sou · H3B347 · 2015-05-18 00:00:00 — licenser som avser användning på flera territorier (eng. multi territory – mono repertoire license). Samtididigt har organisa- tionerna önskat samarbeta om möjligheten att ge användarna licenser som avser såväl flera territorier som flera organisationers repertoar (eng. multi territory – multi repertoire license). Sådana samarbeten har dock mött invändingar från kommissionens generaldirektorat för konkurrens, bl.a. på grund av att avtalen innehållit territoriella restriktioner. Ett avtal om samarbete mellan kollektiva förvaltningsorganisai- toner om gränsöverskridande licensiering som har medgivits undantag (s.k. icke-ingripandebesked) från förbudet mot konkurrens- begränsande samarbete är det s.k. IFPI Samsändningsavtalet.16 Avtalet innebar en rätt för radio- och tv-företag, vars signaler hade sitt ursprung inom EES, att vända sig till valfri organisation som var part i avtalet, för att erhålla en licens för samsändning för flera repertoarer och flera territorier. Med samsändning avsågs i avtalet radio- och tv-företagens samtidiga sändning över internet av ljud- inspelningar ingående i företagens sändningar av radio- eller tv- signaler. Ett annat avtal som också medgetts undantag är det s.k. Webcastingavtalet.17 De nämnda avtalen avser dock endast när- stående rättigheter – något motsvarande samarbete finns inte för gränsöverskridande förvaltning av musikaliska verk. 16Se Kommissionens beslut av om ett förfarande enligt artikel 81 i EG- fördraget och artikel 53 i (Ärende nr COMP/C2/38.014 – IFPI ”Samsändning”) (2003/300/EG). 17Se Tribunalens dom av i mål T-442/08, CISAC mot Europeiska kommissionen, p. Förslag: I lagen införs bestämmelser om undantag för kollektiva förvaltningsorganisationer från de bestämmelser som genomför direktivets krav i artiklarna 23 till 31 till förmån för musik- rättigheter som krävs för radio- och tv-program och kompletterande material i vissa fall när de utfärdar gräns- överskridande licenser för näträttigheter till musikaliska verk. Bestämmelserna genomför artikel 32 i direktivet. Direktivet om kollektiv förvaltning Enligt artikel 32 ska kraven enligt avdelning III i direktivet inte gälla när kollektiva förvaltningsorganisationer, på basis av frivillig aggregering av de nödvändiga rättigheterna, och i enlighet med konkurrensreglerna i artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget, utfärdar en gränsöverskridande licens för näträttigheter till såväl musikaliska verk som ett sändarföretag måste ha för att få överföra till eller tillgängliggöra för allmänheten sina radio- eller tv-program med den ursprungliga sändningen eller senare, som allt material på nätet, inklusive förhandsvisningar, som produceras av eller för sändningsföretaget och som utgör komplement till den ursprungliga utsändningen av dess radio- eller tv-program. Underlag för tolkning av artikel 32 ges av skäl 48 till direktivet. Där anges att sändarföretagen i allmänhet har en licens från en lokal kollektiv förvaltningsorganisation för sina egna utsändningar av radio- och tv-program som innehåller musikaliska verk. En sådan licens är ofta begränsad till utsändningar. För att göra sådana utsändningar tillgängliga också på nätet krävs en licens för näträttigheter till musikaliska verk. För att underlätta licensiering av näträttigheter till musikaliska verk när det gäller samtidig och fördröjd sändning på nätet av tv- och radiosändningar är det nödvändigt att uppställa ett undantag från de regler som annars gäller för gränsöverskridande licensiering av näträttigheter till musikaliska verk. Ett sådant undantag bör begränsas till vad som är nödvändigt för att få tillgång till tv- eller radioprogram på nätet och till material som har ett klart och underordnat förhållande till originalsändningen och som produceras t.ex. för komplettering, förhandsvisning eller recension av tv- eller radioprogrammet i fråga. Undantaget bör inte fungera så att konkurrensen snedvrids jämfört