sou · H3B340 · 2015-04-09 00:00:00 — De yrkeskategorier som omfattas är desamma som avses med undantaget avseende rådgivningstjänster i 1 kap. 4 §, se vidare kom- mentaren till den paragrafen. Undantaget är också avsett att tilläm- pas på samma sätt när det gäller vad som kan vara kreditförmedling ”i enstaka fall”. Undantaget avser vidare endast tillståndsplikten i sig. Den som tillfälligt verkar som kreditförmedlare kan alltså inte underlåta att efterkomma andra krav som gäller för sådan verksam- het enligt lagens 4 kap. eller enligt konsumentkreditlagen. Överväganden finns i avsnitt 5.4.7. Paragrafens första stycke punkterna 1, 6 och 7 genomför arti- kel 29.2 och 29.5 i bolånedirektivet. Punkterna 2–5 är förut- sättningar som i huvudsak inte omfattas av bolånedirektivet, men som innebär att prövningen av förutsättningarna för tillstånd ska följa vad som annars gäller för tillståndsprövning av finansmarkna- dens aktörer och som tillämpas på kreditgivare av bostadskrediter, se vidare kommentaren till 2 kap. 2 §. I kravet på tillräcklig insikt och erfarenhet ligger att personen ska ha tillräcklig kunskap på området för verksamheten (jfr prop. 2004/05:133 s. 151). Genom den lämplighetsprövning och kravet på insikt och erfarenhet som gäller för en person i företagets ledning genomförs därmed också bolånedirektivets krav i artikel 29.2 b och c. För att genomföra direktivets specifika krav på kun- skap och kompetens som ska fastställas i enlighet med bilaga III, förutsätts kravet på insikt och erfarenhet preciseras genom före- skrifter i enlighet med 7 kap. 1 § 2. Lämplighetsprövningen av en person i ledningen eller en ägare innefattar en bedömning av personens anseende. I detta ska vägas in om personen har dömts för ekonomisk brottslighet och även av personens laglydighet, erfarenhet och omdöme i övrigt (jfr prop. 2008/09:155 s. 87 och prop. 2013/14:107 s. 83). I enlighet med paragrafens första stycke, punkten 6, ska företaget ha sitt huvudkontor i . Samma krav uppställs som en förut- sättning för tillstånd enligt 3 kap. 1 § 1 lagen (2007:528) om värde- pappersmarknaden och gäller också för enligt 6 kap. 6 § lagen om bank- och finansieringsrörelse. Med huvud- kontor avses den plats där den faktiska ledningen av verksamheten bedrivs (prop. 1995/96:173 s. 93 f.). Av första stycket, punkten 7, följer att företaget ska ha en försäk- ring för skadeståndsskyldighet. Detta krav följer av bolånedirekti- vets artikel 29.2 a. Vid bedömningen av om denna förutsättning är uppfylld ska hänsyn tas till tekniska standarder som antas av kom- missionen i enlighet med artikelns andra stycke. Ansvarsförsäkringen ska täcka fel och försumlighet i verksam- heten. De anspråk som ska ingå är alltså ren förmögenhetsskada. Fel och försumlighet avser såväl ansvar på grund av fel vid utfö- rande av tjänsten som ansvar för uppsåtligt och vårdslöst hand- lande. Det skadeståndsansvar som kan bli aktuellt enligt svensk gällande rätt är i första hand skadeståndsanspråk grundade på ett avtalsförhållande i form av ett uppdragsavtal mellan kreditförmed- laren och konsumenten eller mellan kreditförmedlaren och kredit- givaren. Vem som i det enskilda fallet är kreditförmedlarens upp- dragsgivare måste avgöras från fall till fall. Vad som är fel eller för- sumlighet för en uppdragstagare vid utförandet av uppdraget bör normalt kunna bedömas med beaktande inte bara av avtalsförhåll- andet mellan parterna, utan också vilka särskilda krav på uppdrags- tagarens verksamhet som ställs i lag eller annan författning (jfr prop. 2002/03:133 s. 30), t.ex. de regler som genomför bolånedirektivet. När det gäller skadeståndsansvar för en part som inte ingått ett avtal med kreditförmedlaren kan ett sådant, som avser ren för- mögenhetsskada, i princip bara uppstå i anledning av brott (2 kap. 2 § skadeståndslagen [1972:207]). En ansvarsförsäkring bör därför omfatta även sådana rena förmögenhetsskador, dock med den be- gränsning som följer av att brottet ska ha skett ”i