sou · H3B331 · 2015-03-30 00:00:00 — Det framstår därför som osäkert om och i så fall när en sådan ordning kan träda i kraft. Utredningens förslag utgör därför inte tillräckliga skäl för att vi ska avstå från att överväga om det finns anledning att förändra doku- mentationsskyldigheten enligt inhämtningslagen. Vi delar uppfattning att det väsent- liga är att sådana omständigheter som läggs till grund för myndig- heternas beslut dokumenteras. Detta är av avgörande betydelse, inte minst för att SIN:s efterhandskontroll ska kunna bedrivas så effektivt som möjligt. Av förarbetena till inhämtningslagen framgår att ett beslut om inhämtning bör läggas upp som ett särskilt inhämtningsärende där skälen för beslutet framgår (prop. 2011/12:55 s. 85). Om SIN väljer att granska ett enskilt beslut, finns alltså skälen för åtgärden på ett eller annat sätt tillgängliga i ett ärende vid den beslutande myndigheten. Enligt uppgift från SIN visar erfaren- heterna från den tid som inhämtningslagen har varit i kraft att denna ordning fungerar förhållandevis väl och att skälen för be- sluten i regel finns där de bör finnas. Ur SIN:s perspektiv bör alltså ingenting ändras med avseende på dokumentation av beslutsskäl. Mot den bakgrunden anser inte heller utredningen att det finns skäl att föreslå några förändringar som tar sikte på dokumentations- skyldigheten. 9.3.3.5Tystnadsplikten enligt lagen om elektronisk kommunikation Enligt 6 kap. 20 § LEK har den som i samband med tillhandahållande av ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommuni- kationstjänst har fått del av eller tillgång till vissa uppgifter tystnads- plikt för dessa. Tystnadsplikten omfattar uppgift om abonnemang, innehållet i ett elektroniskt meddelande samt andra uppgifter som angår ett särskilt elektroniskt meddelande. Den omfattar också uppgifter som hänför sig till åtgärder för att hålla kvar försändelser enligt 27 kap. samt angelägenheter som avser bl.a. hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig över- vakning av elektronisk kommunikation, inhämtning av uppgifter enligt inhämtningslagen eller utlämnande av uppgift om abonnemang för brottsbekämpande verksamhet (6 kap. 21 §). Operatörernas tystnadsplikt gäller även i förhållande till SIN. Detta innebär alltså att det inte är tillåtet för anställda hos operatörerna att vidare- befordra information som de får del av vid verkställighet av beslut om hemliga tvångsmedel till nämnden. Vi har mot den bakgrunden övervägt om bestämmelserna om tystnadsplikt borde ändras i syfte att göra det möjligt för anställda hos operatörerna att vända sig till SIN för att påtala sådana fel- aktigheter som de eventuellt kan uppmärksamma vid verkställighet av beslut enligt inhämtningslagen. Detta skulle onekligen vara en något okonventionell lösning och det bör därför krävas starka skäl som talar för ett sådant förslag. Ett sådant skäl skulle t.ex. kunna vara att det finns anledning att förvänta sig att en möjlighet att lämna uppgifter till SIN leder till att effektiviteten i nämndens Avgörande för om en sådan möjlighet kan få den effekten är vilka iakttagelser anställda hos operatörerna eventuellt kan komma att göra i samband med verkställigheten. Den information som operatörerna får del av i samband med beställningar av uppgifter är begränsad till i huvudsak information om vilken lagstiftning som ligger till grund för beställningen och sådana uppgifter som är nödvändiga för att ett beslut ska kunna verkställas. När det t.ex. gäller beställningar av historiska trafik- uppgifter får operatören reda på om begäran avser ett beslut om hemlig övervakning av elektronisk kommunikation eller ett beslut enligt inhämtningslagen. Därutöver lämnas information om vilken teleadress eller vilken elektronisk kommunikationsutrustning beslutet avser, vilka uppgifter operatören ska lämna ut (t.ex. uppgifter om meddelanden till eller från ett visst telefonnummer) samt vilken