sou · H3B399d2 · 2015-12-04 00:00:00 — 4.verka för att generationsmålet och miljökvalitetsmålen får genomslag i den lokala och regionala samhällsplaneringen samt bidra till att de beaktas i det regionala tillväxtarbetet. Vidare har länsstyrelserna enligt regleringsbrevet i upp- drag att Samordna och leda det regionala arbetet med att förverkliga regeringens politik avseende naturvård, biologisk mångfald, friluftsliv, vilt och rovdjur. (Uppdrag nr 54) Samordna och leda det regionala arbetet med att förverkliga regeringens friluftslivspolitik där allemansrätten är en grund för friluftslivet. Betona arbete med tätortsnära natur och genomföra insatser för att friluftslivsmålen ska få ökat genomslag inom bl.a. samhällsplanering, utvecklings- och till- växtarbete samt naturvårdsarbete. (Uppdrag nr 63) Arbeta med restaurering och återskapande av våtmarker i och i anslutning till odlingslandskap. Arbetet innebär bl.a. att ut- veckla planeringsunderlag över områden som är lämpliga för våtmarksinsatser. (Uppdrag nr 61) Utgångspunkten för den fysiska riksplaneringen var att hushåll- ningen med mark- och vatten ska ske med ett långsiktigt perspektiv och baseras på en ekologisk grundsyn (prop. 1985/86:3, s. 17). Det är ekologiska, sociala eller samhällsekonomiska intressen av mer långsiktigt karaktär ”som behöver få stöd av bestämmelser i en naturresurslag så att de får tyngd i avvägningssammanhang”. 1985/86:3, s. 14) Miljömålsberedningen (M 2010:04) har redovisat förslag till strate- gier för långsiktigt hållbar markanvändning och för en samman- hållen och hållbar vattenpolitik med syfte att nå generationsmålet och miljökvalitetsmålen (SOU 2014:50, s. 15). Långsiktigt hållbar markanvändning är enligt beredningen ”en markanvändning som gör att vi når våra miljökvalitetsmål och kan Dagens krav och behov få viktiga ekosystemtjänster” (SOU 2013:43, s. 47). En långsiktigt hållbar markanvändning är en markanvändning som säkerställer viktiga ekosystemtjänster. För att uppnå en hållbar vattenpolitik är det också viktigt att utgå från eko- systemen och deras värden. Viktiga aspekter är ekosystemens förmåga att klara av framtida förändringar och att synliggöra värdet av ekosystemtjänster. (SOU 2014:50, s. 59) Enligt regeringen bör regionala handlingsplaner för grön infra- struktur tas fram i samarbete mellan berörda landskapsaktörer som t.ex. markägare, brukare, myndigheter, ideella organisationer och andra relevanta aktörer på lokal och regional nivå. Syftet med planerna är att identifiera naturområden, biotoper, strukturer och element i landskapet som skapar ett ekologiskt sammanhang i land- skapet och som utgör förutsättningen för att bevara landskapets biologiska mångfald och främja ekosystemtjänster. Befintliga instrument, information och frivilliga insatser är viktiga grunder för bevarandet. Handlingsplanerna ska baseras på geografisk infor- mation där ingående delar klassificeras och behovsanalyseras avseende lämplig brukningsmetod, skötsel, skydd, bevarande eller restaurering (prop. 2013/14:141, s. 98). Enligt beslut innebär miljökvalitetsmålet Ett rikt växt- och djurliv att den biologiska mångfalden ska bevaras och nyttjas på ett hållbart sätt, för nuvarande och framtida generationer. Arternas livsmiljöer och ekosystemen samt deras funktioner och processer ska värnas. Arter ska kunna fortleva i långsiktigt livs- kraftiga bestånd med tillräcklig genetisk variation. Människor ska ha tillgång till en god natur- och kultur miljö med rik biologisk mångfald, som grund för hälsa, livskvalitet och välfärd (prop. 2004/05:150, bet. 2005/06:MJU3, rskr. 2005/06:49). Miljökvalitetsmålet Ett rikt växt- och djurliv preciseras så att med målet bl.a. avses att ekosystemen har förmåga att klara av stör- ningar samt anpassa sig till förändringar, som ett ändrat klimat, så att de kan fortsätta leverera ekosystemtjänster och bidra till att motverka klimatförändringen och dess effekter samt att det finns en fungerande grön infrastruktur, som