verksamheten”. Kraven på ansvarsförsäkring förutsätts vidare preciseras i för- ordning, se 7 kap. 1 § 3. Paragrafens andra stycke anger samma förutsättning som i 2 kap. 2 § andra stycket, se kommentaren till denna paragraf. I paragrafens tredje stycke hänvisas när det gäller bedömningen av lämpligheten hos en innehavare till regleringen i 2 kap. 3 §, se kommentaren till denna paragraf. Överväganden finns i avsnitt 5.4.7. Paragrafen hänvisar till vad som gäller för kreditgivare enligt 2 kap. 4–6 §§, se vidare kommentaren till de paragraferna. Överväganden finns i avsnitt 5.4.10. Paragrafen genomför artikel 32 i bolånedirektivet. Den beskri- ver det förfarande som en kreditförmedlare som är registrerad i ett annat land inom EES ska iaktta för att kunna bedriva verksamhet här, genom filial eller genom att i övrigt tillhandahålla tjänster, utan att söka särskilt tillstånd. Möjligheten att bedriva verksamhet här efter en sådan underrättelse är alltså förbehållen kreditförmedlare som är registrerade i ett annat land inom EES, vilket följer av definitionen av utländsk kreditförmedlare i 1 kap. 7 §. Paragrafen är utformad efter förebild av annan lagstiftning som genomför EU- direktiv som innebär att ett ”pass” införs för aktörer på finans- marknaden, t.ex. 3 kap. 1 § lagen (2005:405) om försäkrings- förmedling eller 4 kap. 1 § lagen om värdepappersmarknaden. Paragrafens andra stycke innehåller en handlingsregel för Finans- inspektionen som innebär att inspektionen ska upplysa kreditför- medlaren om vilka regler för verksamheten som gäller här. Upplys- ningarna bör avse både bestämmelser enligt lagen, t.ex. kraven på kunskap och kompetens i 4 kap. 2 §, och tillämpliga bestämmelser i konsumentkreditlagen, samt föreskrifter och allmänna råd som utfärdats i anslutning till dessa bestämmelser. Överväganden finns i avsnitt 5.4.10. Paragrafen genomför artikel 32 i bolånedirektivet. Paragrafen innehåller i första stycket det underrättelseförfarande som ska iakt- tas av en svensk kreditförmedlare som vill bedriva verksamhet inom EES-området. Den är en motsvarande bestämmelse till 5 § som avser utländska kreditförmedlares verksamhet i . Den avser på samma sätt de kreditförmedlare som fått särskilt tillstånd enligt lagen att bedriva kreditförmedlingsverksamhet. Ett svenskt kreditinstitut som har för avsikt att bedriva verksamhet i ett annat land följer i stället tillämpliga bestämmelser i lagen om bank- och finansieringsrörelse. Paragrafens andra stycke är en handlingsregel för Finansinspek- tionen. Det ankommer på inspektionen att lämna vidare en under- rättelse till den aktuella behöriga myndigheten i det andra landet och meddela kreditförmedlaren. Kreditförmedlaren får sedan, enligt paragrafens tredje stycke, påbörja verksamhet i det andra landet tidigast efter det att underrättelse till myn- digheten i det andra landet skett. Bestämmelsen har utformats efter förebild av andra liknande bestämmelser som reglerar verksamhet inom EES för finansmark- nadens aktörer, t.ex. 4 kap. 1 och 2 §§ lagen om försäkringsförmed- ling eller 5 kap. 4 § lagen om värdepappersmarknaden. Överväganden finns i avsnitt 5.4.10. Paragrafen genomför andra meningen i artikel 32.1 i bolåne- direktivet. Den innebär ett förtydligande av att en svensk kredit- förmedlares rätt att bedriva verksamhet i andra EES-länder inte medför en rätt att förmedla bostadskrediter från andra kreditgivare, svenska eller utländska, än kreditinstitut, om nationell reglering i det andra landet innebär att bara kreditinstitut får erbjuda och bevilja bostadskrediter. Överväganden finns i avsnitt 5.4.12. Paragrafen genomför bolånedirektivets artikel 7.1 och är utfor- mad i anslutning till direktivets ordalydelse i denna del. Paragrafen ska uppfattas dels som ett krav på sundhet i rörelsen, dels en över- gripande uppföranderegel, vilka delvis överlappar varandra. Kravet på sundhet i rörelsen avser detsamma som motsvarande krav som finns på andra aktörer på finansmarknadens område. Det