med andra tjänster som ger konsumenterna tillgång till enskilda musikaliska eller audiovisuella verk på nätet och inte heller leda till begränsande förfaranden såsom uppdelning av marknader eller kunder, vilket skulle strida mot artikel 101 eller 102 i EUF-fördraget. Genomförande av artikel 32 I svensk rätt saknas motsvarighet till bestämmelserna i artikel 32 i direktivet om undantag i vissa fall för kollektiva förvaltningsorganisa- tioner från direktivets krav i artiklarna 23 till 31 till förmån för musikrättigheter som krävs för radio- och tv-program när de utfärdar gränsöverskridande licenser för näträttigheter till musikaliska verk. I lagen bör därför införas undantagsbestämmelser motsvarande dem i artikel 32. Allmänt om förfaranden för hantering av klagomål på området för kollektiv rättighetsförvaltning I svensk rätt finns inte några specifika bestämmelser om att kollektiva förvaltningsorganisationer ska ge sina medlemmar och de kollektiva förvaltningsorganisationer för vars räkning de förvaltar rättigheter genom representationsavtal tillgång till förfaranden för hantering av klagomål (jfr dock nedan om bestäm- melser i lagen om tjänster på den inre marknaden). Flera av de svenska organisationer som helt eller delvis bedriver kollektiv rättighetsförvaltning har dock på frivillig basis inrättat förfaranden för vissa kategorier av klagomål. Efter förfrågan har några av organisationerna tillhandahållit följande information om sina rutiner. Bonus Copyright Access behandlar klagomål individuellt utifrån frågeställningar som aktualiseras i det enskilda fallet. I första hand hanteras klagomål av organisationens jurister. Om ytterligare behov finns är nästa instans jurister eller verksamhetsansvariga i den medlemsorganisation vars verksamhetsområde den klagande verkar inom. Bonus framhåller att behovet av formaliserade rutiner för klagomål har varit ringa, med mindre än fem klagande rättsinnehavare . har en uttrycklig reklamationspolicy för medlemmar och anslutna. Alla reklamationer ska ställas skriftligen till . Reklamationen ska innehålla tydliga uppgifter om vem som reklamerar, med aktuella kontaktuppgifter, vad som reklameras och grunder och yrkanden för reklamationen. vecka att reklamationen kommit in. Om inga särskilda omständigheter föreligger besvaras reklamationen . anger att handläggningen ibland kan ta , t.ex. om reklamationen beror på en utländsk kollektiv förvalt- ningsorganisations agerande eller om reklamationen är mer komplicerad än normalt. Om den klagande inte är nöjd med SAMIs beslut eller om reklamationen avslås, kan ett överklagande lämnas till SAMIs reklamationsutskott . Utskottet består av minst tre och högst fyra personer från samt vid behov SAMIs VD eller operativa chef, jurister, och/eller annan behörig personal från kansliet. Utskottet bereder frågan för som därefter fattar beslut i ärendet. Svårbedömda frågor eller frågor av principiell karaktär hänvisas direkt till SAMIs reklamationsutskott. För svårbedömda ärenden finns ingen möjlighet till överklagande inom utan i stället hänvisas till rättslig prövning i domstol. IFPI anger att reklamationer oftast förekommer i fråga om s.k. dubbla anspråk, dvs. situationer där två parter gör anspråk på samma rättighet. Hos IFPI kan alla rättighetshavare, såväl medlemmar som andra, registrera sina rättigheter elektroniskt. Om det vid registreringstillfället visar sig att rättigheten redan är registrerad får den som försöker registrera information om detta samt hur man går till väga för att föra fram klagomål. Rutinerna för att hantera sådana s.k. dubbla anspråk är mycket utvecklade. Andra klagomål, t.ex. synpunkter på fördelning, underlag och liknande besvaras direkt av tjänstemän på IFPI. Frågor av större vikt behandlas i . uppger att de kontinuerligt handlägger muntliga och skriftliga kontakter med medlemmar och anslutna, andra berörda rättighetshavare, andra sällskap och allmänheten. Kontakterna spänner över ett vitt område med begäran