upprätthålls genom en kom- Dagens krav och behov bination av skydd, återställande och hållbart nyttjande inom sek- torer, så att fragmentering av populationer och livsmiljöer inte sker och den biologiska mångfalden i landskapet bevaras (Ds 2012:23). Länsstyrelserna har enligt regleringsbrevet i uppdrag att ta fram regionala handlingsplaner för grön infrastruktur. Handlings- planerna bör utformas så att de kan användas som planerings- underlag i den fysiska planeringen enligt (2010:900) samt övriga infrastrukturlagar. Frågor om åtgärder för att begränsa klimatpåverkan och om klimat- anpassningsåtgärder behandlades av regeringen i proposition (2008/09:162) En sammanhållen klimat- och energipolitik – Klimat. I propositionen säger regeringen bl.a. att samhällsplaneringen är ett verktyg som har betydelse för om den samhällsstruktur som ut- vecklas kommer att möjliggöra ett resurs- och koldioxidsnålt sam- hälle eller förstärka fossilberoendet. Kommunerna har stor möjlig- het att påverka samhällsplaneringen genom att de har ansvaret för planering av mark- och vattenanvändning på lokal nivå. Kommu- nernas möjlighet att styra lokaliseringen av ny bebyggelse görs i första hand genom översiktsplaneringen. Det är i denna process särskilt viktigt att översiktsplanens effekter på energi- och trans- portbehovet, och därmed klimatpåverkande utsläpp, analyseras innan planen antas eller ändras. Det är enligt propositionen angeläget att samordningen mellan olika nivåer och sektorer på , regional och nationell nivå utvecklas för att nå en mer integrerad samhällsplanering med en helhetssyn på bebyggelse och infrastruktur. Klimatförändringarna kan komma att påverka förutsättningarna för hushållningen med naturresurser betydligt . Ökad värme och ökad nederbörd kommer enligt propositionen medföra ett antal effekter som har betydelse för användningen av mark- och vatten (prop. 2008/09:162, s. 159–161). Dagens krav och behov ökade skred- och rasrisker bättre förutsättningar för jordbruk och skogsbruk ändrade förutsättningar för ekosystem ändrade förutsättningar för rennäring ändrade förutsättningar för dricksvattenförsörjning ändrade förutsättningar för turism ändrade förutsättningar för fiske Utredningen konstaterar att de angivna effekterna kan antas på- verka förutsättningarna för att tillämpa hushållningsbestämmel- serna beträffande flera av de allmänna intressen som anges i 3 och 4 kap. MB. Enligt regeringens bedömning i propositionen behöver arbetet med anpassning till ett förändrat klimat i stärkas och sam- ordnas, både på central och regional nivå. Arbetet måste genomsyra hela samhället och integreras i sektorsansvaret. I Klimat- och sårbarhetsutredningens betänkande som låg till grund för propositionen anfördes också att en hänsynsfull fysisk planering i tillrinningsområden för vattentäkter är en mycket viktig och grundläggande faktor för dricksvattnets säkerhet. Bland annat bör man ta hänsyn till utvecklingen inom jord- och skogsbruk, lik- som jord- och skogsbruket bör ta hänsyn till dricksvattentäkter. Det finns skäl att förtydliga detta och även att ge möjlighet att klassa viktiga vattenförekomster som riksintressen (SOU 2007:60, s. 282) Dagens krav och behov Enligt beslut innebär miljökvalitetsmålet Begränsad klimatpåverkan att halten av växthusgaser i atmosfären ska i enlig- het med för klimatförändringar stabiliseras på en nivå som innebär att människans påverkan på klimatsystemet inte blir farlig. Målet ska nås på ett sådant sätt och i en sådan takt att den biologiska mångfalden bevaras, livsmedelsproduktionen säkerställs och andra mål för hållbar utveckling inte äventyras. har tillsammans med andra länder ett ansvar för att detta globala mål kan uppnås (prop. 1997/98:145 s. 162 ff, bet. 1998/99:MJU6, rskr.1998/99:183). Miljökvalitetsmålet Begränsad klimatpåverkan preciseras så att med målet avses: Den globala ökningen av medeltemperaturen begränsas till jämfört med den förindustriella nivån. ska verka internationellt