sou · H3B380 · 2015-09-30 00:00:00 — c)Det är omöjligt att inom behandlingsfönstret på förhand till- handahålla all information och inhämta informerat samtycke från hans eller hennes lagligen utsedda ställföreträdare. d)Prövaren intygar att han eller hon inte har kännedom om att försökspersonen tidigare ska ha invänt mot att delta i den kli- niska prövningen. e)Den kliniska prövningen har ett direkt samband med försöks- personens medicinska tillstånd som gör det omöjligt att inom behandlingsfönstret på förhand inhämta informerat samtycke från försökspersonen eller från hans eller hennes lagligen utsedda ställföreträdare eller att tillhandahålla information på förhand, och den kliniska prövningen är av sådan karaktär att den enbart kan genomföras i nödsituationer. f)Den kliniska prövningen innebär en minimal risk och en mini- mal börda för försökspersonen jämfört med standardbehand- lingen av hans eller hennes tillstånd. I andra punkten anges att efter en intervention i enlighet med första punkten ska informerat samtycke inhämtas i enlighet med arti- kel 29 för att försökspersonens deltagande i den kliniska pröv- ningen ska få fortsätta, och information om den kliniska pröv- ningen ska ges i enlighet med följande krav: a)När det gäller försökspersoner som inte är beslutskompetenta samt underåriga ska prövaren utan oskäligt dröjsmål inhämta informerat samtycke från hans eller hennes lagligen utsedda ställföreträdare, och den information som avses i artikel 29.2 ska så fort som möjligt ges till försökspersonen och hans eller hennes lagligen utsedda ställföreträdare. b)När det gäller andra försökspersoner ska prövaren utan oskäligt dröjsmål inhämta informerat samtycke från försökspersonen eller hans eller hennes lagligen utsedda ställföreträdare, beroende på vilket som är snabbast, och den information som avses i arti- kel 29.2 ska ges så fort som möjligt till försökspersonen eller hans eller hennes lagligen utsedda ställföreträdare, beroende på vilket som är snabbast. För tillämpningen av punkt 2 b ska – om det informerade samtycket har inhämtats från den lagligen utsedda ställföreträdaren – infor- merat samtycke för att fortsätta deltagandet i den kliniska pröv- ningen inhämtas från försökspersonen så fort han eller hon förmår ge sitt informerade samtycke. Om försökspersonen eller, i förekommande fall, hans eller hennes lagligen utsedda ställföreträdare inte samtycker ska han eller hon informeras om sin rätt att motsätta sig användningen av data från den kliniska prövningen (tredje punkten). 3.4.4Lagen om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. Lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. (bio- bankslagen) gäller för de biobanker som består av vävnadsprover som tagits och samlats in för ett visst ändamål från patienter eller annan provgivare inom hälso- och sjukvården. Med biobank avses en samling biologiskt material från människa som samlas och be- varas tills vidare eller för en bestämd tid (1 kap. 2 §). Lagens tillämpningsområde framgår av 1 kap. 3 §. Där anges i första stycket att den är tillämplig på en biobank som inrättats i i en vårdgivares hälso- och sjukvårdsverksamhet, oavsett var materialet i biobanken förvaras (första punkten), och på vävnads- prover från en sådan biobank som avses i första punkten, vilka lämnats ut för att förvaras och användas hos en annan vårdgivare, en enhet för forskning eller diagnostik, en offentlig forsknings- institution, ett läkemedelsbolag eller en annan juridisk person, och vilka även efter utlämnandet kan härledas till den eller de människor från vilka de härrör. Lagen ska i tillämpliga delar gälla för vävnadsprover som tas och samlas in för transplantationsända- mål enligt transplantationslagen (andra stycket). Lagen är inte tillämplig på prover som rutinmässigt tas i vården för analys och som uteslutande är avsedda som underlag för diagnos och löpande vård och behandling av provgivaren och som inte sparas (tredje stycket). Rättslig bakgrund SOU 2015:80 Lagen är subsidiär i förhållande till andra författningar (1 kap. 4 §). De personuppgifter om provgivarna som är kopplade till väv- nadsproverna ingår inte i begreppet biobank och omfattas som huvudregel inte av lagen. I denna del finns regleringen främst i PuL, och i PDL. För att garantera allmänhetens insyn, skyddet för den enskilda människans integritet och kvaliteten för användarna av materialet finns en statlig tillsyn och registrering av biobankerna. har uppgiften att se till att lagen följs och att ett register förs över vissa grundläggande uppgifter om biobankerna (2 kap. 6 § och 6 kap. 3 §). Lagen formaliserar formerna för inrättande av en biobank. En biobank inrättas genom beslut antingen av en vårdgivare som börjar samla vävnadsprover eller av annan till vilken prover lämnats ut från vårdgivares biobank. Den som beslutar att inrätta en biobank ska i samband med inrättandet fastställa biobankens ändamål och utse en ansvarig för biobanken (2 kap. 1 §). Ändamålet med bio- bankerna får endast avse vård och behandling, andra medicinska ändamål i en vårdgivares verksamhet, kvalitetssäkring, utbildning, forskning, klinisk prövning, utvecklingsarbete eller annan därmed jämförlig verksamhet (2 kap. 2 §). Är avsikten att en biobank ska användas för ändamål som avser forskning eller klinisk prövning ska ett beslut om inrättande av en biobank, eller beslut om ett nytt ändamål för en biobank, föregås av prövning och godkännande av en enligt etikprövningslagen (2 kap. 3 §). Enligt 2 kap. 5 § ska beslutet om inrättande anmälas till till- sammans med uppgift om ändamålet och vissa andra uppgifter om biobanken. På grundval av dessa uppgifter för sitt verksam- hetsregister över biobanker. Regler om samtycke och information finns i 3 kap. En grund- sten i lagen är principen om informerat samtycke. Enligt 3 kap. 1 § får således som huvudregel inte vävnadsprover samlas in och be- varas i en biobank utan att provgivaren har informerats om avsikten och om det eller de ändamål för vilka biobanken får användas och därefter lämnat sitt samtycke. Det är av betydelse att skilja ut själva provtagningen från insamlandet och bevarandet av prover. Provtag- ningen utgör ett led i hälso- och sjukvården och omfattas av den lagstiftningen. Samtycke ska vidare inhämtas för användning av prover för andra ändamål än det ursprungliga (3 kap. 5 §). ter om information och samtycke ska dokumenteras på lämpligt sätt i provgivarens journal (3 kap. 7 §). Den som lämnat samtycke till användning av ett vävnadsprov får, enligt 3 kap. 6 §, när som helst återkalla detta. Avser återkallelsen all användning ska vävnads- provet förstöras eller avidentifieras. Lagen innehåller inte någon bestämmelse som reglerar frågan om bevarande av vävnadsprover från personer saknar förmåga att lämna samtycke. I förarbetena till lagen anges att i de fall samtycke inte kunnat erhållas från patienten själv, eller i förekommande fall från vårdnadshavare, får vävnadsprover inte samlas in eller förvaras i en biobank. Därefter anges att frågan om anhöriga och andra närstående ska ha rätt att besluta för beslutsoförmögna personer är komplicerad och av generell betydelse. Regeringen ansåg att det var olämpligt att specialreglera frågan och därmed föregripa en mer all- sidig och övergripande behandling av denna.79 Mot denna bakgrund torde lagen inte medge hantering av väv- nadsprover i fråga om vuxna beslutsoförmögna personer. Det anges dock i 4 kap. 4 § första stycket föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2002:11) om biobanker i hälso- och sjuk- vården m.m. att om den som ska lämna samtycke saknar förmåga att ta ställning till om ett vävnadsprov får samlas in och bevaras i en biobank, får provet ändå sparas för vård och behandling av en pati- ent, om det är nödvändigt med hänsyn till patientens säkerhet. Om patienten återfår förmågan att lämna samtycke ska patienten, enligt 4 kap. 5 § i SOSFS 2002:11, ges tillfälle att ta ställning till om vävnadsprovet alltjämt ska förvaras i biobanken. är en central del inom välfärdspolitiken som syftar till att tillgodose individuella behov hos socialt och ekonomiskt ut- satta grupper. Socialtjänstlagen (2001:453), SoL, trädde i kraft . Den ersatte socialtjänstlag. 