tidsperiod beställningen gäller. Dessutom ska ett referensnummer på ärendet anges. Någon information om vilket brott eller vilken brottslig verksamhet som ligger till grund för beslutet lämnas dock inte. Inte heller lämnas någon information om syftet med åtgärden. Möjligen kan man tänka sig att en anställd hos en operatör utifrån denna information skulle kunna uppmärksamma om en beställning enligt inhämtningslagen avser inhämtning av trafikupp- gifter i realtid vilket inte är tillåtet enligt lagen. Denna information skulle således kunna vidarebefordras till SIN. Enligt uppgift från SIN är detta emellertid ett förhållande som nämnden i sådana fall ändå skulle uppmärksamma genom myndigheternas underrättelser till nämnden. I övrigt är det enligt vår mening svårt att se vad anställda hos operatörerna – med utgångspunkt i de begränsade uppgifter de får del av – skulle kunna komma att reagera på. Utan tillgång till upp- gifter om vilken brottslighet en begäran gäller eller vilket syfte den har är det t.ex. inte möjligt att bedöma om inhämtningen är tillåten enligt den lagstiftning som åberopas. Inte heller är det möjligt att ta ställning till frågor om proportionalitet och liknande. Det är givetvis inte heller operatörernas uppgift att göra den typen av bedömningar. SIN har mot den angivna bakgrunden ställt sig tveksam till en ordning av det slag som diskuteras. Nämnden har också påtalat att uppgifter förmodligen i många fall skulle komma att lämnas rätt formlöst, vilket kan innebära risker för att känslig information sprids på ett olämpligt sätt. Detta kan få negativa konsekvenser både för myndigheternas underrättelsearbete och för t.ex. källor. Av dessa skäl bedömer vi att en lättnad av tystnadsplikten enligt LEK i förhållande till SIN inte skulle fylla någon större funktion. Som framgått kan det också finnas vissa risker förknippade med en sådan ordning. Sammantaget anser vi därför att det inte finns tillräckliga skäl för att föreslå någon ändring av bestämmelserna om tystnadsplikt i LEK. 9.4Säkerhetspolisens behov av en särskild möjlighet att inhämta uppgifter om viss brottslig verksamhet Enligt inhämtningslagens huvudregel får uppgifter hämtas in om omständigheterna är sådana att åtgärden är av särskild vikt för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , under förutsättning skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som åtgärden riktar sig mot eller för något annat motstående intresse (2 §). Under samma förutsättningar får uppgifter också hämtas in om den brottsliga verksamhet som åtgärden syftar till att före- bygga, förhindra eller upptäcka innefattar vissa särskilt angivna brott med lägre straffminimum än fängelse (3 §). De brott som omfattas av bestämmelsen är: 1.sabotage enligt 13 kap. 4 § , 2.kapning, sjö- eller luftfartssabotage eller flygplatssabotage enligt 13 kap. 5 a § första eller andra stycket eller 5 b § första stycket , om brottet innefattar sabotage enligt 4 § samma kapitel, 3.brott mot medborgerlig frihet enligt 18 kap. 5 § , 4.spioneri, grov obehörig befattning med hemlig uppgift eller grov olovlig underrättelseverksamhet mot , mot främmande makt eller mot person enligt 19 kap. 5 eller 8 §, 10 § andra stycket, 10 a § andra stycket eller 10 b § andra stycket , eller 5.grovt brott enligt 3 § andra stycket lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall eller grovt brott enligt 6 § lagen (2010:299) om straff för offentlig upp- maning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet. Bestämmelsen i 3 § är tidsbegränsad och upphör att gälla vid ut- gången av 2016. Regeringen anförde följande i förarbetena till inhämtningslagen (prop. 2011/12:55 s. 86 f.). Säkerhetsunderrättelseverksamheten vid skiljer sig från den övriga polisverksamheten bl.a. på så sätt att Säkerhetspolisens uppdrag främst är inriktat på att förhindra brott och i mindre utsträck- ning på att utreda brott som redan har begåtts. För att