innebär bl.a. att företaget måste drivas på ett sådant sätt att dess struktur och ställning kan överblickas. Företaget ska uppnå en sådan kvalitetsnivå i sin rörelse att förtroendet för marknaden kan upprätthållas. Bland de förhållanden som berörs av detta krav är företagets uppträdande i förhållande till sina kunder. (Jfr prop. 2013/14:107 s. Para- grafens andra mening kan därmed sägas innebära en precisering av vad just denna del av sundhetskravet avser för verksamheten med bostadskrediter. Bestämmelsen förutsätts preciseras genom före- skrifter, se 7 kap. 1 § 6. Överväganden finns i avsnitt 5.4.13. Paragrafen genomför artikel 9 i bolånedirektivet. Paragrafen innehåller ett allmänt hållet krav på kunskap och kompetens som förutsätts preciseras av föreskrifter på lägre nivå. I sådana före- skrifter måste bolånedirektivets bilaga III beaktas, i enlighet med vad som anges i artikel 9 i direktivet. De personalkategorier som omfattas av kravet är de som sätter samman, erbjuder, beviljar, ger råd om bostadskrediter eller för- medlar bostadskreditavtal. Kraven på personalen gäller i förhållande till vilken verksamhet som företaget bedriver och personalens arbets- uppgifter (jfr bolånedirektivets bilaga III, p. Kravet träffar per- sonal som handlägger kundens ansökan om kredit och t.ex. sätter samman de kreditavtalsvillkor och övriga handlingar som ska ingå i ett bindande erbjudande. Att sätta samman en bostadskredit om- fattar också personal som deltar i att utforma det allmänna pro- duktutbudet. Även den som utför kreditprövningen och den som beslutar om att bevilja en kredit omfattas. Personal som ger råd om bostadskrediter, oavsett om det sker i anledning av en ansökan om kredit eller t.ex. till en befintlig kund, omfattas också. Även perso- ner med chefsbefattningar som leder arbetet som avser bostads- krediter omfattas av kravet, jfr artikel 4.11 i bolånedirektivet. Överväganden finns i avsnitt 5.4.14. Paragrafen genomför artikel 7.2 i bolånedirektivet. Paragrafen innehåller en grundläggande reglering av ersättningssystemens upp- byggnad för personal och i förekommande fall för sådana ersätt- ningar som utgår från en kreditgivare till en kreditförmedlare. Den personal som avses är densamma som i 2 §, se vidare kommentaren till denna. De övergripande kraven på ersättningssystemen är att dessa inte ska vara utformade så att de negativt påverkar skyldig- heten att ta tillvara konsumentens intressen i enlighet med 1 §. Ersättningssystem som ger personalen incitament att rekommen- dera, eller annars framhålla, för konsumenten mindre lämpliga eller riskfyllda avtal, eller gör att det finns incitament att göra en mindre noggrann kreditprövning, ska alltså inte få förekomma. Överväganden finns i avsnitt 5.4.14. Paragrafen genomför artikel 7.3 i bolånedirektivet. Av paragra- fen följer att en kreditgivares ersättning till den som utför eller ansvarar för kreditprövning av konsumenten inte får vara beroende av andelen beviljade låneansökningar. Paragrafen omfattar alltså både egen personal och, i förekommande fall, en uppdragstagare som utför kreditprövning. Vidare anges att kreditgivarens ersätt- ningssystem ska vara uppbyggt så att intressekonflikter identifieras, förebyggs och hanteras samt vara utformat på ett sätt som främjar en sund och effektiv riskhantering och motverkar ett överdrivet risktagande. Med en effektiv riskhantering avses att kreditgivaren ska kunna identifiera, mäta, hantera och övervaka de risker som är relevanta för verksamheten (jfr prop. 2012/13:155 s. 473). Att intressekonflikter ska undvikas, som är vad som anges i direktivet i denna del, ligger i att de ska hanteras. Bestämmelsen förutsätts preciseras genom föreskrifter, se 7 kap. 1 § 8. Överväganden finns i avsnitt 5.4.14. Paragrafen genomför artikel 7.4 bolånedirektivet. Av paragrafen framgår att ersättningar till personal som ger råd inte får vara bero- ende av försäljningsmål. Bestämmelsen förutsätts preciseras genom föreskrifter, se 