79 Biobanker inom hälso- och sjukvården m.m. (prop. 2001/02:44) s. 41. socialtjänstreform lades vissa av de grundläggande målsättningarna och värderingarna fast för , närmare bestämt princip- erna om helhetssyn, frivillighet, det förebyggande perspektivet och tillvaratagandet av den enskildes resurser. Grundläggande är vidare att individens delaktighet och egna ansvar ska beaktas, liksom att ska präglas av kontinuitet, flexibilitet, normalisering, närhet och valfrihet. Dessa grundläggande målsättningar och värde- ringar ligger även till grund för, och återspeglas i, den nu gällande SoL. Lagen är i stora delar en ramlag, även om den också innehåller rättighetsregler, där den enskildes rättssäkerhet tryggas genom möj- ligheter att överklaga beslut till domstol.80 I 1 kap. 1 §, den s.k. portalparagrafen, anges de övergripande målen och de grundläggande värderingarna för samhällets socialtjänst: demo- krati, jämlikhet, solidaritet och trygghet. I paragrafens tredje stycke anges att verksamhet ska bygga på respekt för män- niskornas självbestämmanderätt och integritet. Av 3 kap. 5 § fram- går vidare att socialnämndens insatser för den enskilde ska utfor- mas och genomföras tillsammans med honom eller henne och vid behov i samverkan med andra samhällsorgan och med organisatio- ner och andra föreningar. Bestämmelsen, som är av grundläggande betydelse för arbete, innebär att varken nämnden eller socialarbetarna får vidta insatser ”över huvudet” på klienterna.81 Varje kommun svarar för inom sitt område. Kom- munen har också det yttersta ansvaret för att de som vistas i kom- munen får det stöd och den hjälp som de behöver. Detta ansvar innebär dock inte någon inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän (2 kap. 1 §). Kommunens uppgifter inom social- tjänsten fullgörs enligt 2 kap. 4 § av den eller de nämnder som kommunfullmäktige bestämmer. Kommunen får, enligt 2 kap. 5 §, sluta avtal med annan om att utföra kommunens uppgifter inom . Med annan avses bolag, förening, samfällighet, stift- else, enskild individ eller annan kommun.82 Uppgifter som inne- fattar myndighetsutövning får dock inte överlämnas till ett privat- rättsligt subjekt med stöd av bestämmelsen. Rådgivande och kura- tiva funktioner inom är exempel på sådana verksam- 80Se Ny socialtjänstlag m.m. (prop. 2001/01:80) s. 85. 81Se förarbetena till dåvarande 9 § socialtjänstlagen (1980:620) som har samma lydelse som 5 § SoL; Regeringens proposition om (prop. 1979/80:1), del A, s. 528. 82Ökad konkurrens i verksamhet (prop. 1992/93:43) s. 21. heter som inte innefattar myndighetsutövning och som alltså kan läggas ut på entreprenad.83 Insatser inom ska vara av god kvalitet (3 kap. 3 § första stycket). God kvalitet i omsorg och vård av de äldre förut- sätter, enligt förarbetena, att den enskilde och/eller dennes före- trädare ges ett verkligt inflytande över insatsernas utformning. Dessa bör planeras och genomföras i en förtroendefull samverkan med den enskilde och/eller dennes företrädare.84 I paragrafens andra stycke föreskrivs att det för utförandet av uppgifter ska finns personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Till socialnämndens uppgifter hör, enligt 3 kap. 1 §, bl.a. att genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för goda levnadsförhållanden och att svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd, vård och ekonomisk hjälp och annat bi- stånd till familjer och enskilda som behöver det. ska i den uppsökande verksamheten upplysa om och er- bjuda grupper och enskilda sin hjälp (3 kap. 4 §). Den uppsökande verksamheten ska utformas så att den personliga