sou · H3B347 · 2015-05-18 00:00:00 — Vidare följer det av kraven i direktivet på informationsutbyte mellan behöriga myndig- heter (artikel 37), samarbete för utvecklandet av gränsöverskridande licensiering (artikel 38) och möjligen också kravet på anmälan av kollektiva förvaltningsorganisationer (artikel 39) att de behöriga myndigheterna bör vara utrustade med mer allmänna befogenheter för övervakning av de kollektiva förvaltningsorganisationerna, inklusive möjligheten att reagera på påstående om överträdelser i enlighet med artikel 37 – befogenheter som svårligen kan tilldelas en domstol eftersom de inte rör rättskipning. Detta talar mot att begränsa tillsynen till att omfatta endast de rörelserättsliga aspekterna 8 Med tillsyn avses traditionellt att övervaka efterlevnad av regelverk. Regeringen har fram- hållit att begreppet tillsyn bör användas för verksamhet som avser självständig granskning för att kontrollera om tillsynsobjektet uppfyller krav som följerav lagar och andra bindande föreskrifter och vid behov kan leda till beslut om åtgärder som syftar till att åstadkomma rättelse av den objektsansvarige (se skr. 2009/10:79 s. 14). och för att det krävs en bredare tillsyn över organisationerna. framhålls, som nämnts, i direktiven till utredningen att kontrollen så långt möjligt bör ske genom möjlighet till domstols- prövning. Detta i förening med att en bredare tillsyn får anses vara mer kostnadsdrivande, leder till slutsatsen att tillsynen inte bör vara mer omfattande än vad som krävs enligt direktivet. Samman- fattningsvis är det rimligt att tillsynen begränsas till att omfatta de delar av lagen som är i huvudsak rörelserättsliga till sin karaktär. Hur bör tillsynen utformas? Sammantaget kan alltså konstateras att även om artikel 36 ger uttryck för en flexibilitet i möjligheten för medlemsstaterna att organisera övervakningen, innebär direktivets rörelserättsliga bestämmelser att viss tillsyn över de kollektiva förvaltnings- organisationerna bör ske av en förvaltningsmyndighet. I sammanhanget kan också framhållas det som redogjorts för i avsnitt 14.7.1, nämligen att övriga medlemsstater, med några få undantag, har utsett en eller flera myndigheter att helt eller delvis utöva tillsyn över de kollektiva förvaltningsorganisa- tionernas verksamhet (på sina respektive territorium). Den nuvarande svenska ordningen med frånvaro av sådan förvaltnings- myndighet framstår alltså – i den kontexten – som ett undantag. Det faktum att det i olika sammanhang framhålls att den kollektiva förvaltningen i fungerar väl, t.ex. på basis av utvecklade självreglerande ordningar för kollektiv förvaltning – och att någon tillsyn över organisationernas verksamhet av det skälet inte är nödvändig – innebär inte att det går att bortse från de skyldigheter som direktivet uppställer (jfr för ett liknande resonemang, SOU 2003:22 s. 61 och 87 f.). Mot denna bakgrund bör i lagen införas bestämmelser om tillsyn över de kollektiva förvaltningsorganisationerna, samt skyldighet för den myndighet som utövar tillsyn att samarbeta och utbyta information med behöriga myndigheter i andra medlemsstater och kommissionen. Inspiration till utformningen av bestämmelserna om tillsyn bör hämtas från andra områden där verksamheten omfattas av rörelse- rättslig reglering, vars efterlevnad är föremål för kontroll i form av tillsyn. Sådana bestämmelser finns exempelvis i försäkringsrörelse- lagen, där pekas ut som behörig tillsyns- myndighet. Av bestämmelserna framgår att ska utöva tillsyn över att verksamheten i ett försäkringsbolag drivs i enlighet med lagar och författningar som reglerar försäkrings- bolagets verksamhet, dess bolagsordning eller stadgar, samt dess försäkringstekniska riktlinjer och beräkningsunderlag samt dess placeringsriktlinjer och riktlinjer för hantering av intressekonflikter (14 kap. 2 §). ska i sin tillsynsverksamhet samarbeta och utbyta information med behöriga myndigheter och Europeiska