7 kap 1 § 8. Överväganden finns i avsnitt 5.4.14. Paragrafen genomför artikel 7.3 i bolånedirektivet. Paragrafen innebär att utformningen av de ersättningssystem som avses i 3–5 §§ ska vara lämplig med beaktande av företagets storlek, interna orga- nisation och verksamhetens art, omfattning och komplexitet. Vad som mer exakt avses med detta måste preciseras från fall till fall. Bestämmelsen syftar till att det i bedömningen av om ett företags ersättningssystem är utformat på ett godtagbart sätt ska vara möjligt att beakta det enskilda företagets uppbyggnad och den slags verk- samhet som bedrivs. Överväganden finns i avsnitt 5.4.15. Paragrafen genomför artikel 19 i bolånedirektivet. Av första stycket följer att en kreditgivare ska använda tillförlit- liga och i förväg fastställda standarder. Detta innebär att kredit- givaren måste ha fastställda rutiner för vilket eller vilka förfaranden som ska tillämpas när en bostad ska värderas för ändamålet att den ska ställas som säkerhet för ett bostadskreditavtal. I att kreditgivaren ska använda en tillförlitlig standard ligger också att de förfaranden som används i olika situationer, t.ex. statistiska värderingar, an- litande av en värderare eller intern värdering, måste ha en hög kvalitetsnivå. Om kreditgivaren i vissa fall överlåter åt konsumen- ten att inhämta en värdering av bostaden, ska det av kreditgivarens standard framgå vilka krav som i så fall ställs på konsumentens val av metod. Ska konsumenten t.ex. själv anlita en värderare ska kredit- givaren fastställa vilka krav som ska ställas på värderaren för att tillförlitlighet i värderingen ska uppnås. Av andra stycket framgår att den som utför en värdering ska vara oberoende från kreditbeslutsprocessen och även ha den kunskap och kompetens som krävs för att fastställa ett tillförlitligt värde. En värdering som köps in av ett annat företag måste normalt anses ha skett på ett oberoende sätt. Görs värderingen helt eller delvis av en av kreditgivarens anställda, eller t.ex. ett närstående företag, får den som utför värderingen eller delar av den inte delta i någon del av beslutet av om krediten ska beviljas eller inte. Av tredje stycket framgår att den utförda värderingen ska doku- menteras och bevaras. Bestämmelsen förutsätts ytterligare preciseras genom föreskrif- ter, se 7 kap. 1 § 9. Överväganden finns i avsnitt 5.4.16. Paragrafen har utformats efter förebild av 8 kap. 3 § lagen om bank- och finansieringsrörelse. Kravet på dokumentation innebär att det ska finnas ett bevarat underlag rörande den information som har inhämtats och det övriga material som bildat beslutsunderlag, liksom själva kreditbeslutet. Dokumentationen kan ske i pappers- form eller på elektronisk väg. Dokumentationen ska ske på ett sådant sätt att det är möjligt att följa kreditärendets hantering. I dokumentationen bör ingå det underlag som tagits fram för att belysa räntesättningen och i förekommande fall prissättningen av paketprodukter, som ska lämnas till en konsument enligt 13 a och 13 c §§ konsumentkreditlagen. En individuellt anpassad amorte- ringsplan som tagits fram och diskuterats med konsumenten enligt 13 d § samma lag ska också ingå i dokumentationen. Överväganden finns i avsnitt 5.4.16. Paragrafen genomför bolånedirektivets artikel 26.1. Den avser en skyldighet för kreditgivare att dokumentera vilken typ av egen- dom som accepteras som säkerhet för en bostadskredit och vilka interna riktlinjer kreditgivaren tillämpar vid sin utlåning. Paragrafen har därmed en något vidare tillämpning än bolånedirektivets artikel, som endast avser fastigheter. Kravet kan liknas vid andra krav på dokumentation och upp- rättande av interna riktlinjer i finansiella företag. Det ger utrymme för att uppfyllas på olika sätt, så länge de riktlinjer för utlåning som avses finns bevarade på ett säkert sätt, i pappersform eller elektro- niskt, och är lätta att ta fram och identifiera. Överväganden finns i avsnitt 5.4.17. Paragrafen är utformad efter förebild