för att det globala arbetet inriktas mot detta mål. Sveriges klimatpolitik utformas så att den bidrar till att kon- centrationen av växthusgaser i atmosfären på lång sikt stabili- seras på nivån högst 400 miljondelar koldioxidekvivalenter (ppmv koldioxidekvivalenter) (prop. 2008/09:162 s. 27, bet. 2008/09:MJU28, rskr. 2008/09:300). Länsstyrelserna ska enligt 5 § 8 länsstyrelseinstruktionen samordna arbetet på regional nivå med anpassningen till ett förändrat klimat. Vidare har länsstyrelserna enligt regleringsbrevet i upp- drag (uppdrag nr 40) att med ett långsiktigt perspektiv samordna och leda det regionala arbetet med att förverkliga regeringens politik avseende energiomställning, minskad klimatpåverkan och klimatinvesteringar. Inom ramen för uppdraget ska länsstyrelserna: –ha en aktiv dialog med och främja samordning mellan aktörer i regionen för att bidra till effektiva åtgärder och synergieffekter mellan olika aktörers åtgärder för att nå klimat- och energimålen Dagens krav och behov –genomföra insatser så att klimat- och energimålen får ökat genomslag inom olika sakområden såsom miljöprövning och tillsyn, den lokala och regionala samhällsplaneringen, regionalt utvecklings- och tillväxtarbete samt infrastrukturarbete. Frågan om områden med såväl grundvatten som ytvatten av intresse för dricksvattenförsörjningen har diskuterats . I SOU:1979:54, hushållning med mark & vatten 2, Del 1 Över- väganden, angavs att eftersom kvalitetskraven på hushållsvatten är mycket höga måste särskild vikt läggas vid vården av sådana vatten som utnyttjas som råvattentäkter (s.138). I merparten av landets avrinningsområden finns inte sådana problem att särskilda plane- ringsåtgärder är motiverade. Inom vissa områden är dock vatten- problemen så komplicerade att långsiktiga och planmässiga åtgär- der för vård och utnyttjande av vattenresurserna är angelägna. I dessa områden är det önskvärt att åtgärdsprogram upprättas och samordnas med den fysiska planeringen. I ett begränsat antal av dessa avrinningsområden är problemen av sådan art och omfattning att ett mer direkt planeringsarbete torde bli nödvändigt (s. 140). I regeringens proposition 1980/81: 183, Fortsatt fysisk riks- planering, anges på s. 34–35 att problem beträffande vattenhushåll- ningen börjar bli allt mer påtagliga i vissa områden i landet. Departementschefen uttalade bl.a. följande För egen del anser jag att det är angeläget att planmässiga åtgärder vidtas för vård och utnyttjande av vattenresurserna främst inom de områden jag nämnde. Formerna för vattenplanering och hur sötvattenfrågorna närmare bör behandlas i den fortsatta fysiska riks- planeringen bör emellertid behandlas samlat i samband med bered- ningen av vattenplaneringsutredningens betänkande. Redan i det här sammanhanget vill jag dock slå fast att statsmakterna liksom i den fysiska riksplaneringen bör ha ett ansvar för att ställa upp riktlinjer förhushållningen med sådana vattentillgångar som är av särskilt intresse från rikssynpunkt. I förarbetena till ÄPBL (prop. 1985/86:1, s. 125–126) anges att många beslut om markanvändning i hög grad påverkar de framtida möjligheterna att utnyttja vattenområden eller grundvattentill- gångar för olika ändamål. En konsekvens härav är att planeringen Dagens krav och behov av mark och planeringen av vatten inte bör ses som av varandra oberoende uppgifter. Planeringen av mark och vatten måste i stället så långt som möjligt integreras och arbetet bedrivas så att de förutsättningar och begränsningar kan beaktas som föranleds av denna ömsesidiga påverkan. Det förefaller därför praktiskt och lämpligt att översiktsplanen också ska omfatta användningen av vattenområdena i kommunen. Planarbetet bör alltså även omfatta vattenområdena. Vidare bör översiktsplanen kunna ge de riktlinjer för prioritering och avstämning mellan skilda intressen som för- hållandena kräver. Enligt regeringens direktiv till (L 2013:02) är dricksvattenförsörjningen tillsammans med övrig