sou · H3B359d2 · 2015-06-15 00:00:00 — Planering enligt lag samordnar statliga, regionala och kommunala uppdrag. Planeringen är en avvägning mellan olika intressen och ger vägledning för markanvändning, samhällsutveckling och enskilda byggnader. Planeringsprocessen ska ge insyn och deltagande. Planeringssystemet består dels av en övergripande plan, kommunplanen, dels en detaljerad plan – reguleringsplan – och bebyggelseplan. Direktoratet for byggkvalitet är det centrala tillsynsorganet för det byggtekniska regelverket och för regler om dokumentation av byggnadsmaterialens egenskaper. Myndigheten förvaltar även systemet med nationellt godkännande av företag enligt . Planering på nationell nivå Statens förväntningar på efterföljande planering sammanställs i statliga riktlinjer som ligger till grund för statliga myndigheters och regionala och kommunala planeringsorgans planläggning. Likaså är riktlinjerna vägledande i beslut om överklagade planer. Staten kan också ta fram statliga planbestämmelser och arealplaner. I infördes krav på att regeringen ska utarbeta ett dokument om nationella förväntningar på regional och . Det är en sammanställning av statens förväntningar. Detta görs utifrån teman som är av nationellt intresse eller prioriterade politikområden som lyfts fram. Där beskrivs de prioriterade områdena för mandatperioden, varvid de statliga riktlinjerna konkretiserar politik- och intresseområden som är särskilt viktiga att beakta i planläggning. I är det möjligt att ta fram statliga planbestämmelser, som är rättsligt bindande. Dessa kan fastställa att det inom begränsade geografiska områden, eller i hela landet, inte får genomföras särskilt angivna bygg- eller utvecklingsprojekt utan samråd med regeringen. En statlig arealplan kan också utarbetas när det anses nödvändigt för att genomföra viktiga statliga eller regionala utvecklings- eller bevarandeprojekt. Statliga planer för markanvändning ska användas för projekt vars genomförande inte kan säkras genom den regionala, mellankommunala eller kommunala planläggningen. En statlig arealplan kan antingen vara en detaljerad plan eller ett komplement till arealdelen av kommunplanen. Planläggning på regional nivå Genom den reform som trädde i kraft fick de norska fylkeskommunerna en stärkt roll som regional utvecklingsaktör och har en viktig roll som drivkraft och initiativtagare för att möta de utmaningar som är relaterade till den regionala utvecklingen. Större delen av de medel som KMD förmedlar till landsbygds- och regionalpolitik går till fylkeskommunerna. Kärnan i det regionala utvecklingsarbetet är att främja en positiv samhällsutveckling i den egna regionen. Fylkeskommunerna har ansvar för fylkesplanering, tjänsteproduktion, regional utveckling och internationellt samarbete. De har stor frihet att fördela ramen för den regionala utvecklingen i linje med sina egna strategier. Detta gör de i samråd med det regionala partnerskapet, som består av regionala och lokala aktörer, och inom nationella ramar och mål. har fylkeskommunerna ett större ansvar än tidigare inom flera sektorer, men den enskilt största uppgiften är ansvaret för nationella vägar och tillhörande färjelinjer. Det finns ett regionalt planeringssystem för fylkena. Systemet omfattar en regional planstrategi, en regional plan och regionala planbestämmelser. Fylkestinget är den myndighet som ansvarar för och leder arbetet för regional planering. Regional planering sker således under en folkvald ledning. Planeringen ska stimulera utvecklingen av regionen, både för miljön och för samhället. De regionala förvaltningsstrategierna godkänns av staten, medan de regionala planerna endast beslutas av fylkestinget. Fylkesplanen är ett av de viktigaste instrumenten för regional utveckling. Den ska samordna kommunens, statens och fylkets planering och är därför inte bara fylkeskommunens plan, även om det är fylkeskommunen som ser till att den utarbetas.12 Den regionala planstrategin är ett verktyg för att ta ställning