av 1 kap. 10 § lagen om bank- och finansieringsrörelse och 13 § lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter. Den innehåller en bestämmelse om tyst- nadsplikt för uppgifter om enskildas förhållanden. Den hindrar dock endast obehörigt uppgiftslämnande. Ett utlämnande p.g.a. skyldighet enligt lag, t.ex. utlämnande till av uppgifter som begärts för tillsynen, är inte obehörigt. Inte heller utbyte av uppgifter för kreditupplysningsändamål enligt kreditupp- lysningslagen (1973:1173) är att anse som obehörigt. Om obehörig- hetsbegreppet, se vidare prop. 2002/03:139 s. 478 f. Överväganden finns i avsnitt 5.4.3 och 5.4.11. Paragrafen genomför artikel 29.4 i bolånedirektivet i den del den avser registrering av kreditförmedlare. Bestämmelser om register finns i andra näringsrättsliga lagar, se t.ex. 15 § lagen om viss verk- samhet med konsumentkrediter. Registrets närmare innehåll förut- sätts preciseras i förordning. Överväganden finns i avsnitt 5.4.18. Paragrafen, såvitt den avser tillsyn över kreditförmedlare, genom- för bolånedirektivets artikel 34.1 och 34.2 andra stycket. Enligt första stycket har tillsyn över kredit- givare och kreditförmedlare, liksom övriga aktörer på finansmark- naden, se t.ex. 13 kap. 2 § lagen om bank- och finansieringsrörelse. I andra stycket anges vilken omfattning tillsynen ska ha. För kreditgivare omfattar tillsynen att verksamheten drivs enligt lagen, andra författningar som reglerar verksamheten och företagets bolags- ordning eller stadgar. För utländska kreditförmedlare omfattar till- synen dock bara lagen i den omfattning den gäller för förmedlarens verksamhet, jfr kommentaren till 1 kap. 3 §. Till ”andra författningar som reglerar verksamheten” hör t.ex. föreskrifter meddelade med stöd av lagen, associationsrättsliga be- stämmelser och bestämmelser som syftar till att motverka penning- tvätt och terrorism (jfr författningsförslaget om ändringar i lagen [2009:62] om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terro- rism och kommentaren till dessa ändringar). Med andra författ- ningar avses också konsumentkreditlagen. Enligt 49 § har Finans- inspektionen tillsyn över att den lagen följs när det gäller företag som står under inspektionens tillsyn. har dock det primära tillsynsansvaret för de bestämmelser som sanktioneras genom en hänvisning till marknadsföringslagen (2008:486), se t.ex. 11 § konsumentkreditlagen. Vid ingripanden enligt marknadsfö- ringslagen är det som väcker talan om eller utfärdar informationsförelägganden (47 § respektive 28 § mark- nadsföringslagen). I tredje stycket anges att tillsynen för kreditgivare också omfattar att företaget följer de standarder för bostadsvärdering som före- taget antagit i enlighet med 4 kap. 7 §. I fjärde stycket anges att tillsynen för utländska kreditgivare eller kreditförmedlare inte omfattar företagets bolagsordning eller stad- gar. Det saknas förutsättningar för att utöva tillsyn över bolagsordning eller stadgar för utländska aktörer, även för utländska kreditgivare som verkar här med tillstånd, eftersom ett godkännande av bolagsordning eller stadgar inte ingår i förut- sättningarna för tillstånd. Överväganden finns i avsnitt 5.4.19. Av paragrafen följer att kreditgivare och kreditförmedlare, alltså både svenska och utländska, ska lämna de upp- lysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande om- ständigheter som inspektionen begär. Detta avser både upplys- ningar som begärs i ett enskilt fall och sådana upplysningar som enligt särskilda föreskrifter meddelade enligt 7 kap. 1 § 11 ska lämnas av företagen. Paragrafen är utformad efter förebild av 13 kap. 3 § lagen om bank- och finansieringsrörelse. Överväganden finns i avsnitt 5.4.19. Av paragrafen följer att får, när det är nöd- vändigt, genomföra en undersökning hos en kreditgivare eller en kreditförmedlare, eller motsvarande utländska företag som inrättat filial här. Bestämmelsen innebär att genom en undersökning på plats kan inspektera alla