kunna förhindra särskilt samhällsfarlig brottslighet har Säkerhetspolisen därför i vissa fall, som utredningen har konstaterat, ett särskilt behov av tillgång till övervakningsuppgifter i ett tidigt skede även då den brottsliga verk- samheten inte innefattar brott med ett minimistraff om två års fäng- else. Ingen remissinstans har invänt mot den bedömningen. Frågan är då vid vilka brott en sådan inhämtning ska vara möjlig. Som framgår ovan har utredningen föreslagit att inhämtning ska kunna ske vid brottslig verksamhet som innefattar något av de brott som kan föranleda hemlig teleövervakning enligt tvångsmedelslag. Även i lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott finns en brottskatalog som upptar vissa brott vid vilka hemlig tele- övervakning under särskilda förutsättningar är möjlig, trots att förut- sättningarna för inhämtning enligt inte är uppfyllda. Vid en jämförelse mellan de båda lagarna kan det konstateras att det för vissa av de brott för vilka hemlig teleövervakning kan beslutas i en förundersökning enligt lag inte finns någon motsvarande möjlighet i underrättelseskedet enligt lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. Detta gäller bl.a. olovlig kår- verksamhet. Båda dessa lagar är som sagts tidsbegränsade till utgången av och föremål för utvärdering (dir. 2010:62). Möjligheten att enligt den nu föreslagna lagen inhämta uppgifter i fråga om den aktuella brottsligheten bör mot den bakgrunden tills vidare begränsas till att avse de brott som omfattas av båda dessa lagar och ges samma giltighetstid som dem. Sedan utredningen lämnat sitt betänkande har lagen om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet trätt i kraft. Grovt brott enligt 6 § den lagen omfattas numera av regleringen i såväl tvångsmedelslag som lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. Även det brottet bör enligt regeringen omfattas av den reglering som föreslås. Frågan om Säkerhetspolisens fortsatta tillgång till över- vakningsuppgifter för tiden efter utgången av bör övervägas i det sammanhang som en framtida reglering av hemliga tvångsmedel för särskilt allvarlig eller samhällsfarlig brottslighet övervägs. Mot den bakgrunden fick utredningen om vissa hemliga tvångs- medel i uppdrag att analysera Säkerhetspolisens behov av att i underrättelseverksamhet kunna inhämta uppgifter om elektronisk kommunikation för att förebygga, förhindra eller upptäcka brotts- lig verksamhet som innefattar vissa samhällsfarliga brott med ett lägre straffminimum än fängelse (dir. 2012:9). Utredningen, som lämnade sitt betänkande , gjorde bedömningen att det bör finnas en permanent möjlighet enligt inhämtningslagen att hämta in uppgifter om vissa brott inom verksam- hetsområde vilka inte har ett straffminimum som uppgår till fängelse. När det gäller vilka brott som skulle omfattas av bestäm- melsen uttalade utredningen att den gjorde samma bedömning som den hade gjort i fråga om 2007 års lag om preventiva tvångsmedel. Detta innebar att utredningen föreslog att inhämtningslagens 3 § skulle utökas till att – även när dessa inte är grova brott – omfatta även obehörig befattning med hemlig uppgift, olovlig underrättelse- verksamhet, s.k. terrorismfinansiering och brott enligt lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och ut- bildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brotts- lighet. Vidare föreslog utredningen att s.k. statsstyrt företagsspioneri skulle läggas till bestämmelsen (se SOU 2012:44 s. 629 ff.). I den efterföljande propositionen konstaterade regeringen att inhämtningslagen inte omfattades av den kartläggning av vissa andra hemliga tvångsmedel som utredningen hade genomfört. Enligt rege- ringen borde den hittillsvarande tillämpningen av lagen kartläggas och analyseras ytterligare innan slutlig ställning tas till hur Säker- hetspolisens behov av övervakningsuppgifter i underrättelseverk- samhet bör tillgodoses. Av den