till vilka regionala frågor som är viktiga att arbeta med för fylkesting och kommunstyrelser.13 Arbetet med en regional planstrategi ska leda fram till beslut om vilka planer som ska tas fram. Detta beslutas utifrån de viktigaste regionala behoven och med utgångs- 12www.stfk.no/no/Om-fylkeskommunen/Kort-om-fylkeskommunen 13Miljöverndepartementet, Regional planstrategi, Veileder T-1495, 2012. punkt i nationella mål och ramar, som är framtagna av regeringen och . Strategin utarbetas i samverkan med berörda kommuner, statliga myndigheter, organisationer och institutioner. Den regionala plan som fylkeskommunerna tar fram konkretiserar den regionala planstrategin genom antingen en regional plan för fylket som helhet, för del av fylket eller för ett specifikt temaområde som omfattar hela eller delar av fylket. Fylkeskommunerna kan om det finns behov även ta fram regionala planbestämmelser för att tydligare främja genomförandet av de strategiska målen. Mellankommunalt samarbete är ett sätt att genomföra regionala strategier och ett alternativ till regionala planer. I sådan planläggning samarbetar flera kommuner i syfte att samordna planläggningen över kommungränsen. Samarbetsformen kan väljas utifrån planeringsfrågorna. Den regionala planmyndigheten och statliga myndigheter kan uppmana kommunerna att starta ett sådant samarbete. Planeringssamarbetet ska ledas av en sammanslutning där kommunerna är representerade. Planprocessen och metoderna är annars desamma som för den kommunala planläggningen. Den kommunala planeringen ska ta till vara både kommunala, regionala och nationella intressen. De kommunala planerna ska följa de mål som har antagits på nationell nivå och ska också överensstämma med den regionala planeringsstrategin och eventuella regionala planer. Det finns både en planstrategi och en översiktlig plan (kommunplan). Strategin ska identifiera behovet av konkret planläggning och ska utgöra ett ramverk som fastställer principerna för efterföljande planering.14 14 Miljöverndepartementet, Kommuneplanprosessensamfunnsdelen – handlingsdelen, Veileder T-1492, 2012. i en mandatperiod ska kommunstyrelsen utarbeta en planstrategi, som ska innehålla de strategiska val som är kopplade till utvecklingen av kommunen och det framtida behovet av planer.15 Huvudfrågan i detta arbete är att pröva om det behövs en fullständig revidering av kommunplanen eller om en revidering bara behöver ske av delar. Frågan gäller också vilka frågor revideringen ska handla om. Dessa frågor kan gälla både den långsiktiga markanvändningen och de olika sektorernas verksamheter samt uppskattningen av kommunens behov av planer . PLANSTRATEGI utvidingtrokk – utfordringar BEHOV FOR PLANER Kommunen ska inhämta synpunkter från berörda offentliga organ och skapa förutsättningar för en bred medverkan och offentlig debatt till grund för beslutet. Kommunplanen är det styrdokument som sätter ramarna för utvecklingen och markanvändningen i kommunen. Kommunplanen är uppdelad i två delar, en samhällsdel och en arealdel. 15 Miljöverndepartementet, planstrategi, Veileder T-1494, 2011. delen anger en generell inriktning för kommunens utveckling och det fortsatta planarbetet med handlingsprogram och prioriteringsordningen för till exempel planläggning. I en särskild arealdel kan markanvändningen anges. Arealdelen är rättsligt bindande för framtida markanvändning för myndigheter och enskilda. Den är således rättsligt bindande på så sätt att vissa åtgärder inte får vidtas i strid mot planen. En fastighetsägare kan under vissa omständigheter kräva att få sin mark inlöst. Det finns sex olika typer av användning som kan anges. Områden för bebyggelse, Lantbruks-, natur- och friluftsområden, s.k. LNF-områden, Områden för utvinning av naturresurser, Användning av vattenområden för fiske och akvakultur, samt För de områden som i arealdelen anges vara avsedda för bebyggelse kan – genom kommundelsplaner – kompletterande bestämmelser lämnas. Bland annat kan det bestämmas att byggande inte