sou · H3B377 · 2015-09-04 00:00:00 — För en sådan tillämpning talar att det kan anses ut- göra försumlig processföring att överhuvudtaget inleda en rätte- gång mot bättre vetande och att motpartens rättegångskostnader i sin helhet är kopplade till den försumligheten. Mot en sådan tillämp- ning talar emellertid syftet med bestämmelsen när denna infördes. Vid den tid då bestämmelsen infördes fanns nämligen inte de nu- varande reglerna om begränsad ersättningsskyldighet för motpart- ens rättegångskostnader i förenklade tvistemål. I de fall part inlett rättegången mot bättre vetande, vilket med nödvändighet ledde till att denne tappade målet, följde ersättningsskyldighet för mot- partens rättegångskostnader i stället av huvudregeln i 18 kap. 1 §, oavsett tvisteföremålets värde. Det torde därför inte ha funnits något behov av att särskilt reglera ersättningsskyldigheten i dessa situationer. Utifrån de uttalanden som gjordes i förarbetena är det rimligt att utgå ifrån att syftet med bestämmelsen var att enbart reglera ersättningsskyldigheten för de merkostnader som parten Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav förorsakat sin motpart och som parten inte redan enligt huvud- regeln skulle vara skyldig att ersätta, t.ex. därför att den försumlige parten till någon del vunnit målet. Inte heller i samband med in- förandet av de ovan nämnda undantagen i den begränsade ersätt- ningsskyldigheten i 18 kap. 8 a § tredje stycket, vilket alltså gjordes för att motverka illojal processföring, gjordes något uttalande i fråga om 6 § avsågs kunna bli tillämpad även i de fall då parten in- lett rättegången med vetskap om att talan saknar grund. Mot bakgrund av vad som anförts anser utredningen att det visserligen inte kan uteslutas att 6 § skulle kunna tillämpas även i de fall part inlett rättegången mot bättre vetande men att det inte är troligt att så kommer att ske, eftersom en sådan tillämpning av bestämmelsen knappast kan ha varit avsedd när den infördes. Tillämpas inte bestämmelsen på detta sätt innebär det att inte heller denna regel ger någon möjlighet till full ersättning för rättegångs- kostnaderna i förenklade tvistemål. I stället tillämpas det begrän- sade kostnadsansvaret i 18 kap. 8 a § . Den som inleder en rättegång rörande ett krav som understiger ett halvt pris- basbelopp, dvs. , riskerar därmed inte mer än en begränsad ersättningsskyldighet för motpartens rättegångskostna- der även om han eller hon förlorar och även om han eller hon har känt till att talan var grundlös, t.ex. därför att det avtal som talan grundade sig på hade tillkommit genom svikligt förfarande. Om- vänt innebär det att den mot vilken rättegången inleds riskerar att inte få ersättning för sina kostnader, även om han eller hon vinner målet. Förfarandet att mot bättre vetande inleda eller föranleda en rätte- gång i tvistemål är straffrättsligt sanktionerat genom bestämmelsen i 9 kap. 1 § . Eftersom juridiska personer inte kan begå brott kan bestämmelsen inte tillämpas på alla som kan vara parter i tvistemål. I 9 kap. 4 § föreskrivs emeller- tid att bestämmelserna i 1–3 §§ äger motsvarande tillämpning be- träffande ställföreträdare, ombud och biträde. För straff krävs enligt förarbetena att partens talan är ogrundad och att han eller hon har insett detta (SOU 1938:44 s. 134 f.). Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav till bestämmelsen kan straffbarhet föreligga även när partens talan är sakligt grundad men själva rättegången onödig, dvs. motsvarande de objektiva rekvisit som krävs för tillämpning av rättegångskost- nadssanktionen i 18 kap. 3 § första stycket (Fitger m.fl., , Zeteo , kommentaren till 9 kap. 1 §). Det är också straffbart att som part försöka förhala rätte- gången genom påståenden eller invändningar som är uppenbart ogrundade, eller genom innehållande av bevis eller någon annan otillbörlig åtgärd (9 kap. 3 § ). Bestämmelsen i 9 kap. 1 § hade sin motsvarig- het lag, i dåvarande 29 kap. 1 § . I den