anledningen ansåg regeringen att det, i avvaktan på en sådan kartläggning och analys, inte borde göras några förändringar i inhämtningslagen. att bestämmelsens giltighetstid skulle förlängas till utgången av 2016 (prop. 2013/14:237 s. 116). Säkerhetspolisen har uppgett i huvudsak följande i fråga om myndig- hetens behov av en möjlighet att hämta in uppgifter om brottslig verksamhet som innefattar brott med lägre minimistraff än fängelse . De brott som omfattas av bestämmelsen i 3 § inhämt- ningslagen får anses vara särskilt allvarliga för rikets säkerhet. De aktörer som Säkerhetspolisen följer har alla en förmåga att begå de typer av brott som finns omnämnda i paragrafen. Vissa av dessa aktörer har därutöver en faktisk och potentiell avsikt att begå dessa brott. När det gäller de brott som nämns i den första och andra punk- ten (sabotage, kapning m.m.) så har ideologiskt motiverade aktörer en bred agenda. Säkerhetspolisen förhåller sig till dessa aktörer, vilka bl.a. innefattar den autonoma miljön, vitmakt-miljön, djurrätts- aktivister, miljörättsaktivister, rörelsen och enfråge- rörelser som riktar sig mot exempelvis migrationsfrågor. Säkerhets- polisen har exempelvis kunnat konstatera att några av dessa aktörer varit föremål för förundersökning vad avser bland annat flygplats- sabotage. Det finns också anledning att anta att aktörer som kopplas till våldsbejakande religiös extremism kan ha avsikt och förmåga att begå dessa brott. Detta betyder inte att Säkerhetspolisen haft anledning att inhämta uppgifter enligt dessa punkter i paragrafen, men det finns aktörer som potentiellt kan tänkas begå denna typ av brott i syfte att uppnå sina mål. När det gäller brott mot medborgerlig frihet (tredje punkten) så bedriver Säkerhetspolisen ett omfattande arbete i syfte att förhindra att politiskt eller ideologiskt motiverade aktörer begår allvarlig eller systematisk otillåten påverkan mot viktiga samhällsfunktioner. För- troendevalda, myndighetspersoner och journalister är en faktisk och potentiell måltavla bl.a. för våldsbejakande aktörer i den auto- noma miljön och vitmakt-miljön. En relativt stor mängd brott be- gås mot sådana funktioner främst i syfte att påverka den allmänna åsiktsbildningen eller inkräkta på handlingsfriheten inom viss poli- Säkerhetspolisen har ett stort behov av att kart- lägga dessa grupperingar i syfte att förhindra och förebygga sådan brottslighet. Vad avser brott som räknas upp i den fjärde punkten (spioneri m.m.) har Säkerhetspolisen anfört att underrättelseverksamhet mot och svenska intressen pågår ständigt och är både långsiktig och systematisk. Aktörer som bedriver olaglig underrättelseverk- samhet använder ofta täckmantel och utger sig ofta för att vara diplomater, journalister eller affärsmän. Dessa underrättelseofficerare använder sig regelmässigt av andra människor, agenter, för att få ut hemliga uppgifter från myndigheter eller företag. Säkerhetspolisen motverkar främmande underrättelseverksamhet dels genom att följa upp kända underrättelseaktörer och hot, dels genom att leta efter okända hot. Genom detta säkerhetsunderrättelsearbete ges stöd för bedömningar av hot och sårbarheter. Säkerhetspolisen har således ett stort behov av att kartlägga de aktörer som kan utgöra underrättelseofficerare eller agenter och som kan utgöra ett hot mot rikets säkerhet. Inhämtningslagen är ett mycket viktigt verktyg i arbetet att kartlägga dessa aktörer innan brott begås som kan få all- varliga konsekvenser för . Brotten under punkten fem (terrorismfinansiering m.m.) är enligt Säkerhetspolisen stödverksamhet till sådana aktörer som har avsikt och förmåga att begå terroristattentat. Det är därför av stor vikt att Säkerhetspolisen har en förmåga att kartlägga dessa aktörer i syfte att förhindra och förebygga att sådan verksamhet leder till terroristbrott i eller utanför . Den senaste utvecklingen i omvärlden, inte minst i och , gör att Säkerhetspolisen