integriteten inte äventyras. Hänsynen till denna kan medföra att – om det inte finns grund för tvångsingripande – får avstå från att lämna hjälp om den enskilde avböjer ett sådant erbjudande. Det kan dock tänkas uppstå sådana nödsituationer där tvingas in- gripa utan stöd av någon formell tvångslagstiftning. En allmän förutsättning för detta är att det föreligger en sådan situation som svarar mot BrB:s bestämmelser om nödrätt.85 ska, enligt 3 kap. 6 §, genom olika insatser verka för att den enskilde ska kunna bo hemma och ha kontakt med andra. Det föreskrivs bl.a. att det ankommer på nämnden att anordna dagverksamhet och hemtjänst. Rätten till bistånd regleras 4 kap. 1 § första stycket. Där anges att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Med begreppet livsföring i övrigt avses alla de olika behov som den enskilde kan ha för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå och som 84Ändring i socialtjänstlagen (prop. 1996/97:124) s. 52 ff. 85Se 24 kap. 4 § BrB och , Nya Sociallagarna med kom- mentarer i lydelsen , 28 uppl., 2014, s. 64. inte omfattas av försörjningsstödet, såsom bl.a. bistånd till läkar- vård eller tandvård, hemtjänst och särskilt boende för äldre och funktionshindrade.86 Den enskilde ska genom biståndet tillförsäk- ras en skälig levnadsnivå. Biståndet ska utformas så att det stärker den enskildes möjligheter att leva ett självständigt liv (4 kap. 1 § sista stycket). får också ge bistånd utöver vad som följer av 1 § om det finns skäl för det (4 kap. 2 §). Lagen innehåller inte några detaljerade regler som drar gränsen för ansvarsfördelningen mellan och hälso- och sjuk- vården, något som kan bli föremål för uppmärksamhet vid en bi- ståndsbedömning. Tveksamheter får lösas genom överenskommel- ser mellan huvudmännen.87 Kommunen har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp de behöver (2 kap. 1 § ). I lagens 5 kap. finns särskilda bestämmelser om socialnämndens ansvar för olika grupper. Av intresse för utredningen är särskilt bestämmelserna om äldre människor (5 kap. 4–6 §§) och män- niskor med funktionshinder (5 kap. 7–8 a §§). Bestämmelser för äldre personer I 5 kap. 4 § första stycket finns den nationella värdegrunden för äldreomsorgen. Där anges att omsorg om äldre per- soner ska inriktas på att de får leva ett värdigt liv och känna väl- befinnande.88 Av 5 kap. 4 § andra stycket framgår att ska verka för att äldre får möjlighet att leva och bo självständigt under trygga förhållanden och ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. Det första ledet i andra stycket markerar inriktningen att äldre ska ges förutsättningar att bo kvar i sitt eget hem så långt det är möjligt. Det andra ledet lyfter fram vikten av att social- tjänsten i sitt arbete med äldre beaktar deras självbestämmande.89 Regeringen betonar att det är viktigt att alltid ha respekten för människors självbestämmande och integritet för ögonen, särskilt i 2000/01:80 s. 92. 88Vilka aspekter den nationella värdegrunden kan och bör innefatta konkretiseras i Värdigt liv i äldreomsorgen (prop. 2009/10:116) s. 23–30 och i allmänna råd (SOSFS 2012:3) om värdegrunden i omsorg om äldre. 1996/97:124 s. 121 f. situationer när de är mer eller mindre beroende av andras hjälp för att klara den dagliga livsföringen och djupt personliga behov av hjälp med t.ex. personlig hygien.90 Målsättningarna kräver insatser från i fråga om boende, hemtjänst, uppsökande verksamhet och socialjour samt tillhandahållande av tekniska hjälpmedel. ska, enligt 5 kap. 5 § första stycket, verka för att äldre människor får goda bostäder och ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service. Kommunen ska också inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre människor som behöver stöd (5 kap. 5 § andra stycket). Sådana boendeformer kan utgöras av ålderdomshem och andra och även grupp- boende för äldre samt de sjukhem eller motsvarande som fördes över till kommunerna enligt den