senare bestämmelsen stadgades också en ersättningsskyldighet för den som dömdes för rättegångsmissbruk. Ersättningsskyldigheten omfattade rättegångskostnad, hinder och skada. I förarbetena till den nuvarande bestämmelsen i 9 kap. 1 § för- klarades att ersättningsskyldigheten i stället skulle bedömas enligt de föreslagna reglerna om rättegångskostnad (SOU 1938:44 s. 134 f.). Som redogjorts för gjordes uttalandet dock innan reglerna om begränsad ersättningsskyldighet för rättegångskostnaderna i förenklade tvistemål infördes. Bestämmelserna i 9 kap. 1–3 §§ är avsedda att tillämpas ex officio. Det finns inga refererade avgöranden från senare tid där bestämmelserna har tillämpats. 7.4Kostnadssanktion även i den summariska processen när förfarandet inletts i onödan En del förenklade tvistemål inleds genom att den ena parten inom ramen för den summariska processen hos begär att målet ska överlämnas till tingsrätt sedan ansökan om betalningsföreläggande bestritts. Som tidigare nämnts bestäms er- sättning för de kostnader som uppkommit i den summariska pro- cessen enligt de kostnadsregler som gäller för denna (18 kap. 8 a § sjätte stycket ). Förutom att det innebär att vad som är ersättningsgilla kostnader regleras i lagen om betalnings- föreläggande innebär regleringen också att den begränsning av ersättningsskyldigheten som framgår av 46 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning ska tillämpas. Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav bestämmelsen ska svaranden åläggas att ersätta sökandens kostna- der i målet bara om sökanden inte har inlett förfarandet i onödan. Som exempel på fall då förfarandet har inletts i onödan nämndes i förarbetena den situationen att sökanden har ansökt om betalnings- föreläggande utan att svaranden har fått möjlighet att betala frivilligt. En annan situation som nämndes var att svaranden hade betalat redan innan ansökan gavs in (prop. 1989/90:85 s. 133). I praxis har det dock krävts att svaranden också har underrättat motparten om att betalning gjorts för att svaranden ska undgå ersättningsskyldighet i dessa fall (se t.ex. Hovrättens över och dom i mål FT 1359-04). Bestämmelsen har tydliga likheter med bestämmelsen i 18 kap. 3 § första stycket på så sätt att den är avsedd att tillämpas i de fall sökanden hade kunnat komma till sin rätt utan att ansöka om betal- ningsföreläggande. I de fall svaranden har gjort klart för motparten att kravet bestrids anses det strida mot god inkassosed att ansöka om betal- ningsföreläggande, se vidare avsnitt 8. Frågan om förfarandet ska anses ha inletts i onödan i de fall en ansökan görs i en sådan situation har inte berörts i förarbetena och inte heller klargjorts genom vägledande praxis. Det finns ett par underrättsavgöranden som tyder på att praxis inte är enhetlig när det gäller hur ersätt- ningsskyldigheten ska bestämmas i dessa fall (se tings- rätts dom i mål T 6834-11 och dom i mål FT 1941-10). 7.5Part kan processa utan ekonomiska möjligheter att ersätta motpartens rättegångskostnader Den som stäms till domstol kan i princip inte undandra sig att bli indragen i en rättegång med de kostnader som det kan innebära i form av bl.a. ersättning till juridiskt ombud. Svaranden ges visst skydd mot dessa utgifter genom reglerna om ersättningsansvar för rättegångskostnaderna. Reglerna medför att den som överväger att väcka talan måste väga utsikterna till framgång mot risken för att behöva ersätta motparten dennes rättegångskostna- der, vilket antas minska risken för rättegångsmissbruk. I de fall käranden saknar medel att ersätta svarandens rättegångskostnader med vid en eventuell förlust ger reglerna dock inget skydd för Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav Den som är eller löper risk att bli försatt i konkurs kan göra bedömningen att det inte finns något att förlora på att driva en process, även om utsikterna att vinna målet är små. En konkursgäldenär är visserligen förhindrad att väcka talan beträffande