aspekter av företagets verksamhet som inspektionen har tillsyn över, som regel genom att studera rutiner och ta del av handlingar. Paragrafen är utformad med 13 kap. 4 § lagen om bank- och finansieringsrörelse som före- bild. Av bolånedirektivets artikel 34.5 följer en uttrycklig möjlighet för att företa en undersökning av ett svenskt företags filial i en annan medlemsstat. En sådan möjlighet omfattas av paragrafen. Paragrafen genomför vidare, i den del den avser kreditförmed- lares filialer, artikel 34.3 i bolånedirektivet, som anger att en be- hörig myndighet ska kunna utföra undersökningar av en filials verksamhet, även för att bistå en annan behörig myndighet. Finans- inspektionen kan alltså företa en undersökning som ett led i att t.ex. kontrollera information på begäran av en annan behörig myn- dighet, se vidare kommentaren till 8 §. Överväganden finns i avsnitt 5.4.19. Av paragrafen följer att andra företag inom samma koncern som kreditgivaren eller -förmedlaren ska lämna upplysningar som inspektionen behöver för sin tillsyn över före- taget. På samma sätt som enligt 3 § avses med upplysningar både sådana som begärs i ett enskilt fall och sådana som lämnas i perio- diska rapporter. Regeringen eller den myndighet regeringen bestäm- mer har möjlighet att föreskriva om sådana periodiska upplysningar enligt 7 kap. 1 § 11. Paragrafen är utformad med 13 kap. 5 § lagen om bank- och finansieringsrörelse som förebild. Överväganden finns i avsnitt 5.4.19. Paragrafen reglerar vilka möjligheter har när det gäller att begära upplysningar och utföra undersökningar hos sådana uppdragstagare som avses i 2 kap. 9 §. Möjligheten gäller alltså endast som en del av tillsynen över kreditgivare, eftersom kreditförmedlare inte har möjlighet att ge sådana uppdragsavtal. Av första stycket följer en möjlighet att begära upplysningar. Upplysningar avser i detta fall endast upplysningar i enskilda fall, inte periodiska rapporter. Av andra stycket följer möjligheten att genomföra undersökningar. I båda fallen gäller att åtgärden ska be- hövas för tillsynen, dvs. upplysningarna och undersökningarna ska röra det som uppdragsavtalet avser. Att det uppdragsavtal som om- fattas av lagregleringen är sådana som avser funktioner som är rele- vanta för den tillståndspliktiga verksamheten följer av 2 kap. 9 §, se vidare kommentaren till denna. Överväganden finns i avsnitt 5.4.20. Paragrafen genomför, tillsammans med 8 §, artikel 36 i bolåne- direktivet. Av paragrafen följer en grundläggande handlingsregel för att samarbeta och utbyta information med andra behöriga myndigheter i den utsträckning som följer av bo- lånedirektivet. I detta ligger att också har möjlig- het att i vägra samarbete i de fall som anges i direktivets artikel 36.4. Vad som avses med behöriga myndigheter framgår av defini- tionen av begreppet i 1 kap. 7 § 1. Vidare följer av paragrafen en hänvisning till bolånedirektivets bestämmelser om att behöriga myndigheter i vissa fall kan vända sig till Europeiska bankmyndigheten, , och begära bistånd i olika sammanhang. Paragrafen är utformad efter förebild av 13 kap. 6 a och 6 b §§ lagen om bank- och finansieringsrörelse. Överväganden finns i avsnitt 5.4.20. Paragrafen genomför, tillsammans med 7 §, artikel 36 i bolåne- direktivet. Den är utformad efter förebild av 23 kap. 6 § lagen om värdepappersmarknaden. Överväganden finns i avsnitt 5.4.20. Paragrafen genomför artikel 34.5 i bolånedirektivet, som, liksom paragrafen, ger en rätt för en behörig myndighet i en utländsk kreditförmedlares hemland att utföra en undersökning här, efter anmälan till . Paragrafen är utformad efter före- bild av 13 kap. 7 § lagen om bank- och finansieringsrörelse. Överväganden finns i avsnitt 5.4.21. Paragrafen anger att tillsyn bekostas av årliga avgifter, i likhet med vad som gäller för finansmarknadens aktörer i övrigt. Regeringen eller den myndighet regeringen bestäm- mer ges också rätt att meddela föreskrifter om avgifterna, se vidare 7 kap. 1 § 12.