har ett stort behov av att kartlägga aktörer eller nätverk som skapar finansiella förutsättningar, rekryterar eller uppmanar aktörer att begå sådan brottslighet. Vidare har Säkerhetspolisen framfört att det finns behov av att kunna hämta in uppgifter om vissa brott som inte omfattas av bestämmelsen i 3 § inhämtningslagen. De brott som angetts är s.k. statsstyrt företagsspioneri samt grov misshandel och olaga frihets- berövande som begås i systemhotande syfte. Beträffande statsstyrt företagsspioneri har Säkerhetspolisen pekat på att myndigheten känner till att stater i omvärlden ger sina underrättelseorgan i uppdrag att på laglig och olaglig väg hämta in underrättelser om teknik och vetenskap i syfte att gynna det egna näringslivet. rekvisitet enligt nuvarande spioneribestämmelse (men för säkerhet) saknas när det gäller statsstyrt företagsspioneri som bedrivs av konkurrensskäl, finns det en påtaglig negativ, om än indirekt, effekt. ekonomiska säkerhet kan skadas. På lång sikt kan det svenska näringslivets konkurrenskraft urholkas och attrak- tionskraft som investeringsland minska vilket i ett litet, starkt export- beroende land som får konsekvenser för det framtida väl- ståndet. Just inom det försvarsmateriella området förekommer miss- tänkt statsstyrt spioneri mot företag, bl.a. i syfte att vinna upphand- lingar. Mot denna bakgrund är det viktigt att Säkerhetspolisen ges möj- ligheter att använda inhämtningslagen för att dels i underrättelse- verksamhet leta efter statsstyrt företagsspioneri, dels kunna kartlägga om främmande makt eller renodlat kom- mersiella aktörer ligger bakom spioneriet.3 Vad gäller grov misshandel och olaga frihetsberövande som be- gås i s.k. systemhotande syfte (i avsikt att påverka offentliga organ eller den som yrkesmässigt bedriver nyhetsförmedling eller annan journalistik att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd eller att hämnas en åtgärd) har Säkerhetspolisen framfört samma skäl som när det gäller brott mot medborgerlig frihet (se ovan). Utredningens förslag: Inhämtningslagens bestämmelse om in- hämtning av uppgifter om brottslig verksamhet som innefattar vissa brott med lägre minimistraff än fängelse ska göras permanent. Möjligheten att hämta in uppgifter ska gälla de brott som den omfattar . Därutöver ska den gälla även s.k. statsstyrt företagsspioneri samt grov misshandel och olaga fri- hetsberövande som begås i avsikt att påverka offentliga organ eller den som yrkesmässigt bedriver nyhetsförmedling eller annan journalistik att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd eller att hämnas en åtgärd. 3 Enligt var en av huvudfrågorna i det s.k. SAAB-målet (tings- rätts dom i mål nr B 7226-08) huruvida främmande makt låg bakom eller om gärningsmännen agerade ensam. De brott som omfattas av bestämmelsen i 3 § inhämt- ningslagen är sådana som har ansetts vara särskilt allvarliga efter- som de är samhällsfarliga, dvs. de hotar direkt eller indirekt vitala samhällsintressen. Beträffande flera av brotten har dessutom fram- hållits att de regelmässigt är svåra att utreda. Behovet av att använda olika hemliga tvångsmedel för att utreda brotten har därför ansetts vara särskilt stort (se t.ex. prop. 2013/14:237 s. 81). Vi gör inte någon annan bedömning. Av vår kartläggning framgår också att tillämpningen av inhämtningslagen har lett till beaktansvärd nytta i samband med underrättelsearbete avseende brottslig verksamhet som innefattar flera av de aktuella brotten. Enligt utredningens uppfattning bör därför möjligheten att inhämta uppgifter om brotts- lig verksamhet som innefattar dessa brott finnas kvar. Av Säkerhetspolisens uppgifter framgår att myndigheten dess- utom har ett behov av att kunna hämta in uppgifter om brottslig verksamhet som innefattar s.k. statsstyrt företagsspioneri och vissa brott med systemhotande syfte. Statsstyrt företagsspioneri innebär att främmande makt bedriver spionage mot svenska