egendom som tillhör konkursboet men om konkurs- boet förklarar att det inte vill befatta sig med den tillgång som fordran i målet kan utgöra anses konkursgäldenären återfå sin rådighet över egendomen, se 3 kap. 1 § Konkurslagen (1987:672) och rättsfallet NJA 2004 s. 410. Det innebär att en svarande i vissa fall alltjämt kan befinna sig i en rättsprocess utan möjlighet till ersättning för sina rättegångskostnader. Det har förekommit att kärandeparter för att undvika att själva bli ersättningsskyldiga för rättegångskostnaderna har överlåtit tviste- föremålet till särskilda s.k. processbolag som bildats för att driva processen. Processbolagets tillgångar är begränsade till aktiekapitalet och eventuell ersättningsskyldighet utöver det beloppet medför konkurs. Genom en meddelad dom, varigenom ägarna till ett sådant processbolag ålades att personligen ersätta rättegångs- kostnaderna (s.k. ansvarsgenombrott), har möjligheterna att ut- nyttja processbolag minskat något (NJA 2014 s. 877). Svaranden har inte någon möjlighet att utverka att käranden ställer säkerhet för rättegångskostnaderna. Reglerna om kvarstad i 15 kap. är inte avsedda att säkra svarandens even- tuella rätt till ersättning för sina rättegångskostnader. Den särskilda lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader gäller endast för utländska kärande och även beträffande dessa finns många undantag. Frågan om att införa en skyldighet för käranden att ställa säkerhet för motpartens rättegångskostnader har utretts tidigare. I en promemoria som bl.a. behandlade frågor om oseriösa rättegångar förkastades idén därför att förslaget ansågs förutsätta någon form av förprövning av det berättigade i kärandens anspråk. Ett sådant system ansågs bli för komplicerat och tveksamt ur principiell synpunkt (Ds 1997:7, Domstolsförfarandet, förslag till förbättringar, s. 104 f.). I proposi- tionen som följde erinrades om andra regler i som kunde användas mot dem som missbrukar rättegången, t.ex. 9 kap. 1 §, rättegångskostnadsreglerna och det genom propositionen före- slagna utökade ansvaret för rättegångskostnaderna i de förenklade tvistemålen (prop. 1999/00:26 s. 86). Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav 7.6Möjligheterna att meddela dom utan att utfärda stämning kan begränsa kostnaderna i målet En ansökan om stämning som uppfyller de formella kraven i rätte- gångsbalken, t.ex. i fråga om ett bestämt yrkande, uppgifter om de omständigheter som åberopas till grund för yrkandet och bevis- uppgift, ska som utgångspunkt leda till att rätten utfärdar stäm- ning. Är ansökan ofullständig kan sökanden föreläggas att kom- plettera den. Om kärandens framställning inte innefattar laga skäl för käromålet eller om det annars är uppenbart att detta är ogrundat, får rätten dock genast meddela dom i målet utan att stämning ut- färdas. Detta framgår av 42 kap. 5 § . Domen grundas då på vad handlingarna innehåller och vad som i övrigt har framkommit i målet (17 kap. 2 § andra stycket ). Meddelas dom utan att stämning utfärdats uppkommer inte heller några rättegångskostnader för motparten. Bestämmelsen tillämpas emellertid restriktivt, framförallt mot bakgrund av Europakonven- tionens krav på att var och en ska ha rätt till en rättvis och offentlig förhandling vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter. Enligt praxis anses det föreligga en klar presum- tion för att tvister om civila rättigheter och skyldigheter är reella och seriösa på sådant sätt att artikel 6:1 i konventionen är tillämplig (se bl.a. rättsfallet NJA 1998 s. 278). Bestämmelsen i 42 kap. 5 § kan vidare endast tillämpas innan stämning ut- färdas. I de fall det först genom svaromålet framgår att käromålet är uppenbart ogrundat erbjuder bestämmelsen alltså inte någon möjlig- het till kostnadsbesparingar genom ett snabbt avgörande av målet. Den part som inte får sina egna rättegångskostnader ersatta av mot- parten får stå för dessa kostnader själv. I normalfallet har parten i dessa situationer också ålagts att betala motpartens rättegångs- kostnader. De flesta försäkringsbolag på den svenska försäkrings- marknaden erbjuder en möjlighet att försäkra sig mot denna kostnad genom att teckna en rättskyddsförsäkring. Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav Rättskyddsförsäkringen ingår som ett moment i de flesta hemför- säkringar. gör löpande jämförel- ser mellan villkoren i marknadens försäkringar. Av de jämförelseta- beller som finns publicerade på framgår att villkoren i de rättskyddsförsäkringar som er- bjuds i många avseenden är desamma. Normalt sett krävs att för- säkringstagaren har haft försäkringen hos försäkringsbolaget eller motsvarande försäkring hos annat bolag när tvisten upp- kommer, alternativt att de händelser eller omständigheter som ligger till grund för anspråket har inträffat sedan försäkringen trädde i kraft. De flesta försäkringsbolag ersätter i vart fall och inom vissa bestämda ramar ombuds arvode och kostnader samt kostnader för utredning, bevisning, expeditionskostnader och rättegångskostna- der som den försäkrade ålagts att betala till motparten. Taket i rättsskyddsförsäkringen skiljer sig åt mellan de olika för- säkringsbolagen. Merparten av försäkringsbolagen har ett tak på som högsta belopp. Några försäkringsbolag har ett lägre tak på . Ytterligare andra erbjuder ett val mellan ett högre eller lägre tak beroende på vilken premie försäkringstagaren är beredd att betala. Storleken på självrisken är i regel av kostnaderna med ett lägsta belopp motsvarande grundsjälvrisken. Grundsjälvrisken ligger på . De ledande försäkringsbolagen har alla den begränsningen i för- säkringsskyddet att rättsskyddet inte omfattar tvister som vid rätts- lig prövning ska handläggas enligt 1 kap. 3 d § , dvs. som förenklade tvistemål. Merkostnader som uppkommer genom att den försäkrade eller dennes ombud gör sig skyldiga till försumlig processföring eller har förfarit försumligt ersätts i regel inte heller. Företagsförsäkringar förekommer i många olika varianter och skräddarsys i regel utifrån varje enskilt företags behov. Rättsskydd erbjuds vanligtvis antingen som ett standardmoment i eller som ett tillval till företagsförsäkringen. Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav arna är i stort sett desamma hos de olika försäkringsbolagen. Inte heller företag har någon möjlighet att försäkra sig mot rättegångs- kostnader som kan uppkomma till följd av tvister som handläggs som förenklade tvistemål. 7.8Överväganden rörande rättegångskostnaderna i förenklade tvistemål 7.8.1Part i förenklat tvistemål riskerar ekonomisk förlust även om han eller hon vinner målet Utredningens bedömning: Tappande parts ersättningsskyldig- het för motpartens rättegångskostnader är begränsad i förenk- lade tvistemål. De nuvarande bestämmelser som kan utgöra grund för full ersättningsskyldighet i förenklade tvistemål tar sikte på andra situationer än att part har inlett rättegången mot bättre vetande. Det kan därför vara mer ekonomiskt att betala än att bestrida, även för den part som har goda chanser att vinna målet. Skälen för utredningens bedömning Ett krav som beloppsmässigt understiger ett halvt basbelopp, dvs. , handläggs normalt som ett förenklat tvistemål. Är kravet oberättigat, t.ex. därför att det grundar sig på någon form av fakturabedrägeri, kan mottagaren antas vilja bestrida kravet och ha stora möjligheter att undgå betalningsskyldighet. Inkomstförlusten för den som väljer att själv sköta bestridande- processen ersätts inte. Av de kostnader som mottagaren av det oberättigade kravet har för rättslig rådgivning för att bestrida kravet och föra talan i domstol har denne endast möjlighet att få ersättning för . Väljer mottagaren av kravet att anlita ett ombud för hela processen får denne alltså stå för dessa kostnader själv. Det gäller även om rätten kommer fram till att kravet i själva verket avser någon form av fakturabedrägeri. De bestämmelser som enligt 18 kap. 