kommissionen i den utsträckning som följer av medlemskap i unionen (3 §). Ett försäkringsföretag ska lämna de upplysningar om sin verksamhet som inspektionen begär (5 §). får när inspektionen anser att det är nödvändigt genomföra en undersökning hos ett försäkringsföretag (6 §). Det finns också bestämmelser om att får sammankalla styrelsen i ett försäkrings- företag. Inspektionen får även begära att styrelsen kallar till extra stämma. Om styrelsen inte rättar sig efter en sådan begäran, får inspektionen utfärda en sådan kallelse (13 § första stycket). Företrädare för inspektionen får närvara vid stämman och vid ett sådant styrelsesammanträde som inspektionen har sammankallat samt delta i överläggningarna (13 § andra stycket). Det finns också bestämmelser om att försäkringsföretag med avgifter ska bidra till att täcka kostnaderna för verksamhet (16 §) och om att regeringen får meddela föreskrifter om sådana avgifter och om vilka upplysningar ett försäkringsföretag ska lämna till (18 §). ska ingripa om ett försäkringsföretag har åsidosatt sina skyldigheter enligt försäkringsrörelselagen, andra för- fattningar som reglerar företagets näringsverksamhet, företagets bolagsordning eller stadgar eller företagets försäkringstekniska riktlinjer, beräkningsunderlag, placeringsriktlinjer eller riktlinjer för hantering av intressekonflikter (16 kap. 1 §). Finansinspek- tionen får avstå från ett ingripande om en överträdelse är ringa eller ursäktlig, försäkringsföretaget gör rättelse, eller någon annan myndighet har vidtagit åtgärder mot företaget och dessa åtgärder bedöms tillräckliga (16 kap. 3 §). Av de nu nämnda bestämmelserna på försäkringsområdet fram- står bestämmelserna om möjlighet för att sammankalla styrelsen, kalla till extra stämma samt delta i samman- träde och stämma som oproportionerligt ingripande i förhållande till den verksamhet som kollektiva förvaltningsorganisationer bedriver. Några missförhållanden som motiverar sådana möjligheter till ingripanden har inte framkommit. Sammanfattningsvis bör tillsynen alltså utformas så att myndig- heten ges möjlighet att ingripa genom utfärdande av föreläggande att vidta rättelse, genom förbud eller genom anmärkning. Tillsynen kommer då att hamna nära det som gäller för offentligrättslig kontroll av mellanmän på vissa andra områden, t.ex. fastighets- mäklare (se avsnitt 14.4.1). Som framgått föreslås kontrollen av efterlevnaden av de civil- rättsliga bestämmelserna att ske genom möjlighet till domstols- prövning. Överväganden om vilka sanktioner som bör komma i fråga finns i avsnitt 14.5 och 14.6. Det handlar om bestämmelser om skadestånd och straffrättsliga sanktioner samt bestämmelser om vite. I avsnitt 14.7 behandlas frågan om tillsynen bör kompletteras med bestämmelser om förhandstillstånd eller registrering. Frågan om vilken myndighet som bör ansvara för tillsynen över- vägs i avsnitt 14.8. Finansieringen av tillsynen behandlas i avsnitt 14.9, närmare om tillsynsmyndighetens möjligheter att inhämta upplysningar, göra ingripanden och rikta sanktioner behandlas i avsnitt 14.10, möjlighet till överklagande i avsnitt 14.11 samt tillsynens förhållande till möjlighet till prövning i allmän domstol i avsnitt 14.12. Vidare finns i avsnitt 14.13 överväganden om ett uppdrag till myndig- heten att följa utvecklingen vad gäller de bestämmelser som genomför artiklarna 16 och 17. Tillsynens tillämpning på andra organisationer än kollektiva förvaltningsorganisationer I avsnitt 6.1 beskrivs att bestämmelserna i lagen ska tillämpas också på enheter som direkt eller indirekt, helt eller delvis ägs eller kontrolleras av en kollektiv förvaltningsorganisation, förutsatt att enheterna bedriver en verksamhet som, om den skulle bedrivas av den kollektiva förvaltningsorganisationen, skulle omfattas av bestäm- melserna. Härmed avses såväl s.k. ”dotterenheter” som skilda slag av samarbetsorganisationer. För de bestämmelser som föreslås bli