livsmedelsförsörjning, infrastrukturen för elförsörjning, elektro- nisk kommunikation och betalningssystem, grundläggande förut- sättningar för samhällets funktionalitet. Ett bortfall eller en allvar- lig störning i den allmänna dricksvattenförsörjningen kan ensamt eller tillsammans med motsvarande händelser i andra verksamheter leda till att en kris uppstår i samhället. är en fungerande allmän dricksvattenförsörjning i sig en förutsättning för att kunna hantera många andra kriser. Mot bakgrund härav är beredskapen att motstå och hantera allvarliga störningar inom dricksvattenförsörj- ningen en betydelsefull del av samhällets planeringsarbete i fråga om olyckor och kriser (Dir. 2013:75, s. 2). I ramdirektivet för vatten slås fast att medlemsländerna ska identifiera och övervaka sådana vattenförekomster som används för dricksvattenuttag eller kan komma att användas för framtida dricksvattenuttag. Medlemsstaterna ska se till att dessa vattenföre- komster uppfyller de miljökvalitetsnormer som följer av ramdirek- tivet och att vattnet efter att det renats enligt det vattenrenings- system som används, uppfyller de kvalitetsparametrar som anges i dricksvattendirektivet, och att råvattnets kvalitet inte försämras (Dir. 2013:75, s. 4). från –2009 visade att endast hälften av kommuner då hade en aktuell lokal plan eller ett program för dricksvattenförsörjningen. Majoriteten av planerna fokuserade på den aktuella situationen och hade inte tagit hänsyn till framtida demografiska förändringar eller klimatpåverkan (Dir. 2013:75, s. 8). Dagens krav och behov Genom att inrätta ett vattenskyddsområde kan en vattenföre- komst med betydelse som nuvarande eller framtida vattentäkt särskilt skyddas genom föreskrifter som begränsar verksamhet inom området. Vattenskyddsområden inrättas med stöd av 7 kap. . Vattenskyddsområden kan bildas på initiativ av bland annat länsstyrelse eller kommun vilka också beslutar om områdets fastställande. Det framgår inte när det är lämpligt att respektive kommunen beslutar om inrättande av vattenskydds- områden. Dessa omständigheter skulle kunna leda till att processen med att inrätta vattenskyddsområden fördröjs och att områden inte skyddas i tillräcklig omfattning. För att skapa ett långsiktigt skydd är det även viktigt att ett skydd av dessa områden beaktas vid den kommunala- och regionala planeringen. Ramdirektivet för vatten ställer krav på att medlemsstaterna säkerställer att vattenföre- komster som används eller kan komma att användas för framtida uttag av dricksvatten får ett erforderligt skydd. De länsstyrelser som är vattenmyndigheter har tagit fram åtgärdsprogram som bland annat behandlar inrättandet av vattenskyddsområden (Dir. 2013:75, s. 11–12). Flera miljökvalitetsmål är relevanta för att säkerställa en trygg dricksvattenförsörjning; Grundvatten av god kvalitet, God be- byggd miljö, Levande sjöar och vattendrag, Ingen övergödning och Giftfri miljö (Dir. 2013:75, s. 4). Dricksvattenförsörjningen utgörs till hälften av ytvatten och till hälften av grundvatten, varav av grundvatten- täkterna förstärks med ytvatten (Dir. 2013:75, s. 5). Enligt beslut innebär miljökvalitetsmålet Grundvatten av god kvalitet att grundvattnet ska ge en säker och hållbar dricks- vattenförsörjning samt bidra till en god livsmiljö för växter och djur i sjöar och vattendrag (prop. 2000/01:130, bet. 2001/02:MJU3, rskr. 2001/02:36). Miljökvalitetsmålet Grundvatten av god kvalitet preciseras så att med målet avses bl.a. att grundvattnet är med få undantag av sådan kvalitet att det inte begränsar användningen av grundvatten för all- män eller enskild dricksvattenförsörjning, att grundvattennivåerna Dagens krav och behov är sådana att negativa konsekvenser för vattenförsörjning, mark- stabilitet eller djur- och växtliv i angränsande ekosystem inte upp- kommer samt att naturgrusavlagringar av stor betydelse för dricks- vattenförsörjning, energilagring, natur- och kulturlandskapet är fortsatt bevarade. Miljökvalitetsmålet Levande