får ske innan anläggningar (vägar, VA, grönområden) eller social service (skolor och daghem) har etablerats. I stadgas att en detaljerad plan ska upprättas, om det är nödvändigt eller om det har bestämts i kommunplanens arealdel. För större byggprojekt måste en detaljplan upprättas. En detaljerad plan är rättsligt bindande för ett avgränsat bebyggelseområde. I finns även ett system med privat initiativrätt till detaljplanering, där själva detaljplanearbetet kan bedrivas av privata aktörer. Det innebär att en byggherre kan ansöka om att få ett förslag till detaljerad plan godkänt. Kommunerna ansvarar för den formella processen beträffande samråd och antagande av planförslagen. Den kommunala planstrategin utgör en första referenspunkt för privata planinitiativ. Planmonopolet i avskaffades med . har det skett en successiv förändring i den roll som det offentliga ska ha i . har gått från att kommunerna planlade till att de numera i större utsträckning har en vägledande och beslutande funktion i planprocessen genom det som kallas projektplanering. I huvudstadsområdet kring och sker fysisk planering på regional nivå. Arbetet har gått in i en ny fas . kommun och fylkesting antog en planstrategi och ett program för en regional plan för markanvändning och transporter i och . Bakgrunden till plansamarbetet är den befolkningstillväxt som väntas i området och de möjligheter och utmaningar som denna tillväxt skapar. Kommunerna som arealplanmyndigheter, samfärdsel-myndig- heter och transportanordnare förväntas följa upp detta arbete i sina planer och ska uttryckligen involveras i planarbetet. Arbetet ska vara klart innan utgången av . mål for samordnad markanvändning och transportutveckling ska ligga till grund för arbetet. Fyra mål är de viktigaste för programarbetet. ska vara en konkurrens- och bärkraftig region i . Utbyggnadsmönstret ska vara arealeffektivt och baserat på principer om flerkärning utveckling och bevarande av en överordnad grönstruktur. Transportsystemet ska på rationell grund knyta samman den flerkärniga regionen såväl internt som med övriga landet och utlandet. Transportsystemet ska vara effektivt och miljövänligt och tillgängligt för alla med minsta möjliga behov av biltransporter. Dessutom ska arbetet styras av detaljerade mål för klimatpåverkan, bevarande av känsliga miljöer, näringslivets konkurrenskraft, biologisk mångfald och täthetsutveckling. har 16,7 miljoner invånare (2012) och är det befolkningstätaste landet i med en yta något större än . är huvudstad med cirka 740 000 invånare. Regeringen och den lagstiftande församlingen har dock sitt säte i , där också monarken har sitt residens. , , och bildar ett mer eller mindre sammanhängande storstadsområde (Randstad ) med drygt 7 miljoner invånare. är en konstitutionell monarki. Den lagstiftande församlingen består av två kammare. till de 150 platserna i andra kammaren äger rum eller tidigare om kammaren har lämnat en misstroendeförklaring mot regeringen. Senaten (första kammaren) väljs efter valen av nyvalda medlemmar i provinsernas folkvalda församlingar. Den politiska makten ligger hos regeringen och tvåkammarparlamentet. Den verkställande makten utövas av regeringen (ministerrådet). Varje minister har rätt att för regeringens räkning fatta beslut inom sitt sakområde. Ministeriet för infrastruktur och miljö ansvarar för frågor om rumslig/fysisk planering. Ministeriet ansvarar även för flera andra frågor om bland annat infrastruktur, kollektivtrafik och miljö. I arbetet ingår att förbättra livskvalitet samt att säkra tillgång till och rörlighet i en ren, säker och hållbar miljö. I ministeriets ansvarsområde ingår även arbetet med att skapa ett effektivt nätverk av vägar, järnvägar, vattenvägar och luftfart, effektiv vattenförvaltning för att skydda mot översvämningar samt förbättrad luft- och vattenkvalitet. Arbetet med översvämningsfrågor sker i det så kallade Delta-programmet. Myndigheten för miljöbedömningar (PBL) är det nationella inom områdena miljö, natur