föremål för tillsyn i förhållande till kollektiva förvaltnings- organisationer ska tillsynen gälla sådana enheter förutsatt att enheterna bedriver en verksamhet som, om den skulle bedrivas av den kollektiva förvaltningsorganisationen, skulle omfattas av till- synen. I avsnitt 6.1 har beskrivits att vissa bestämmelser i lagen om kollektiv rättighetsförvaltning kommer att tillämpas även på s.k. oberoende förvaltningsorganisationer. De bestämmelser som har föreslagits bli föremål för kontroll via tillsyn i förhållande till kollektiva förvaltningsorganisationer kommer i huvudsak inte att ha tillämpning på sådana organisationer. Vissa av de bestämmelser som genomför artikel 21 kommer att gälla även för oberoende förvaltningsorganisationer, se avsnitt 6.1. Den nu föreslagna tillsynen ska alltså gälla även för kontroll av att oberoende förvalt- ningsorganisationer följer de bestämmelserna. En kollektiv förvaltningsorganisations medlemmar som är s.k. enheter (”medlemsorganisationer”) som företräder rättighetshavare kommer att omfattas av vissa bestämmelser i lagen som genomför direktivet. Av de bestämmelser som föreslås bli föremål för tillsyn i förhållande till kollektiva förvaltningsorganisationer är det endast de som genomför artiklarna 13 och 15.3 som kan ha tillämpning på sådana enheter. Den nu föreslagna tillsynen ska alltså gälla även för kontroll av att en kollektiv förvaltningsorganisations medlemmar som är s.k. enheter som företräder rättighetshavare i före- kommande fall följer de bestämmelser som genomför artiklarna 13 och 15.3. En konsekvens av att tillsynen i vissa fall kommer att omfatta även dotter- och samarbetsorganisationer, medlemsorganisationer och oberoende förvaltningsorganisationer är att tillsynsmyndighetens skyldighet att samarbeta och utbyta information med behöriga myndigheter i andra medlemsstater utvidgas på motsvarande sätt. Eftersom det i svensk rätt saknas specifika associations- mellanmans- eller rörelserättsliga bestämmelser om kollektiv förvaltning, saknas det också relaterade specifika bestämmelser om skadeståndsansvar för kollektiv förvaltning som utövas av ekonomiska föreningar och andra juridiska personer. Den juridiska person som bedriver kollektiv förvaltning kan själv drabbas av skadeståndskyldighet vid utövande av den kollektiva förvaltningen, t.ex. i förhållande till enskilda rättighetshavare eller användare. Den skadeståndsskyldighet som är av intresse här är sådan som rör s.k. ren förmögenhetsskada, varmed avses sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada (se 1 kap. 2 § skadeståndslagen). Skadeståndsskyldighet kan följa av allmänna skadeståndsregler. Dessa är till viss del samlade i skadeståndslagen (1972:207). Den lagen tillämpas dock inte om annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden (se 1 kap. 1 § skadeståndslagen). Den associationsrättsliga lagstift- ningen innehåller skadeståndsregler som gäller vid sidan av den allmänna skadeståndsrätten. I följande avsnitt redogörs för allmänna förutsättning för skadeståndsskyldighet för juridiska personer i förhållande till tredje man, t.ex. rättighetshavare eller användare, samt för skadestånds- skyldighet i associationsrättsliga förhållanden. Skadeståndsansvar för juridiska personer I svensk rätt är synsättet att en juridisk person inte har förmåga att själva rättshandla utan måste göra det genom anställda och de organ som inrättats i den associationsrättsliga lagstiftningen, i det senare fallet t.ex. den verkställande direktören eller styrelsen i en förening eller ett aktiebolag. De handlingar som en verkställande direktör eller styrelse vidtar (inom ramen för sitt uppdrag) bedöms som den juridiska personens eget handlande. Det ansvar som den juridiska personen har för arbetstagares handlingar regleras i skadeståndslagen enligt bestämmelser om s.k. principalansvar (se 3 kap. 1 §). Ansvaret för de associationsrättsliga organens handlanden finns inte uttryckt