om upplysningar, övriga typer av förfrågningar, synpunkter och ståndpunkter, m.m. har etablerade rutiner för att behandla externa kontakter på ett omsorgsfullt sätt och utan dröjsmål, inbegripet sådana som kan karakteriseras som klagomål. Exempel på förekommande klagomål är att en rättighetshavare påtalar att framförda verk saknas i avräkningen till denne eller att han eller hon inte fått någon avräkning alls. Den klagande erbjuds då att fylla i ett formulär med relevant information. Därefter utreder det inträffade, kommunicerar utfallet av utredningen med den klagande och vidtar i förekommande fall rättelse. Andra exempel är att en musikrapport kopplas till fel verk, t.ex. ett verk med samma titel, eller att det förekommer brister i uppdatering av verksregister. Något formaliserat tillvägagångssätt finns inte. BUS har inte någon egentlig klagoinstans när det gäller den vanliga licensieringsverksamheten. Klagomålen är få och bygger oftast på missförstånd. De få klagomål som finns hanteras normalt av behörig tjänsteman; principiella frågor hanteras av styrelsen eller stämman. Copyswede har framhållit att begreppet ”klagomål” har en oklar innebörd, t.ex. i förhållande till rätten för en s.k. utanförstående rättighetshavare att erhålla individuell ersättning inom ramen för avtalslicensbestämmelserna. En eventuellt utebliven eller felaktigt utbetald ersättning hanteras skriftligen via formulär på Copyswedes hemsida. () har anfört att klagomål framför allt uppstår då fler än en producent gör anspråk på samma utestående belopp. FRF tillhandahåller inte något formaliserat förfarande för att lösa sådana tvister. Bestämmelser om klagomålshantering m.m. i annan lagstiftning I 19 § lagen (2009:1079) om tjänster på den inre marknaden före- skrivs att en tjänsteleverantör ska besvara klagomål från en tjänstemottagare och skyndsamt försöka finna en tillfredsställande lösning. Bestämmelserna genomför artikel 27 i det s.k. tjänstedirektivet (se prop. 2008/09:187 s. 162 f.). Eftersom kollektiva förvaltningsorganisationer är att anse som sådana tjänsteleverantörer som omfattas av tjänstedirektivet (se avsnitt 4.2.5), gäller bestämmelserna om klagomålshantering i lagen om tjänster på den inre marknaden även för dessa organisationer. Bestämmelser om klagomål finns även i annan lagstiftning. Till exempel finns i 20 § ellagen (1997:857) en bestämmelse om att elleverantörer och nätkoncessionshavare ska ha fastställda rutiner för hanteringen av klagomål från konsumenter. Förslag: I lagen införs en bestämmelse om att kollektiva förvalt- ningsorganisationer ska besvara klagomål från sina medlemmar och de kollektiva förvaltningsorganisationer för vars räkning de förvaltar rättigheter genom ett representationsavtal och skyndsamt försöka finna en tillfredsställande lösning. I lagen införs också bestämmelser om att de kollektiva förvaltningsorganisationerna ska svara skriftligen på klagomål och bestämmelser om att en kollektiv förvaltningsorganisation som avvisar ett klagomål ska motivera detta. Bestämmelserna genomför artikel 33 i direktivet. Direktivet om kollektiv förvaltning I artikel 33 i direktivet finns bestämmelser om förfarande för klagomål. I artikel 33.1 anges att medlemsstaterna ska se till att kollektiva förvaltningsorganisationer för vars räkning de förvaltar rättigheter genom ett representationsavtal har tillgång till effektiva och snabba förfaranden för hantering av klagomål, särskilt rörande tillstånd att förvalta rättigheter och avslutande eller återtagande av rättigheter, villkor för medlemskap, inkassering av utestående belopp till rättighetshavare, avdrag och fördelning. I artikel 33.2 anges att de kollektiva förvaltningsorganisationerna ska svara skriftligen på klagomål från medlemmar eller från de kollektiva förvaltningsorganisationer för vars räkning de förvaltar rättigheter genom ett representationsavtal. Om en kollektiv förvaltnings- organisation avvisar ett klagomål ska den motivera detta. Underlag för