sjöar och vattendrag preciseras så att med målet avses att ytvattentäkter som används för dricks- vattenproduktion har god kvalitet (Ds 2012:23). Varje vattenmyndighet vid en länsstyrelse ska besluta en förvalt- ningsplan för vattendistriktet. Förvaltningsplanen för distriktet ska bl.a. innehålla kartläggning av ytvattenförekomsternas lokalisering och gränser, kartläggning av ekoregioner och typer av ytvattenföre- komster samt kartläggning av grundvattenförekomsternas lokalise- ring och gränser. (5 kap. 1 § och Bilaga 1 förordning (2004:660) om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön). För att åtgärda bostadsbristen genomfördes ett omfattande bostadsbyggande. Under rekordåren 1961–1975 byggdes det 1,4 miljoner bostäder i , 1 miljon av dessa under det s.k. miljonprogrammet 1965–1974 (se avsnitt 3.1.1). Det industriella byggandet och avsaknaden av nödvändiga kring- investeringar medförde att kritiken växte mot monotoni och ut- armning i de nya områdena. liberaliserades bostadsmark- naden för villor och bostadsrätter, och möjligheter till underskotts- avdrag infördes. Kombinationen av dessa faktorer medförde att problem med uthyrning i nyproduktionen uppstod . Bostadsbristen förbyttes till bostadsöverskott med tom- ma lägenheter. första hälft ökade antalet tomma lägenheter i miljonprogrammets hela bestånd. sjönk produktionen av flerbostadshus drastiskt och ökade först . minskade inflyttningen till stor- Dagens krav och behov stadsområdena avsevärt i omfattning jämfört med perioden – 1970 (se avsnitt 10.1.1). Mot denna bakgrund genomfördes den fysiska riksplaneringen och arbetet med den nya plan- och bygglagstiftningen. Det framgår av förarbetena att regeringen inte väntade sig någon omfattande nyproduktion av bostäder. har byggnadslagens planformer använts huvudsakligen för att ange tillkomsten av ny bebyggelse. Allt talar för att utvecklingen nu resulterar i större eller mindre, successiva förändringar i den befintliga miljön. Stadsförnyelsearbetet går i hög grad ut på detta. 1985/86:1, s. 532). Tyngdpunkten i den kommunala bostadsförsörjningsplaneringen har förskjutits från nyproduktion till olika slags åtgärder för att anpassa hela bostadsbeståndet till de behov och önskemål som kan förutses. 1985/86:1, s. 290) Som framhålls i promemorian är ett viktigt skäl till att mark- konsumtionen avtagit att byggandet av både bostäder och arbetslokaler m.m. har minskat. 1985/86:3, s. 53). Dagens behov av bostadsbyggande Bostadsbyggandet har varierat . kring 1990 följde en ny våg av nybyggnation, nu i kölvattnet av av- reglering av bankernas kreditgivning. Investeringarna i bostäder har dock ända sedan den ekonomiska krisen legat på en förhållandevis låg nivå, både jämfört med tidigare och vid en internationell jämförelse (Prop. 2013/14:126, s. 49). Enligt befann sig bostadsmarknad i balans från ett makroekonomiskt perspektiv (Bo- verket 2012d). Efterfrågan på bostäder ökade drastiskt beroende på stigande inkomster, låga räntor, låga amorteringar och en rekordstor befolkningstillväxt (2014a). är bostadsbristen akut, särskilt i storstadsområdena och andra tillväxtregioner. Enligt bostadsmarknadsenkät (2015a) bedömer 183 kommuner att det råder ett underskott på bostäder på marknaden medan 27 kommuner uppger att bostadsmarknaden kännetecknas av ett överskott. Balans på bostadsmarknaden finns i 80 kommuner. Det finns framför allt ett behov av billiga och små bostäder. 219 kommuner uppger att de har Dagens krav och behov ett underskott på bostäder för ungdomar och 244 kommuner upp- ger att de har ett underskott på bostäder för nyanlända. 122 kom- muner uppger att de har ett underskott på särskilda boendeformer för äldre. Skillnaden mellan balans och obalans blir störst vid en jäm- förelse av centralorten och övriga delar av kommunen. 