i någon lagregel utan följer av doktrin och praxis (se prop. 1972:5 s. 471, , Juridiska personers skadeståndsansvar i Skrifter tillägnade , 1964, s. 145 och , Bolagsledningens skadeståndsansvar, 2008, s. 227 f.). Ansvaret omfattar såväl inom- som utomobligatoriska skador, dvs. både skador som uppstår inom som utanför avtals- förhållanden. Förutsättningarna för inom- och utomobligatoriskt ansvar skiljer sig dock åt. För inomobligatoriskt skadeståndsansvar för s.k. ren förmögen- hetsskada gäller som utgångspunkt att om en avtalspart bryter mot avtalade villkor eller underlåter att uppfylla gjorda åtaganden så har den andra parten rätt till ersättning enligt det s.k. positiva kontraktsintresset. Skadeståndet aktualiseras redan vid oaktsamhet (se m.fl., Skadestånd i avtalsförhållanden, 2013, s. 19, jfr 67 § köplagen [1990:931]). Den skadelidande parten ska med andra ord försättas i samma läge som om avtalet fullgjorts på riktigt sätt. Skadestånd anses vara den mest effektiva sanktionen vid avtals- brott, eftersom det ofta kan finnas praktiska svårigheter att utkräva andra påföljder och eftersom skadeståndet kan verkställas genom utmätning. Ofta är skadestånd också den mest kännbara sank- tionen mot en underlåtenhet att uppfylla förpliktelser i avtal (se m.fl., Speciell avtalsrätt II:2, 2006, s. 195 f.). På vissa områden finns reglering av skadeståndsfrågan i avtalsförhållanden, t.ex. innehåller köplagen bestämmelser om skadestånd. Andra exempel är det lagreglerade skadeståndsansvar som finns för vissa särskilda avtalstyper, t.ex. för sysslomän och andra mellanmän (se strax nedan). Många avtalstyper är dock oreglerade och där kan man behöva göra analogier från annan lagstiftning, t.ex. söka utröna allmänna principer i köplagen eller hitta vägledning från mer specifik lagstiftning – t.ex. kommissionslagen (2009:865) (se m.fl., Skadestånd i avtalsförhållanden, 2013, s. 17). I lagbestämmelser om inomobligatoriskt skadeståndsansvar är det vanligt med s.k. presumtionsansvar, dvs. att svaranden blir skadeståndsskyldig om han inte visar att han är fri från vållande till skadan. Bevisbördan för oaktsamhet är alltså omkastad. skadeståndsansvar gäller bl.a. för kommissionärer och handels- agenter (se nedan). I utomobligatoriska förhållanden gäller som huvudregel att ren förmögenhetsskada endast är ersättningsgill om den vållats genom brott (se 2 kap. 2 § skadeståndslagen). har under- strukit att huvudregeln i svensk rätt när det gäller ersättnings- skyldighet för ren förmögenhetsskada utanför kontraktsförhållanden, som inte vållats genom brott, är att sådan ersättningsskyldighet i princip kräver stöd i lag (se t.ex. NJA 1987 s. 692 och NJA 2001:878, jfr uttalanden i förarbetena till skadeståndslagen NJA II 1972 s. 609). Det upphovsrättsliga regelverket är ett exempel på ett område där lagstöd finns för ersättning för ren förmögenhetsskada i utom- obligatoriska förhållanden (se 54 § upphovsrättslagen). Skadeståndsansvar för sysslomän och andra mellanmän Som en allmän utgångspunkt gäller att en sysslomans ansvar omfattar såväl uppsåtliga som oaktsamma åtgärder och under- låtelser (se , Mellanmansrätt, 2002, s. 29 ff. och , Fullmakt och immateriella tjänster, 2013, s. 230 ff.). Det gäller särskilt om sysslomannen ska fullgöra uppgifter som bestäms i lag eller annan författning, eller om ett s.k. professionsansvar följer av yrkesspecifika krav eller branschpraxis. Med professions- ansvar avses att en syssloman som avviker från vissa handlings- normer i regel betraktas som vårdslös (se , Fullmakt och immateriella tjänster, 2013, s. 232 f.). Utgångspunkten att en syssloman ansvarar för såväl uppsåtliga som oaktsamma åtgärder och underlåtelser kommer också till uttryck i särskild mellanmansrättslig lagstiftning. I 43 § kommissionslagen (2009:865) anges att en kommittent eller kommissionär som inte har fullgjort sina skyldigheter enligt kommissionsavtalet eller kom- missionslagen ska