tolkning av artikel 33 ges av skäl 49 till direktivet. Där anges bl.a. att de kollektiva förvaltningsorganisationerna bör erbjuda sina medlemmar särskilda förfaranden för hantering av klagomål. Vidare anges att dessa förfaranden också bör vara tillgängliga för andra rättighetshavare som en kollektiv förvalt- ningsorganisation representerar direkt och för andra kollektiva förvaltningsorganisationer för vilkas räkning den förvaltar rättig- heter genom ett representationsavtal. Genomförande av artikel 33 Som har framkommit i avsnitt 14.1.1 tillhandahåller flera av de organisationer som här i landet ägnar sig åt kollektiv förvaltning mer eller mindre formaliserade rutiner för att hantera klagomål. Rent allmänt torde gälla att sådana rutiner ger medlemmar och andra kollektiva förvaltningsorganisationer förtroende för den kollektiva förvaltningsorganisationens verksamhet. Väl fungerande rutiner för hantering av klagomål förebygger missförstånd och segdragna tvister (jfr allmänt om rutiner för klagomålshantering vid tillhandahållande av tjänster, prop. 2008/09:187 s. 162 f.). Som nämnts i avsnitt 14.1.1 torde de kollektiva förvaltnings- organisationerna omfattas av bestämmelserna om klagomålshantering i lagen om tjänster på den inre marknaden. Bestämmelserna i artikel 33 i direktivet är dock mer preciserade än bestämmelserna i lagen om tjänster på den inre marknaden. När det gäller kraven i artikel 33.1 att förfarandena ska vara ”effektiva och snabba”, torde det svara mot kraven i lagen om tjänster på den inre marknaden (som närmast ordgrant genomför direktivets lydelse i denna del) om att klagomål ska ”besvaras och att tjänsteleverantören skyndsamt försöker finna tillfredsställande lösningar” (se artikel 27 i tjänstedirektivet). Motsvarande uttryck bör införas i lagen om kollektiv rättighets- förvaltning för de krav på hantering av klagomål som genomför artikel 33.1 i direktivet om kollektiv rättighetsförvaltning. Artikel 33.1 innehåller ett antal exempel på klagomål. Dessa behöver inte föras in direkt i lagtexten, utan kan i stället tas in i författningskommentaren. I den nämnda artikel 33.2 anges att de kollektiva förvaltnings- organisationerna ska svara skriftligen på klagomål från medlemmar eller från de kollektiva förvaltningsorganisationer för vars räkning de förvaltar rättigheter genom ett representationsavtal. Vidare ska en kollektiv förvaltningsorganisation, om den avvisar ett klagomål, motivera detta. Eftersom dessa bestämmelser saknar motsvarighet i lagen om tjänster på den inre marknaden och annan svensk rätt, bör i lagen införas de krav som anges i artikeln. I avsnitt 7.7.2 har framkommit att artikel 7 i direktivet inne- håller bestämmelser om rättigheter för rättighetshavare som inte är medlemmar i den kollektiva förvaltningsorganisationen. innehåller bl.a. en hänvisning till artikel 33. Det innebär att bestäm- melser i lagen som genomför artikel 33 kommer att tillämpas även på sådana rättighetshavare som omfattas av artikel 7. Någon erinran härom behöver dock inte införas i anslutning till de bestämmelser som genomför artikel 33. 14.2Förfaranden för alternativ tvistlösning I svensk rätt finns inte några specifika bestämmelser om att tvister mellan kollektiva förvaltningsorganisationer, medlemmar i kollektiva förvaltningsorganisationer, rättighetshavare eller användare alltid kan bli föremål för ett förfarande för alternativ tvistlösning. Det finns inte heller några bestämmelser om alternativ tvistlösning som tar särskilt sikte på tvister som berör en kollektiv förvaltningsorganisa- tion som utfärdar eller erbjuder sig att utfärda gränsöverskridande licenser. I svensk rätt finns dock bestämmelser om alternativ tvistlösning som gäller under vissa förutsättningar, t.ex. medling och skilje- förfarande. Det finns ingen sammanhållen reglering av medlingsverksamhet i . Vid sidan av medlingslagen (se strax nedan) förekommer författningsreglerad medling inom en rad områden. Därutöver förekommer medling