och rumslig/fysisk planering. PBLs uppdrag är att bidra till att förbättra kvalitén på politiska och administrativa beslut genom att utföra förberedande studier, analyser och utvärderingar, där ett integrerat angreppssätt anses avgörande. Policyrelevans är viktigast i alla PBLs PBL genomför forskning som alltid är oberoende och vetenskapligt korrekt.16 Landet är indelat i tolv administrativa regioner eller provinser. Elva av dessa har medeltida anor, medan utgörs av markområden som har vunnits från havet . Alla provinser indelas i kommuner. Provinserna har ett begränsat självstyre. De styrs av fullmäktigeförsamlingar, där ledamöterna utses i allmänna val. har totalt 403 kommuner (2014). Antalet har stadigt minskat . Varje kommun styrs av en borgmästare utsedd av regeringen. Kommunerna har ett kommunfullmäktige samt en kommunstyrelse som tillsätts av kommunfullmäktige. Ledamöterna i kommunfullmäktige utses i allmänna val. Kommunerna har bland annat egna poliskårer och är ansvariga för folkbokföringen. Fysisk planering regleras i lagen om rumslig/fysisk planering (WRO). WRO fastställer hur rumslig eller fysisk planering ska ske på den statliga nivån samt i provinser och kommuner. En plan för markanvändning är ett exempel på en rumslig/fysisk plan. Planeringsbesluten fattas på både nationell, regional och lokal nivå. De rumsliga visioner som tas fram av regeringen, provinser och kommuner beskriver den utveckling som förväntas ske samt hur denna utveckling kommer att inriktas och genomföras. Rumsliga visioner är policydokument som har ersatt tidigare nyckelbeslut från regeringen gällande planering, tidigare regionala planer framtagna av provinserna och tidigare strukturplaner framtagna av kommunerna. Staten fokuserar på frågor som är av betydelse för hela landet, som till exempel att förbättra tillgängligheten. Dessa nationella intressen befästs i en spatial vision om infrastruktur och rumslig/fysisk planering (SVIR). Utvecklingen av strategiska principer sker på provinsnivå. Det finns både ramverk och planer. Den tidigare provinsplanen har tagits bort och ersatts med de strategiska policydokumenten. vinserna tar även fram regionala utvecklingsplaner. Provinserna fokuserar på provinsiella intressen, till exempel landskapsvård, urbanisering och bevarandet av grönområden i provinsernas rumsliga/fysiska visioner. Den konkreta planeringen och dess genomförande ligger på nivå. Den tidigare strukturplanen är borttagen och i stället ska kommunen ta fram strategiska policydokument eller visioner. Kommunerna har möjlighet att fastställa lämpliga bestämmelser utifrån sin kunskap om den lokala situationen. Den statliga rollen förändras Den nationella planeringsnivån tar fram policyrapporter om den nationella och regionala utvecklingen. Dokumenten är bindande för underliggande nivåer. Den nationella politiska strategin för infrastruktur och fysisk planering som publicerades , har som syfte att göra landet konkurrenskraftigt, tillgängligt, beboeligt och säkert. Detta är vad staten vill uppnå med en robust strategi som ger utrymme för regional variation och skräddarsydda regionala lösningar. Strategin sätter användarna först, gör tydligt definierade prioriteringar avseende investeringar och länkar samman territoriell utveckling och infrastruktur. Regeringens strategi har som mål att tillsammans med myndigheter och med ett europeiskt och globalt perspektiv som utgångspunkt skapa utrymme för skräddarsydda lösningar och valfrihet för individer och företag. Det ska ske med tydligt definierade ansvarsområden, enkla regler och selektiv statlig inblandning. Den nya strategin innebär en uppdatering och ändring av tidigare rumslig planering och mobilitetspolitik. De olika policydokumenten på dessa två områden har uppdaterats, då nya politiska prioriteringar har uppstått och omständigheterna har förändrats, nationellt och internationellt. Uppdateringen har varit nödvändig med tanke på den ekonomiska krisen, klimatförändringar och växande skillnader