enskilda fallet inte kommit till sådan användning – får förverkas. Förutsättningen för förverkande är att brottet antingen har fullbordats eller att det har varit fråga om ett straffbart 1 Se prop. 1968:79 s. 76 och 79. Nuvarande ordning för förverkande, m.m. försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling till brott. Egendom som har frambragts genom brott eller vars användande utgör brott får också förverkas enligt den nu aktuella paragrafen. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. I 3 § finns bestämmelser som reglerar förverkande i vissa fall av föremål som kan befaras komma till brottslig användning. Bestämmelsen medger endast sakförverkande och tar sikte på bl.a. typiska brottsverktyg och vapen som kan användas för att begår brott mot liv och hälsa. Förverkande enligt denna paragraf förutsätter inte att brott har begåtts. Har det uppkommit ekonomiska fördelar för näringsidkare av brott som begåtts i näringsverksamhet, ska enligt 4 § värdet därav förklaras förverkat, även när det inte följer av andra regler. Detta gäller dock inte om förverkande är uppenbart oskäligt. Vid den bedömningen ska bl.a. beaktas om det kan antas att näringsidkaren kommer att åläggas annan betalningsskyldighet som svarar mot de ekonomiska fördelarna av brottet. I 5 § regleras mot vem en talan om förverkande kan föras. Enligt den bestämmelsen får förverkande ske hos –gärningsmannen eller annan som medverkat vid brottet, –den i vars ställe gärningsmannen eller annan medverkande var, –den som genom brottet beretts eller näringsidkare som avses i 4 §, –den som efter brottet förvärvat egendomen genom vissa i huvudsak familjerättsliga fång, –den som efter brottet förvärvat egendomen på annat sätt och som därvid haft vetskap om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med brottet. Om egendomen inte tillhörde någon av de tre första kategorierna vid brottet, får den inte förverkas. I detta hänseende finns särskilda bestämmelser i fråga om förverkande av sådan egendom som enligt 1 c § ska anses som utbyte. I 5 b § regleras hur en förverkandeförklaring avseende viss egendom förhåller sig till dels särskilda rättigheter i egendomen, dels utmätning och betalningssäkring. Nuvarande ordning för förverkande, m.m. Enligt 6 § kan rätten, när ett sakförverkande framstår som oskäligt eller onödigt ingripande, i stället föreskriva att en särskild åtgärd ska vidtas till förebyggande av missbruk av egendomen. Som exempel på det sistnämnda brukar nämnas borttagande av signaturen på en förfalskad tavla. Som framgått finns det regler om förverkande i åtskilliga specialstraffrättsliga författningar. Även om dessa ibland skiljer sig i olika avseenden från reglering, fungerar bestämmelserna i som riktlinjer vid tillämpningen av de specialstraffrättsliga reglerna. Genom ändringar i 36 kap. 1 § gjordes reglerna om förverkande av utbyte m.m. generellt tillämpliga på brott inom specialstraffrätten. Förutsättningen för en sådan tillämpning är att dessa brott är av viss svårhetsgrad. Är det således fråga om ett brott för vilket är föreskrivet fängelse , ska som huvudregel utbyte av brottet och ersättning för kostnader i samband med brottet förverkas. Härigenom är det således möjligt att besluta om förverkande vid ett stort antal specialstraffrättsliga brott.2 Härtill kommer att åtskilliga specialstraffrättsliga författningar innehåller bestämmelser om förverkande även för brott som inte förskyller så högt straff. Det gäller t.ex. vissa brott enligt lagen (2000:1225) om straff för smuggling. En motsvarande utvidgning gjordes också i fråga om förverkande enligt 36 kap. 2 § . Om det inte finns avvikande regler i den specialstraffrättsliga författningen, ska vad som sägs i den paragrafen om förverkande av hjälpmedel m.m. tillämpas på brott för vilka det är föreskrivet fängelse . Hur frågan om förverkande prövas Sådant förverkande på grund av brott som diskuterats sker vanligen genom en förverkandeförklaring som meddelas av domstol. I enklare fall kan emellertid förverkande beslutas också i strafföre- 2 Se prop. 2004/05:135 s. 107 f. och även framställningen i avsnitt 5.1.1. Nuvarande ordning för förverkande, m.m. läggande och vid föreläggande av ordningsbot (48 kap. 2 § tredje stycket ). Tas en fråga om förverkande upp i samband med åtal för det brott som förverkandet grundar sig på, regleras förfarandet av de allmänna reglerna om rättegången i