i privat regi som inte är författningsreglerad, men där parterna har avtalat om att vissa medlingsregler ska gälla. Det gäller bl.a. den medlingsverksamhet som bedrivs i organiserad form av vissa handelskamrar. På upphovsrättsområdet finns också en särskild lag om medling, som gäller för vissa tvister. Lagen om medling i vissa upphovsrättstvister I lagen (1980:612) om medling i vissa upphovsrättstvister finns bestämmelser som syftar till att stimulera ingåendet av avtal med avtalslicensverkan. Medlingsförfarandet är ett frivilligt förfarande som avser att hjälpa parterna att komma fram till en överens- kommelse. Lagen är tillämplig när det uppkommer en tvist om ingåendet av ett avtal som är en förutsättning för en avtalslicens enligt 42 b–e och g eller, när det gäller vidaresändning genom kabel, 42 f § samma lag. Lagen är inte tillämplig om parterna skriftligen har kommit överens om att medling inte ska äga rum (9 §). I lagen föreskrivs inte någon förhandlingsplikt, men den ställer en förhandlingsordning till marknadens förfogande. Avsikten är att undvika avtalslösa tillstånd på de aktuella områdena. Om en förhandling om sådant avtal som omfattas av lagen inte leder till något resultat, kan vardera parten begära medling. Medling kan även begäras av den som kan vara part i sådant avtal, om motparten avvisar en begäran om förhandlingar om ett sådant avtal. Begäran om medling ska göras till regeringen, som utser förlikningsman (2 och 4 §§). Om parterna inte kan enas vid medlingen kan förlik- ningsmannen föreslå parterna att låta tvisten avgöras genom skilje- förfarande. Förlikningsmannen kan också medverka vid utseende av skiljemän (5 §). Om ett slutligt medlingsförslag inte godtas eller om förlikningsmannen inte anser sig kunna lägga fram något medlingsförslag på grund av bristande medverkan från någon av parterna, ska förlikningsmannen, om parterna inte är överens om att låta tvisten avgöras genom skiljeförfarande, genast anmäla detta till regeringen (6 §). Medlingen kan inte leda till att en part blir bunden mot sin vilja. Avtalet kan dock under vissa förutsättningar fortsätta att gälla även efter det att avtalstiden har gått ut (s.k. prolongering, se 7 §). Regeringen har övervägt om andra lagstift- ningstekniska lösningar – sådana som bygger på tvingande regler – i stället borde användas för att uppnå målet med medlingen. Regeringen har i anslutning till detta oftast gjort bedömningen att det inte funnits tillräckliga skäl för att välja lösningar som bygger på tvingande regler.1 Regeringen har dock förklarat att man avser att återkomma till frågan om det visar sig att den lösning man valde är otillräcklig (jfr prop. 1979/80:132 s. 14 f., prop. 1985/86:146 s. 22, prop. 1992/93:214 s. 62 och prop. 1994/95:58 s. 52 ff.). Karnell som anfört att bestämmelser om tvingande tvistlösningsförfarande gör avtals- licensregler till ett slags förklädda tvångslicensregler, se Karnell i NIR 1981 s. 262. I betänkandet Tillstånd och medling (SOU 2013:4) har föreslagits att handläggningen av ärenden om medling och om utseende av förlikningsman flyttas över från regeringen till allmän domstol och att de koncentreras till . Vidare bedömer utredningen att reglerna om när avtal fortsätter att gälla efter det att avtalstiden har gått ut (s.k. prolongering) inte behöver ändras eftersom den är dispositiv. Parternas intresse av att gamla avtal inte fortsätter att gälla under allt tillgodoses genom att det tas in bestämmelser om medlingsförfarandets längd i lagen. I betänkandet föreslås också vissa förtydliganden om vem som ska utses till medlare samt förtydliganden om när medlingen ska anses avslutad. Slutligen föreslår utredningen vissa språkliga och redaktionella anpassningar av lagen. Enligt allmänna regler i gäller att tingsrätterna ska – och hovrätten bör – verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter. Detta sker i många fall genom förlikningsförhandlingar i målet under rättens ledning. I mål där förlikning