8 a § kan utgöra grund för full ersättningsskyldighet även i förenklade tvistemål (18 kap. 3 och Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav 6 §§ ), tar sikte på andra situationer än då talan har väckts mot bättre vetande. Bestämmelsen i 18 kap. 3 § första stycket är inte avsedd att tillämpas i den situationen då talan inletts i onödan därför att den varit utsiktslös utan i den situationen då den vinnande parten hade kunnat komma till sin rätt utan att inleda eller föranleda rättegång. Huruvida part som väckt talan mot bättre vetande därigenom kan anses ha gjort sig skyldig till försumlig processföring och med stöd av 18 kap. 6 § rättegångs- balken åläggas ersättningsskyldighet för motpartens rättegångs- kostnader i sin helhet är oklart. Mot bakgrund av förarbetsuttalan- dena är det emellertid rimligt att tolka bestämmelsen så att den endast avser de merkostnader som tillkommit genom försumlig processföring. Som redogjorts för ovan finns ingen möjlighet att försäkra sig mot den kostnad som det innebär att vara part i ett förenklat tvistemål. I många fall kan det därför vara mer ekono- miskt att betala än att bestrida, trots att kravet är ogrundat. Om- vänt är riskerna för den som missbrukar rättegångsförfarandet på detta sätt små. 7.8.2De bestämmelser som motverkar rättegångsmissbruk tillämpas restriktivt Utredningens bedömning: De straffrättsliga bestämmelserna om rättegångsmissbruk tillämpas restriktivt. Detsamma gäller den processrättsliga bestämmelse som möjliggör omedelbar dom vid uppenbart ogrundad talan. Skälen för utredningens bedömning De straffrättsliga reglerna om rättegångsmissbruk i 9 kap. 1–4 §§ tillämpas mycket restriktivt. För att bestämmel- serna ska kunna tillämpas krävs att rätten kommer fram till att talan är sakligt ogrundad alternativt att rättegången är onödig. Dessutom krävs att den part som inlett eller föranlett rättegången har insett detta, vilket i de flesta fall torde vara svårt att bevisa. Även den processrättsliga bestämmelsen i 42 kap. 5 § , som möjliggör omedelbar dom när talan är uppenbart ogrundad, tilläm- Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav I dessa fall krävs visserligen inte att käranden har insett att hans eller hennes talan är ogrundad. Däremot krävs att detta är uppenbart redan på grund av vad som framgår av stäm- ningsansökan. Ingen av bestämmelserna torde som regel kunna tillämpas i mål som rör betalningskrav grundade på oriktiga påstå- enden om avtal, såvida det inte finns bevisning i målet som visar att käranden medvetet har vilselett eller tvingat svaranden att ingå avtalet. Typiskt sett saknas sådan bevisning i de mål som kommer under rättens prövning på kärandens initiativ. I vart fall lär sådan bevisning inte komma till rättens kännedom förrän svaranden ger in den i sitt svaromål och då är det för sent att avgöra målet med stöd av 42 kap. 5 § . 7.8.3Huvudregeln om begränsat ersättningsansvar i förenklade tvistemål bör vara kvar och något krav på säkerhet för rättegångskostnaderna bör inte införas. Utredningens bedömning: En regel om full ersättningsskyldig- het för rättegångskostnaderna i alla förenklade tvistemål skulle motverka syftet med processformen. Huvudregeln om begrän- sat ansvar bör därför behållas. Ett krav på säkerhet för rätte- gångskostnaderna framstår alltjämt som olämpligt och föreslås därför inte. Skälen för utredningens bedömning När det gäller ordinära tvistemål kan huvudregeln om tappande parts ersättningsskyldighet för motpartens rättegångskostnader antas avskräcka parter från att inleda rättegång utan att ha någon grund för sin talan. Om begränsningen i ersättningsansvaret för motpartens rättegångskostnader i förenklade tvistemål togs bort skulle det rimligen leda till att fler skulle avskräckas från att väcka talan i mer tvivelaktiga fall även i dessa mål. En sådan ändring skulle emellertid få betydelse för alla förenklade tvistemål och motverka syftet med processformen. Kostnaderna skulle inte kunna