brottmål. Rör förverkandefrågan däremot någon som inte är tilltalad för brott, regleras förfarandet i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Enligt huvudregeln prövas förverkandefrågan i dessa fall av allmän domstol efter särskild talan, varvid regler om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter tillämpas (2 §). Åklagare kan pröva en fråga om förverkande av sådan egendom som tagits i beslag, om det som ska förverkas inte uppgår till betydande belopp eller det finns andra skäl mot ett sådant förfarande (3 § första och andra styckena). Om värdet av beslagtagen egendom som ska förverkas uppgår till mindre än en tiondels basbelopp, eller om egendomen saknar saluvärde, får en polisman besluta om förverkande (3 § fjärde stycket). Detta förutsätter dock att det är uppenbart att förutsättningarna för förverkande är uppfyllda. Den som är missnöjd med en polismans eller en åklagares beslut om förverkande kan anmäla missnöje mot beslutet. Åklagaren kan inom en månad från missnöjesanmälan väcka talan vid domstol, som då slutligen avgör saken. Väcks inte sådan talan ska det beslagtagna återlämnas. 3.3.1Vad som föreskrevs förverkanderambeslut Inom Europeiska unionen nåddes en politisk överenskommelse om innehållet i ett utkast till rambeslut om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott (förverkanderambeslutet). Detta rambeslut syftade till att skapa gemensamma minimiregler i medlemsstaterna när det gällde förverkande av egendom som har anknytning till brott. godkände utkastet till rambeslut den 27 oktober 2004.3 Rambeslutet antogs därefter inom EU 3 Se prop. 2003/04:166, bet. 2003/04:JuU5, rskr. 2003/04:22. Nuvarande ordning för förverkande, m.m. såsom rådets rambeslut /212/RIF om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott.4 Rambeslutet skulle vara genomfört . I det följande behandlas förverkanderambeslutet i den utsträckning som är motiverad utifrån nu aktuella ändamål. Övriga delar – som reglerar andra förverkandeformer – berörs i bl.a. avsnitt 5.1.1. Av artikel 3 följde att medlemsstaterna var skyldiga att införa en ordning som medgav att en person som dömts för visst eller vissa allvarliga brott kunde få sin egendom förverkad, även om egendomen i fråga inte kunde knytas till det konkreta brottet. I stället skulle det vara tillräckligt att det kunde visas att egendomen härrörde från vederbörandes ”brottsliga verksamhet”. Vad som reglerades i artikel 3 var alltså utvidgat förverkande. Förverkanderambeslutet var på alla punkter av minimikaraktär och gjorde det således möjligt för medlemsstaterna att införa längre gående bestämmelser. Rambeslutets reglering innebar i huvudsak följande. Av artikel 3.1 framgick vilka brott som skulle kunna utlösa den aktuella typen av förverkande. Det rörde sig för det första om brott som hade begåtts inom ramen för en kriminell organisation (i den mening som detta begrepp hade enligt rådets gemensamma åtgärd 98/733/RIF av ) och som dessutom omfattades av något av följande rambeslut: •rambeslutet om förstärkning av skyddet mot förfalskning av euron, •rambeslutet om penningtvätt, •rambeslutet om bekämpande av människohandel, •rambeslutet om förhindrande av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse, •rambeslutet om bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi, och •rambeslutet om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel. 4 EUT L 68, , s. 49. Nuvarande ordning för förverkande, m.m. Förverkande skulle vidare – för det andra – kunna utlösas av att någon hade dömts för ett brott som omfattades av rambeslutet om bekämpande av terrorism. I samtliga fall gällde som tilläggsförutsättning att det för brottet var föreskrivet ett straffmaximum på minst fem till (utom såvitt gällde penningtvätt, där ett straffmaximum var tillräckligt) och att brottet var av sådan karaktär att det kunde ge ekonomisk vinst. Artikel 3.2 angav att det skulle vara möjligt att förverka egendom som på visst sätt visades härröra från den dömdes brottsliga verksamhet. För att åstadkomma detta anvisades medlemsstaterna tre alternativa vägar, mellan vilka valet var fritt. Förverkande skulle således kunna ske antingen: a)om domstolen är ”fullständigt övertygad” om att egendomen härrör från den dömdes brottsliga verksamhet som föregick domen för ett brott enligt artikel 3.1, eller b)om domstolen är ”fullständigt övertygad” om att egendomen härrör från liknande brottslighet