om saken är tillåten, dvs. i dispositiva tvistemål, får rätten också besluta om särskild medling, om parterna samtycker till det och det inte är olämpligt att verka för förlikning. I sådana fall ska rätten förelägga parterna att inställa sig till ett sammanträde inför medlare som förordnas av rätten och ange inom vilken tid medlingen senast ska vara slutförd. Rätten får förlänga tidsfristen om det finns särskilda skäl för det. Bestäm- melsen är tillämplig även i hovrätten (42 kap. 17 § andra stycket jämfört med 50 kap. 11 § ). Det framgår inte av lagtexten vem som ska utses till medlare. I den juridiska litteraturen har framhållits att stort värde bör fästas vid parternas önskemål. Att parterna har stort förtroende för medlaren är nämligen av yttersta vikt för möjligheterna att nå en uppgörelse. Parterna har däremot inte något vetorätt mot en viss person. Lagtexten utesluter inte heller att flera medlare kan utses i samma mål. Detta kan vara lämpligt bl.a. om det behövs sakkunskaper på skilda områden (Fitger, , med suppl., s. 42:52). Allmänna bestämmelser om medling finns i lagen (2011:860) om medling i vissa privaträttsliga tvister. Lagen innehåller bestäm- melser om främst utomprocessuell medling och syftar till att öka möjligheterna att lösa tvister på frivillig väg. Lagen genomför och rådets direktiv /52/EG av om vissa aspekter på medling på privaträttens område (medlings- direktivet). Medlingsdirektivet föreskriver inte att medlemsstaterna måste erbjuda medling men det ställer vissa krav på den medlingsverk- samhet som finns i medlemsstaterna. Direktivet syftar till att öka attraktionskraften hos medling genom att göra det möjligt att verkställa medlingsöverenskommelser samt genom bestämmelser om konfidentialitet och medlingens inverkan på talefrister och preskriptionstider. Direktivet tillämpas inte på förhandlingar före ingåendet av avtal (beaktandesats 11). Lagen gäller medling i privaträttsliga tvister där förlikning om saken är tillåten. Lagen gäller dock inte sådan medling eller förlik- ningsverksamhet som sker i inom ramen för ett mål eller ärende hos domstol, annan myndighet eller skiljenämnd. Lagen gäller inte heller förlikningsverksamhet i utländsk domstol (1 §). Några särskilda regler för beslut om medling, utseende av medlare och om överklagande av sådana beslut finns inte. Lagen innehåller bestämmelser om tystnadsplikt för medlaren och dennes biträde (5 §), regler om att domstol under vissa förutsättningar ska förklara en medlingsöverenskommelse verkställbar (7–11 §§), samt om medlingens inverkan på talefrister och preskriptionstider (6 §). Det förekommer författningsreglerad medling på en rad olika områden. I lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation finns bestämmelser om att den behöriga myndigheten får hänskjuta tvister som faller inom dess kompetens till medling, om det med hänsyn till tvistens beskaffenhet bedöms vara en lämpligare åtgärd än att myndigheten tar upp tvisten till prövning eller vidtar åtgärd inom ramen för den allmänna tillsynen (se 7 kap. 11 §). Sådan medling kan aktualiseras även om den fråga som kan bli föremål för medlingen är en sådan som parterna kan träffa avtal om(jfr. 2002/03:110 s. 117 f. och NJA 2012 s. 498). Regler om medling finns också beträffande arrende- bostadsrätts- och hyrestvister, samt rörande tvister om fjärrvärme, kremering och i ytterligare författningar. Utredningen går inte närmare in på någon av dessa. Medling förekommer också i privat regi som inte är författnings- reglerad. Sådan verksamhet drivs bl.a. av medlingsinstitutet vid , som har antagit egna medlingsregler som parterna kan komma överens om att använda. Gemensamt för dessa regler är i huvudsak att medlaren ska vara opartisk och oberoende. Medlingen kan avslutas bl.a. om medlaren konstaterar att det inte är meningsfullt att fortsätta medlingen eller på ena partens begäran. Det finns en viss tidsfrist inom vilken medlingen ska avslutas, men som kan förlängas.