ersätta den andra parten den skada som därigenom uppstår, om han inte visar att detta inte berott på vårdslöshet på hans sida. Liknande bestämmelser om skadeståndsansvar finns i 34 § lagen (1991:351) om handelsagentur och 25 § fastighetsmäklar- lagen. I den juridiska litteraturen har framhållits att det är osäkert vilken ledning de nu nämnda lagarna kan ge i fråga om andra former av immateriella tjänster. I stora delar torde man i stället få falla tillbaka på bestämmelserna om ansvar för sysslomannaskap i 18 kap. handelsbalken (se m.fl., Skadestånd i vissa avtalsförhållanden, 2013, s. 41 f. och , Kontraktstyper, 2005, s. 139). Den associationsrättsliga lagstiftningen innehåller särskilda skade- ståndsregler. Dessa har ansetts nödvändiga bl.a. för att den allmänna skadeståndslagstiftningen inte kan ta hänsyn till de speciella förhållandena inom associationsrätten. När det gäller organföreträdarna har det ansetts väsentligt för ett fungerande närings- och föreningsliv att det finns verksamma incitament för dessa ledamöter att fullgöra sina skyldigheter (jfr prop. 1997/98:99 s. 187). Allmänt gäller att ledamöter av en associations förvaltande och kontrollerande organ – styrelseledamöter, – är skyldiga att omsorgsfullt och lojalt uppfylla de uppgifter som följer med denna ställning. Utgångspunkten är att sådana s.k. organledamöter står i ett direkt sysslomannaförhållande till associationen och därför utgör skadeståndsreglerna i 18 kap. handelsbalken grund för de skadeståndsreglerna (se t.ex. prop. s. 540, SOU 1984:9 s. 290 och prop. 1986/87:7 s. 250). ledamöterna är följaktligen gentemot associationen skyldiga att vid fullgörandet av sitt uppdrag iaktta den omsorg som krävs av en syssloman i allmänhet (se t.ex. prop. 1986/87:7 s. 250, SOU 1941:9 s. 633 och SOU 1971:15 s. 353). Om organledamöterna uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter och därigenom tillfogar associationen skada, ska de ersätta skadan (se 29 kap. 1 och 2 §§ aktiebolagslagen och 13 kap. 1 och 2 §§ föreningslagen). Såväl åtgärder som underlåtenhet omfattas av skadeståndsansvaret. För att avgöra om uppsåt eller oaktsamhet och erforderligt orsaks- samband mellan handling/underlåtenhet och skada föreligger får man tillämpa allmänna skadeståndsrättsliga principer (se SOU 1971:15 s. 353, prop. 1975:103 s. 540 och SOU 1995:44 s. 241 f.). en organledamot ha uppträtt tillräckligt aktsamt om han eller hon har följt de associationsrättsliga reglerna och associationens stadgar (se SOU 1995:44 s. 241 ff.). Ansvar åligger styrelseledamöter i ideell förening enligt allmänna sysslomannaregler. Detsamma gäller för styrelseledamöter i handels- bolag, där sådana utsetts (se , Svensk Associationsrätt i huvuddrag, 10 uppl., 2011, s. 362). För skadeståndstalan mot organledamöter i aktiebolag och ekonomiska föreningar i förhållande till associationen förutsätts att frågan om ansvarsfrihet behandlas på stämma. Beslut i denna fråga ska fattas vid ordinarie stämma (se 7 kap. 11 § aktiebolagslagen och 7 kap. 4 § föreningslagen). Om majoriteten på stämman eller en minoritet bestående av aktieägare med minst en tiondel av alla aktieägare respektive minst en tiondel av de röstberättigade i föreningen har biträtt förslag om att väcka skadeståndstalan, eller som ett alternativ såvitt gäller styrelseledamot eller VD röstat emot beviljande av ansvarsfrihet, kan talan väckas av associationen (genom styrelsen) eller av en minoritet. Uppgörelse om skadeståndsskyldigheten kan endast träffas efter stämmobeslut och endast under förutsättning att inte minoriteten röstar däremot. Om talan väckts av minoriteten, kan den fullföljas även om en eller flera medlemmar avstår, och uppgörelse om skadeståndet kan då inte träffas utan samtycke av dem eller den som fullföljer talan. En skadeståndstalan mot organledamöter på grund av beslut eller åtgärd under ett räkenskapsår ska väckas senast från det årsredovisningen och revisionsberättelsen