s.k. Ädelreformen.91 Genom Ädelreformen har den sociala och medicinska kompetensen integrerats i de särskilda boendeformerna.92 Bestämmelser för personer med funktionhinder Liksom äldre personer lyfts fram i SoL, har lagen också särskilda bestämmelser som tar sikte på personer med funktionshinder. Med funktionshinder avses den begränsning eller det hinder som gör att en människa till följd av en skada inte kan utföra en aktivitet på det sätt eller inom de gränser som kan anses som nor- malt.93 Ett funktionshinder kan, enligt denna definition, vara både fysiskt och psykiskt (jfr 5 kap. 8 §). Det kan tilläggas att Social- styrelsens terminologiråd 2007 beslutade att publicera nya och revi- derade begrepp på området och att bl.a. begreppet funktionshinder där fick en ny definition.94 91Lundgren m.fl. s. 146. 92Kommunernas sjukvårdsansvar framgår av 18 § HSL. 93Se m.fl. s. 152. 94Tidigare stod funktionsnedsättning och funktionshinder som synonymer i termbank. Funktionshinder utgör numera en egen termpost och definieras som ”begräns- ning som en funktionsnedsättning innebär för en person i relation till omgivningen”. Funk- tionsnedsättning definieras som ”nedsättning av fysisk, psykisk eller intellektuell funktions- förmåga”. togs begreppet handikapp bort som uppslagsterm och man avråder från att använda handikapp som synonym till funktionsnedsättning eller funktionshinder. Se termbank, och Frågor och svar om funktions- nedsättning och funktionshinder, användning av begreppen, / fragorochsvar Kommunerna har en skyldighet att ge sådan service, omvårdnad m.m. som anges i 5 kap. 7 och 8 §§ åt alla personer med funktions- hinder. Till skillnad mot vad som gäller enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS)95, är kommunernas skyldighet inte inskränkt till att avse personer med särskilt svåra funktionshinder. verka för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring får möj- lighet att delta i samhällets gemenskap och att leva som andra. ska medverka till bl.a. att personen får bo på ett sätt som är anpassat efter hans eller hennes behov av särskilt stöd. Det åligger också kommunen att inrätta bostäder med särskild service för dem som till följd av sådana svårigheter som avses i första stycket behöver ett sådant boende (5 kap. 7 §).96 Ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ får inte utan tillstånd av , yrkesmässigt bedriva verk- samhet i form av bl.a. sådana boenden som motsvarar dem som avses i 5 kap. 5 § andra stycket och 5 kap. 7 § tredje stycket (7 kap. 1 § första stycket). Tillstånd att bedriva sådan verksamhet som av- ses i 7 kap. 1 § får beviljas endast om verksamheten uppfyller kraven på god kvalitet och säkerhet (7 kap. 2 §). Undantag från tillståndskrav gäller för entreprenadverksamhet som bedrivs med stöd av avtal med kommunen enligt 2 kap. 5 § (7 kap. 1 § andra stycket). Grunden för undantaget är att kommu- nen i avtalet, vid sin upphandling eller vid sin beställning av tjänster kan försäkra sig om att insatserna uppfyller de krav som ställs en- ligt SoL.97 Kommunen har också med stöd av 3 kap. 19 § kom- munallagen (1991:900), KL, möjlighet att följa upp och kontrollera verksamheten. 95Se avsnitt 3.5.2. 96Kommunens ansvar för hälso- och sjukvård åt de personer som berörs av bestämmelsen framgår, liksom vad gäller äldre människor, av 18 § HSL. 97Lundgren m.fl. s. 209. Bestämmelser av betydelse för handläggningen av ärenden Handläggningen av socialtjänstärenden regleras i 11 kap. SoL. Av 11 kap. 1 § första stycket framgår att socialnämnden utan dröjsmål ska inleda utredning av vad som genom ansökan, anmälan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan för- anleda någon åtgärd av nämnden. Nämnden har alltså en utred- ningsskyldighet beträffande sådant som hör till dennas verk- samhetsområde. Blir det känt att någon kan vara i behov av stöd eller hjälp, är socialnämnden också skyldig att utreda hur behovet ska kunna avhjälpas. Det