230 av 287 kommuner bedömer att det finns ett underskott i centralorten, medan endast 44 kommuner upplever att det råder balans och 13 kommuner bedömer att det finns ett överskott av bostäder. Utan- för centralorterna är underskott inte lika vanligt. I 146 av kommu- nerna bedömdes marknaden vara i balans, medan 46 kommuner uppger sig att ha ett överskott av bostäder utanför centralorten. I av kommunerna bedöms det finnas behov av ny- produktion av bostäder . Kommuner som inte upplever ett behov av nyproduktion har alla en befolkning som underskrider 25 000 invånare och har ofta en negativ befolk- ningstillväxt. Enligt senaste prognos behöver 705 000 nya bostäder byggas , varav den större delen i de tre storstadsregionerna. Till följd av att hushållstillväxten är sär- skilt hög i början av perioden är det totala byggbehovet 461 000 nya bostäder. Byggbehovet beräknas bl.a. utifrån pro- gnosticerade demografiska förhållanden, och enligt är det är inte säkert, eller kanske ens troligt, att bostadsefterfrågan kommer att nå upp till det prognosticerade behovet. Hur stor efterfrågan blir beror av hushållens ekonomi och en rad andra förhållanden (Bo- verket 2015b och /sv/om-boverket/publicerat-av- /nyheter/reviderad-prognos-for-byggbehovet-av- bostader/). Enligt regeringen ska bostadsbristen mötas med ett ökat bostads- byggande. Regeringens målsättning är att det ska byggas minst 250 000 nya bostäder (Prop. 2015/16:1, UO 18, s. 38). Dagens krav och behov Ändrade förutsättningar för planering för bostadbyggande Detta avsnitt bygger till stora delar på analysen i betänkandet Får jag lov? Om planering och byggande (SOU 2005:77 del 1, s. 168– 169). Enligt utredningens mening är analysen i huvudsak giltig även . Vid tiden för PBL:s ikraftträdande rådde en högkonjunktur i och det offentliga påverkade bostadsbyggandet både genom statliga bidrag och kraftiga räntesubventioner. Kommunens roll i bostadsförsörjningen och bostadsbyggandet var stark och nära förknippad med ett aktivt användande av instrumenten i PBL, såväl när det gäller planläggning som bygglovsprövning. Bostadsförsörj- ningen sågs i plan- och bygglagspropositionen som en angelägenhet. Genom statsmakternas beslut (prop. 1977/78:93, CU 28) skall de kommunala bostadsförsörjningsprogrammen ge uttryck för en samlad syn på behovet av nybyggnad, förnyelse och andra bostads- försörjningsåtgärder. Lagen (1947:523) om kommunala åtgärder till bostadsförsörjningens främjande m.m. har ändrats (prop. 1983/84:41 bil.9, BoU 11, rskr 63, SFS 1984:35). Ytterligare ändringar har föreslagits av regeringen (prop. 1984/85:142). Syftet med ändringarna är att precisera det kommunala ansvaret för bostads- försörjningen och att anpassa planeringen till de lokala behoven. Bostadsförsörjningsplaneringen är alltså en lagfäst skyldighet för kom- munerna, och planeringen skall bedrivas under öppna former så att den blir föremål för offentlig debatt i kommunerna. Planeringen har en god politisk förankring i kommunen till följd av föreskriften om att kommunfullmäktige skall ta ställning till bostadsförsörjningsprogram- met. 1985/86:1, s. 290). Bostadspolitikens mål och medel har förändrats i flera avseenden . Statens stöd till bostadsbyggandet har minskat kraftigt och tyngdpunkten förskjutits från generella subventioner till mer selektiva stöd. Det kommunala markinnehavet – som länge varit ett redskap för kommunen att på- verka såväl bostadsbyggandets inriktning som de slutliga boende- kostnaderna – har i allmänhet minskat. Enskilda exploatörer och byggherrar har fått ett starkare inflytande och ett större ansvar för bostadsbyggandet och tar i ökad omfattning initiativ till planlägg- ning för ett visst område, köper in marken, bekostar eller driver stora delar av detaljplaneläggningen samt uppför bostäderna. Dagens krav och behov Stadsbyggandet präglades i hög grad av utbyggnad av nya, större sammanhängande bebyggelseområden. Inte minst av miljöskäl inriktas tätortsutbyggnaden alltmer mot att förnya befintliga bebyggelseområden genom att förtäta, ta i anspråk tidigare exploaterad mark eller omvandla tidigare verksam- hetsområden eller ändra befintlig bebyggelse.