framlades på stämma (se 29 kap. 10 § aktiebolagslagen och 13 kap. 5 § tredje stycket förenings- lagen). Även om ansvarsfrihet beviljats eller talan inte väckts inom den nämnda tiden kan skadeståndstalan föras av associationen eller minoriteten, om det i årsredovisningen eller revisionsberättelsen eller på något annat sätt, t.ex. vid en på stämma ställd fråga till styrelsen, till stämman inte lämnats i väsentliga avseenden riktiga och fullständiga uppgifter om det beslut eller den åtgärd som ligger till grund för talan. Till grund för bestämmelserna om förutsättningar för skade- ståndstalan, uppgörelse om skadeståndsskyldighet och ansvarsfrihet ligger tanken dels att inte endast associationen själv utan även en minoritet av medlemmarna bör ha möjlighet att för associationens räkning utkräva skadestånd av organledamöterna, dels att en associations verksamhet inte bör kunna störas av längre tids ovisshet i frågan om organledamöterna kan angripas med skade- ståndsansvar på grund av sin verksamhet i samband med sin uppgift som organledamot. Alltför stränga skadeståndsregler minskar möjligheten att få kompetenta personer att tjänstgöra som styrelse- ledamöter och verkställande direktör. Risken att bli skadestånds- skyldig får inte gå ut över möjligheten för styrelsen och den verkställande direktören att i förekommande fall ta nödvändiga affärsrisker. Ett alltför strängt ansvar kan leda till passivitet eller överdriven försiktighet (se prop. 1997/98:99 s. 187 ff., , Svensk associationsrätt i huvuddrag, 2011, s. 364 f.). Vidare har ansvarsfrihetsreglerna betydelse genom att de bringar frågan om ansvar för styrelseledamöter och verkställande direktör till ett snabbt och klart avgörande. (SOU 1971:15 s. 357, prop. 1975:103 s. 545 och Svernlöv, Ansvarsfrihet, 2008, s. 44 f.). Vidare motiveras ansvarsfrihetsbeslutets obligatoriska natur av att det är viktigt att frågan om talan kan anställas mot styrelse och verkställande direktör på grund av förvaltningen inte hålls öppen . Annars kan mer eller mindre latenta ansvarsfrågor störa arbets- ron i associationen och skada verksamheten inom associationen och utåt (se prop. 1975:103 s. 396 och SOU 1971:15 s. 357). I aktiebolag gäller normalt en preskriptionstid för talan som inte grundas på brott (se 29 kap. 13 § aktiebolagslagen). För ekonomiska föreningar gäller en motsvarande preskriptionstid (se 13 kap. 6 § föreningslagen). Skadeståndstalan på grund av brott kan väckas inom den tid som anges i preskriptionslagen (1981:130). Beträffande skadeståndstalan mot organledamöter i ideella föreningar och handelsbolag gäller den allmänna regeln i 18 kap. 9 § handelsbalken, där en preskriptionstid från slutredovis- ning föreskrivs (jfr dock i SvJT 2006 s. 470 ff.). Som slutredovisning för varje räkenskapsår torde i allmänhet få räknas årsredovisningens respektive revisionsberättelsens framläggande på stämma i ideell förening. Någon rätt för minoriteten i ideell förening att föra skadeståndstalan mot styrelseledamöter finns inte, om inte stadgarna innehåller föreskrift om det. Att beviljad ansvarsfrihet inte gäller om den grundats på uppsåtligt eller vårds- löst oriktiga uppgifter av den eller de ansvariga får anses följa av allmänna rättsregler. I handelsbolag finns inte enligt lagen något särskilt förvaltande organ (se avsnitt 7.9.1). Förvaltningen ombesörjs av bolagsmännen i den mån inte annat avtalats mellan dem. Handelsbolagsman som uppsåtligen eller av oaktsamhet skadar bolaget när han fullgör sina uppgifter som bolagsman ska ersätta skadan (se 2 kap. 14 § lagen om handelsbolag och enkla bolag). Talan mot honom om skadestånd kan föras av bolaget genom ställföreträdare, men också av bolagsman i eget namn för bolagets räkning. Talan måste i regel väckas (se 2 kap. 15 § lag om handelsbolag och enkla bolag). Om skade- ståndsanspråket är grundat på brott gäller preskriptionslagen. Vad som nämnts gäller frågan om ansvar för direkt skada.