har då inte någon betydelse vem som har tagit initiativet. Utredningsskyldigheten är förenad med ett krav på skyndsamhet. I förarbetena sägs att om den enskilde avvisar den erbjudna hjälpen, så kan nämnden som regel inte vidta någon ytterligare åtgärd. Undantag härifrån måste dock göras i de fall då nämnden obero- ende av den enskildes samtycke kan vara skyldig att handla, t.ex. enligt LVU. Beträffande handlingsreglerna anförde det föredrag- ande statsrådet bl.a. följande98. Om en enskild själv söker nämndens bistånd, bör uppgifter till grund för beslutet hämtas främst från honom själv. Uppgifter från utom- stående – enskild eller myndighet – bör primärt inte få inhämtas om inte sökanden själv har gått med på det. Sökanden bör innan han ger sitt tillstånd informeras om vilka uppgiftskällor nämnden anser sig böra höra. Särskild försiktighet bör iakttas när uppgifter inhämtas från enskilda, även om sökanden har gett sitt tillstånd till åtgärden. Påkallas nämndens bistånd av någon annan än den hjälpbehövande själv, måste den första utredningsåtgärden som regel bli att kontakta den som har uppgetts behöva hjälp eller i förekommande fall legal ställföreträdare. då kan göra är att erbjuda stöd och hjälp. Avvisar den hjälpbehövande erbjudandet, kan någon ytterligare åtgärd som regel inte vidtas av nämnden. Undantag måste dock göras för de fall den en- skilde på grund av brister i mognaden eller i sinnesfunktionerna inte inser sitt eget bästa. Detta är fallet när det inte kan uteslutas att den enskilde är i behov av vård oberoende av sitt samtycke enligt den lagstiftning som reglerar detta. Här måste nämnden inom ramen för sitt yttersta ansvar ha skyldighet att agera utan den enskildes tillstånd för att få nödvändig vård till stånd. Ett annat undantag är när nämn- dens skyldighet att agera eller bistå med utredning har föreskrivits i lag eller annan författning. I dessa fall får den enskildes samtycke till 98 Se förarbetena till dåvarande 50 § socialtjänstlagen (1980:620) som i stort motsvarar 11 kap. 1 § SoL; prop. 1979/80:1, del A, s. 400 f. utredningsåtgärderna begränsad betydelse. För nämndens handlande gäller dock i samma mån som i andra fall att utredningen bör bedrivas med stor hänsyn till den enskildes intresse av integritet och utan att kravet på saklighet och opartiskhet eftersätts. Av förarbetena framgår vidare följande.99 För situationer i vilka den enskilde själv har sökt hjälp gäller att utredningen ska begränsas till att avse omständigheter som har betydelse för behovs- bedömningen. Ofta räcker det med ett samtal till sökanden, men ibland kan nämnden behöva vända sig till andra myndigheter för att få reda på vilka hjälpinsatser som vidtagits. Det kan också finnas anledning att samordna insatserna med någon annan myndighet. Samråd med en annan myndighet bör som regel inte ske utan personens samtycke. under utredningen kontakta en arbetsgivare eller en annan enskild person förutsätter det att det görs i samförstånd med klienten. När det gäller den uppsökande verksamheten ska, enligt för- arbetena, socialnämnden vända sig till den saken rör, upplysa om vad som har blivit känt och föreslå stöd- och hjälpinsatser. Utred- ning bör i sådana fall endast inledas i samförstånd med den en- skilde, såvida det inte är fråga om sociala nödsituationer.100 Enligt 5 kap. 3 § socialtjänstförordningen (2001:937) ska social- nämnden anmäla till överförmyndaren att god man eller förvaltare bör förordnas för någon. Det finns också i samma bestämmelse en skyldighet att göra en anmälan om nämnden finner att en person inte längre behöver förvaltare. I 11 kap. 5 § första stycket SoL uttrycks den grundläggande bestämmelsen om dokumentationsskyldighet. Där anges att handlägg- ning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling ska dokumenteras. Dessutom anges att dokumentationen ska utvisa beslut och åtgärder som vid- tas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betyd- else.