mellan regioner. Dessa skillnader uppstår på grund av att tillväxt, stagnation och kontraktion påverkar kommuner olika. I detta arbete påtalar regeringen att alltför mycket av statlig styrning, komplexa regler och uppdelning är vanligt och att de har en skadlig effekt på utvecklingen i landet. Regeringen skriver i detta sammanhang att den har för avsikt att lägga beslutsfattandet gällande rumslig/fysisk planering närmare de berörda parterna (individer och företag), delegera mer till lokala och regionala myndigheter (decentralisering som det första alternativet) och fokusera mer på användarna. Statlig policy kommer att tillämpas mer selektivt, med fokus på 13 nationella intressen och mål, som staten kommer att ta ansvar för och se till att resultat uppnås.17 Utifrån dessa 13 nationella intressen/mål, ska de lokala och regionala myndigheterna fatta sina egna policybeslut, även om de kommer att förväntas bidra till att förenkla och integrera rumsliga/fysiska planeringsbestämmelser. En översyn sker nu av lagen om miljö och planering. Genom översynen vill regeringen kombinera och förenkla miljölagarna och därmed reglerna för rumsliga/fysiska projekt. Syftet är att göra det lättare att starta projekt, till exempel byggande av bostäder på tidigare företagsparker, eller byggandet av vindkraftsparker. Miljölagstiftningen består av tiotals lagar och hundratals regler för markanvändning, bostadsområden, infrastruktur, miljö, natur och vatten. Var och en har sina egna utgångspunkter, förfaranden och krav. Detta gör att lagstiftningen är för komplicerad för de människor som måste arbeta med den. Därför tar det att få igång projekten. Parlamentet vill förenkla lagarna om miljö och planering och kombinera dessa lagar i en enda miljö- och planeringslag (balk). Lagen kommer att ersätta 15 existerande lagar, bland annat vattenlagen, kris- och återställandelagen och lagen om rumslig/fysisk planering. Bestämmelserna i åtta andra lagar kommer även att överföras till miljö- och planeringslagen. Lagförslaget har lagts fram till parlamentet 2013. Både andra kammaren och senaten måste godkänna lagförslaget. Efter ett godkännande i parlamentet utarbetas lagbestämmelser och förhoppningen är att lagen ska träda i kraft . Genom lagen om miljö och planering ska banden förbättras mellan olika projekt och aktiviteter inom områdena rumslig/fysisk planering som till exempel miljö och natur, hållbar utveckling, platser för vindkraftparker och mellan olika regioner. Den nya lagen ska leda till färre regler och kommer att minska bördan av att genomföra studier. kan beslut om projekt och aktiviteter göras bättre och snabbare. Dessutom är lagen mer i linje med europeiska bestämmelser och ger mer utrymme för privata initiativ. Det finns flera skäl till att regeringen vill göra en översyn och förändring av miljö- och planeringslagarna. Förslaget innebär flera förenklingar och det gäller bland annat att minska antalet planer, antalet beslut och antalet underlagsstudier. Ett förslag är att ta fram en enda miljöplan för varje kommun. har en del kommuner över 100 markanvändningsplaner. En enda miljöplan för hela området skulle kunna ersätta alla dessa, vilket innebär färre regler och mer sammanhållning. Markanvändningsplanen lyfts fram som det viktigaste verktyget i den rumsliga/fysiska planeringen i . Sådana planer talar om var byggandet kan ske, vad som får byggas, storleken på strukturen och vad den kan användas till. De fasta komponenterna i en markanvändningsplan är regler och föreskrifter för det berörda området och en planeringskarta som visar och förklarar de olika zonerna. Markanvändningsplanen syftar till att reglera nytillkommande bebyggelse. Planen, eller flera planer, ska täcka hela kommunens yta. En markanvändningsplan har relativt stor flexibilitet när det gäller detaljeringsgraden. I områden som inte är aktuella för bebyggelse kan i stället så kallade markanvändningsregler användas.18 Kommunerna är aktiva i markaffärer och de arbetar aktivt med