företag med avsikt att få tillgång till före- tagshemligheter. Till skillnad från traditionellt spionage, som syftar till att underminera ett lands säkerhet är företagsspioneriets motiv främst att skaffa ekonomisk och inhämta teknisk kunskap. Som framgår av Säkerhetspolisens beskrivning kan sådant spioneri få allvarliga konsekvenser för svenska företag och i förlängningen kan viktiga svenska samhällsintressen som är avgörande för vårt välstånd drabbas. Brottsligheten kan även försämra förutsättningar- na att utveckla och upprätthålla skyddet för landets säkerhet. Civil forskning har fått allt större betydelse för att driva teknikutveck- lingen och även för att ta fram teknik som kan användas i militära syften. Exempel på detta är bioteknisk forskning som kan användas för att utveckla och tillverka biologiska och kemiska massförstörelse- vapen. Bland annat av den anledningen har regeringen gjort bedömningen att statsstyrt företagsspioneri är så allvarligt att såväl hemlig rumsavlyssning som tvångsmedel enligt lagen om preventiva tvångsmedel bör tillåtas för att bekämpa brottet (se prop. 2013/14:237 s. 89 och 114 f.). Vidare är de personer som deltar i spioneriverksamhet ofta välutbildade underrättelseofficerare som tränats och dessutom understöds av främmande makt. Dessa per- soner är i allmänhet mycket säkerhetsmedvetna vilket gör brottslig- heten svår att upptäcka och förhindra. Det står således klart att det finns ett stort behov av att kunna inhämta uppgifter enligt inhämt- ningslagen beträffande brottslig verksamhet som innefattar statsstyrt företagsspioneri. Ytterligare ett skäl som talar för att inhämtningsmöjligheten bör omfatta även statsstyrt företagsspioneri är att det kan vara svårt, särskilt i ett tidigt skede, att i praktiken dra en klar gräns mellan detta brott och traditionellt spioneri (se prop. 2007/08:163 s. 55). När det sedan gäller grov misshandel och olaga frihetsberövande som begås med ett systemhotande syfte framgår av Säkerhets- polisens uppgifter att ett relativt stort antal brott begås mot för- troendevalda, myndighetspersoner och journalister främst i syfte att påverka eller hämnas framtida eller genomförda myndighets- beslut eller nyhetsrapportering och fokusering. Det saknas anled- ning att ifrågasätta att Säkerhetspolisens har ett stort behov av att kunna kartlägga grupperingar som har avsikt och förmåga att begå sådan brottslighet. Den aktuella brottsligheten är också mycket all- varlig eftersom den syftar till att påverka de aktuella personerna i utövandet av deras samhällsfunktioner. På så sätt utgör brottslig- heten ett hot mot vårt demokratiska system. Det är därför av största vikt att den effektivt kan förebyggas och förhindras. Det finns också vissa systematiska skäl för att statsstyrt före- tagsspioneri och de systemhotande brotten ska läggas till i kata- logen. Dessa brott omfattas av lagen om preventiva tvångsmedel. Detta innebär att det är möjligt att, redan i ett skede innan för- undersökning har inletts, använda de betydligt mer integritets- känsliga tvångsmedlen hemlig avlyssning av elektronisk kommu- nikation och hemlig kameraövervakning. Det är därför såväl rimligt som logiskt att de nu aktuella brotten omfattas även av den sär- skilda inhämtningsmöjligheten enligt inhämtningslagen. En fråga som emellertid kan ställas är om Säkerhetspolisens behov av övervakningsuppgifter i underrättelseverksamheten i tillräcklig utsträckning uppfylls genom möjligheten till hemlig övervakning av elektronisk kommunikation enligt lagen om preventiva tvångsmedel. Som utredningen om vissa hemliga tvångsmedel har konsta- terat skiljer sig emellertid rekvisiten för att myndigheterna ska få tillgång till information väsentligt mellan de två lagarna. En viktig skillnad är att det i inhämtningslagen – till skillnad från i lagen om preventiva tvångsmedel – inte finns något krav på att inhämtningen ska kunna kopplas till en viss person.