begränsas eller förutses och förfarandet skulle inte längre vara så Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav snabbt och enkelt som det var tänkt. Enligt utredningens mening är det därför inte någon bra lösning. Även vid ordinära tvistemål kan huvudregeln om ersättnings- skyldighet vara verkningslös, t.ex. om den tappande parten är ett aktiebolag som saknar tillgångar och som därför är immun mot kostnadsanspråk. Det kan visserligen finnas möjligheter att kräva ersättning av ägaren till aktiebolaget, enligt principen om ansvars- genombrott, men det förutsätter en särskild prövning och lär i praktiken inte bli aktuellt utom när det gäller större kostnader. Möjligheterna för vinnande part att få ersättning för sina rätte- gångskostnader skulle i dessa fall öka om det infördes ett krav på att käranden i vissa fall skulle ställa säkerhet för motpartens rätte- gångskostnader för att få inleda en process. Den frågan har emeller- tid som tidigare nämnts redan utretts och det alternativet har dömts ut. Ett sådant system har ansetts kräva en förprövning av målet vilket bedömts både bli för komplicerat och vara tveksamt ur prin- cipiell synpunkt. Det är svårt att se att förutsättningarna för att införa ett sådant krav skulle ha ändrats. 7.8.4Det bör införas en regel om full ersättningsskyldighet för näringsidkare som inlett rättegång trots att denne insett eller bort inse att käromålet var ogrundat Utredningens förslag: finns ingen bestämmelse som reglerar möjligheterna att döma ut full ersättningsskyldighet för rättegångskostnaderna när part i ett förenklat tvistemål har in- lett rättegången trots att parten insett eller borde ha insett att käromålet var ogrundat. En regel härom kan avskräcka dem som missbrukar rättegången för att driva in oriktiga krav. Regeln är också av principiell betydelse. Trots att den kan förväntas bli tillämpad endast i undantagsfall föreslår utredningen därför att en sådan regel införs. Regeln bör endast träffa part som är eller som i rättegången uppträder som näringsidkare. Rättsskydd och rättegångskostnader vid ogrundade krav Skälen för utredningens förslag Reglerna om förenklade tvistemål syftar till att tillhandahålla en snabb och enkel mekanism för tvistlösning där parterna ska kunna föra processen utan ombud. Den begränsade ersättningsskyldig- heten gör det möjligt för parterna att förutse vilka kostnader pro- cessen kan vara förknippad med. När det gäller parter som bedriver vårdslös eller illojal processföring har det emellertid ansetts saknas skäl att ge dem skyddet av att kunna förutse exakt vilket kostnads- ansvar han eller hon kan drabbas av. I dessa fall har det i stället ansetts vara motiverat att införa bestämmelser om full ersättnings- skyldighet för motpartens rättegångskostnader. Samma argument gör sig gällande i de fall käranden har väckt talan trots att denne har insett eller borde ha insett att käromålet var ogrundat, t.ex. därför att det grundar sig på ett avtal som käranden svikligen har förlett svaranden att ingå. För de ordinära tvistemålen följer ersättnings- skyldigheten i dessa fall av huvudregeln, eftersom dessa parter vid en rättslig prövning också tappar målet. För de förenklade tviste- målen finns emellertid inte någon rättegångssanktion som tar sikte på den situationen. Den tappande parten åläggs visserligen ersätt- ningsskyldighet men denna är begränsad. För att motverka dessa former av rättegångsmissbruk föreslår utredningen att det införs en regel som medger att den tappande parten i ett förenklat tvistemål kan åläggas full ersättningsskyldig- het för motpartens rättegångskostnader om parten har inlett rätte- gången trots att parten insett eller borde ha insett att käromålet var ogrundat. De situationer som regeln tar sikte på kännetecknas av att käradeparten är en näringsidkare som driver talan mot en annan näringsidkare eller en konsument. Regeln bör därför endast gälla part som är eller som i rättegången uppträder som näringsidkare.