att se till att det finns byggbar, färdigplanerad mark. Orsaken är de topografiska förhållandena och kostnaden att ställa i ordning byggbar mark för kommunerna samt plansystemets utformning med planer som täcker större delen av en kommuns yta. 18 Karlbro, Tidsfrister för myndighetsbeslut i plan- och byggprocessen. , , , och , KTH Avd. för fastighetsvetenskap, TRITA-FAT Rapport 4:98, 2007. mantaget gör det viktigt för kommuner att kunna styra utbyggnaden av markområden genom eget markinnehav. Avtal om infrastruktur och bostadsbyggande I förekommer förhandlingar och avtal mellan de olika administrativa nivåerna. Landet har arbetat med bindande avtal mellan stat, region och kommun med villkor för statlig medfinansiering för bostadsbyggande och infrastrukturprojekt. Avtalen reglerar hur många bostäder som ska byggas i varje stadsregion och var de ska placeras. Även lägen för naturområden, arbetsplatser och infrastruktur preciseras.19 I har till exempel kommunen bildat ett särskilt bolag för området Zuid. Bolaget arbetar tillsammans med regionen och staten och ska bland annat åstadkomma en så kallad värdeåterföring för att finansiera att den statlig väg som passerar Zuid kan förläggs i tunnel. Transport- och kollektivtrafikplaneringen är mer integrerad med bebyggelseplaneringen än i och kollektivtrafiken har en framskjuten roll i samhällsplaneringen. Många projekt samordnar lokal och regional kollektivtrafik. Landet har ett omfattande vägnät, närmare . Ett stort problem är dock trafikstockningar i landets tättbefolkade västra del. För att minska trycket på vägarna byggs nya tunnlar under kanaler och floder, och vägavgifter har införts under vissa tider. Cykel är ett populärt transportmedel. Det finns närmare 2 cykelvägar. Landets förutsättningar för vattentransporter är också särskilt goda och mer än segelbara floder och kanaler står i förbindelse med industriområdena i . 19 Se bl.a. Kusoffsky, Integrerad trafik- och stadsplanering, Modern Stadstrafik nr 4, 2010. är ett av de fyra länder som ingår i . Till ytan är det lika stort som , och med 5,3 miljoner invånare (2013) jämförbart med , eller i befolkningsstorlek. Huvuddelen av befolkningen är koncentrerad till de tre storstäderna , och i The Central Belt. Längre norrut finns också storstäderna och Inverness. huvudstad är , men den största staden är med cirka 1,7 miljoner invånare i regionen. av befolkning bor i städer, men vissa delar av landet är mycket glest befolkat. I Högländerna och på Yttre är befolkningstätheten enbart 9 invånare/km² och jämförbar med svenska regioner som och . har haft ett eget parlament och i stor utsträckning varit självstyrande. En folkomröstning om självständighet från resten av genomfördes . , det skotska parlamentet, ansvarar för lagstiftningen. Med enkammarsystemet spelar olika utskott en viktig roll i parlamentet. De kan ändra förslag till nya lagar och utreda områden som ligger inom deras ansvarsområden. Utskotten kan även utreda den skotska regeringens förvaltning och hur denna genomför europeisk, skotsk och underordnad lagstiftning inom respektive ansvarsområde. Regeringen ansvarar för att utveckla och genomföra politiken. Den har en rad ansvarsområden som inkluderar näringsliv, sjukvård, utbildning, landsbygdsfrågor, transport och miljö samt planerings- och bostadsfrågor. Vissa befogenheter ligger kvar hos den brittiska regeringen, till exempel immigration, nationell ekonomi, utrikespolitik och försvar. Regeringen består av en så kallad försteminister, nio kabinettsekreterare samt tio juniora ministrar som rapporterar till kabinettsekreterarna. Ytterligare två juridiska funktioner (och for ) gör att det finns totalt 23 poster i regeringen. Ministern för kommuner och planering ansvarar för plan- och byggfrågor och rapporterar till ministern för finans, sysselsättning och hållbar utveckling. Det finns separata ministrar för bostads- och transportfrågor. Arbetet i den skotska regeringen sker i olika direktorat, som alla leds av en direktör.