som begåtts av den dömde som föregick domen för ett brott enligt artikel 3.1, eller c)om det är ”fastställt” att värdet av egendomen inte står i proportion till den dömdes lagligen förvärvade inkomst och domstolen är ”fullständigt övertygad” om att egendomen härrör från den dömdes brottsliga verksamhet. Enligt artikel 3.3, som var fakultativ, fick medlemsstaterna vidare överväga att införa regler som utsträcker förverkandemöjligheterna till egendom som hade förvärvats av den dömdes närstående och egendom som hade förts över till en juridisk person som den dömde ensam eller tillsammans med sina närstående hade ett avgörande inflytande över. Av artikel 3.4 framgick att medlemsstaterna fick tillämpa andra förfaranden än straffrättsliga för att – i enlighet med artiklarna 3.1–3.3 – ta i anspråk den dömdes egendom. Av artikel 4 följde en skyldighet för medlemsstaterna att sörja för att den som blir föremål för förverkande enligt bl.a. artikel 3 har tillgång till effektiva rättsmedel. Nuvarande ordning för förverkande, m.m. Det som sagts visar alltså att medlemsstaterna var skyldiga att hålla sig med regler om utvidgat förverkande, men att de gavs en betydande frihet vid utformningen av den närmare regleringen. 3.3.2Vilka överväganden gjordes inför genomförandet av rambeslutets regler i svensk rätt? genomförande av artikel 3 i rambeslutet behandlades av regeringen i prop. 2007/08:68. Som utgångspunkter för övervägandena anfördes till en början följande. Medlemsstaterna var på grund av förverkanderambeslutet skyldiga att införa en ordning som medger att en person som dömts för visst eller vissa allvarliga brott kan få sin egendom förverkad, även om egendomen i fråga inte kan knytas till det konkreta brottet. Vad det kommande ställningstagande avsåg var alltså inte huruvida sådana regler alls borde införas i svensk rätt, utan vilken utformning och räckvidd reglerna borde ha. Mot denna bakgrund beaktade regeringen till en början följande. Ett beslut om förverkande innebär att den som avses med beslutet berövas rätten till den förverkade egendomen. Det är alltså fråga om ett ingrepp från det allmännas sida i enskildas äganderätt. Av detta följde att det vid all reglering av förverkande måste ställas höga krav på förutsebarhet och rättssäkerhet. Det var också ett grundläggande rättsstatligt krav att en sådan reglering lämnade utrymme för proportionalitetsöverväganden. Syftet med bestämmelserna i artikel 3 i förverkanderambeslutet om utvidgat förverkande var framför allt att komma åt de ekonomiska vinster som görs inom ramen för organiserad brottslighet. Genom hänvisning till andra rambeslut angavs i artikeln vilka typer av brott som skulle kunna utlösa en tillämpning av den nya förverkandeformen. Att rambeslutet var av minimikaraktär och därför inte hindrade att medlemsstaterna införde en längre gående reglering skulle också beaktas. Regleringen i artikel 3 i förverkanderambeslutet tog sin utgångspunkt i att någon dömts för ett allvarligt brott. I likhet med andra former av förverkande var den nya förverkandeformen således Nuvarande ordning för förverkande, m.m. avsedd att vara en reaktion på ett begånget brott. utgick regleringen ifrån att det begångna brottet kunde läggas till grund för ett antagande om inblandning i också annan vinstbringande kriminalitet. Genom att i vinningssyfte begå ett allvarligt brott ansågs gärningsmannen indikera att det kunde finnas vinster även från annan brottslighet att förverka. Detta brott – det förverkandeutlösande brottet – var alltså den ”nyckel” som möjliggjorde ett förverkande av sådana vinster av brottslig verksamhet som annars inte var åtkomliga för förverkande, eftersom de med sedvanliga beviskrav inte kunnat knytas till ett konkret brott. För regeringen framstod det som både rimligt och från rättssäkerhetssynpunkt godtagbart att ett sådant antagande riktades mot den som i vinningssyfte gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet, förutsatt att giltigheten av antagandet därefter utreddes och noggrant prövades av domstol. Vilken modell skulle väljas för genomförandet? Som framgått av avsnitt 3.3.1 anvisade förverkanderambeslutet tre alternativa modeller, enligt vilka förverkande av utbyte av brottslig verksamhet åtminstone skulle kunna komma i fråga. En första fråga blev därför vilken av de tre modellerna som borde bilda utgångspunkt för genomförandet av rambeslutets bestämmelser.