sou · H3B347 · 2015-05-18 00:00:00 — För att det inte ska råda någon tvekan om att svensk rätt uppfyller direktivets krav bör det dock införas ett krav i lagen på att kollektiva förvaltningsorganisationer och användare ska förse varandra med all nödvändig information. I artikel 16.2 första meningen i direktivet finns bestämmelser om bl.a. licensvillkor och beräkning av tariffer. Ett krav på att licens- villkoren ska baseras på objektiva och icke-diskriminerande kriterier finns redan i konkurrensrättspraxis från EUD om förbud mot missbruk av dominerande ställning (se avsnitt 10.1.1). Objektivitetskravet i direktivet torde innebära att en kollektiv förvaltningsorganisation inte får ta ut avgifter för sina tjänster i förhållande till användarna som är avsevärt högre än de som tas ut i andra medlemsstater. Kravet på icke-diskriminering torde innebära att en kollektiv förvaltningsorganisation ska tillämpa lika villkor för likvärdiga transaktioner med användare. Bestämmelserna i direktivets artikel 16.2 första meningen saknar generell motsvarighet i svensk rätt (utöver vad som kan gälla i konkurrensrättsligt hänseende i situationer där en organisation har en dominerande ställning). För att uppfylla direktivets krav bör det därför införas en bestämmelse i lagen om att licensvillkoren ska baseras på objektiva och icke-diskriminerande kriterier. IT & Telekomföretagens önskemål om att i lagen närmare definiera innebörden av begreppen icke-diskriminerande och objektiva kriterier synes mot denna bakgrund inte vara nödvändigt. När det gäller bestämmelsen i artikel 16.2 andra meningen torde den ta sikte på ett undantag från principen om icke-diskriminering. Bestämmelsen reglerar möjligheten för en kollektiv förvaltnings- organisation att pröva olika licensieringsmodeller på nya marknader utan att andra tjänsteinnehavare med stöd av principen om icke- diskriminering i licensvillkoren med automatik ska kunna erhålla samma villkor (se t.ex. Quintais i EIPR 2013 s. 71). Bestämmelsen saknar motsvarighet i gällande svensk rätt. För att uppfylla direktivets krav bör det införas en bestämmelse i lagen som genomför detta undantag. Skälig ersättning, tariffer m.m. I artikel 16.2 andra stycket första meningen anges det allmänna stadgandet att rättighetshavare ska få skälig ersättning (eng. ”appropriate remuneration”) för användning av sina rättigheter. Därefter följer en exemplifierande lista med kriterier som kan ha betydelse vid beräkning av tariffen för ensamrätter och rättigheter till ersättning. Stadgandet i första meningen torde ha tillämpning på alla rättigheter, medan stadgandet i andra meningen endast gäller för ensamrätter och rättigheter till ersättning. Från tillämpnings- området för de rättigheter som omfattas av andra meningen undantas alltså bl.a. s.k. privatkopieringsersättning, som är en rätt till kompensation (jfr uttrycket ”rättighetsintäkt” i artikel 3 h som definieras som ”inkomster som en kollektiv förvaltningsorganisa- tion har inkasserat för rättighetshavarnas räkning, oavsett om de härrör från en ensamrätt, en rätt till ersättning eller en rätt till kompensation”, se avsnitt 6.4). Bestämmelserna i upphovsrätts- lagen om fastställande av nivån på privatkopieringsersättning (se 26 l § upphovsrättslagen) påverkas således inte av bestämmelserna i direktivets artikel 16.2, vilket också framhålls i skäl 13 till direktivet. När det gäller kriterierna som kan ha betydelse för tarifferna för ensamrätter och rättigheter till ersättning är det kriterier som påminner om de som har kommit till uttryck i andra direktiv på upphovsrättens område eller i praxis från EUD (se avsnitt 10.1.1). Det kan dock inte utan vidare antas att kriterierna kommer att ges precis samma innebörd i den kontext som direktivet om kollektiv förvalt- ning innebär. Eftersom kriterierna saknar motsvarighet i svensk rätt bör de genomföras i lagen i nära anslutning till direktivets ordalydelse. Uttrycket i den svenska lagtexten ”arten och användningsområdet för verk och andra alster” kan möjligen vara missledande när det som avses är tariffer för användning av verk och andra alster i ett visst sammanhang (se skäl 31 till direktivet). Detta kommer också till uttryck i den engelska språkversionen av direktivet, där uttrycket i stället är ”the nature and scope of the use of the work and other subject-matter.” I den svenska lagtexten bör därför användas uttrycket ”användningens art och omfattning i fråga om verk och andra alster.” När det gäller stadgandet i artikel 16.2 andra stycket tredje meningen om skyldighet för den kollektiva förvaltningsorganisa- tionen att informera användaren om de kriterier som har används för att fastställa tarifferna, saknas även här motsvarande bestäm- melser i svensk rätt. Stadgandet torde ta sikte på möjligheten för användaren att göra en egen bedömning av eventuella tariffer eller storlek på ersättningen. Stadgandet torde inte innebära att organisationerna förutsätts ensidigt kunna besluta om tariffer. Redan av artikel 16.1 följer att licensieringsvillkoren ska vara resultatet av en förhandling mellan organisationen och användaren. Eftersom det i svensk rätt saknas en bestämmelse motsvarande artikel 16.2 andra stycket tredje meningen bör det i lagen införas en bestämmelse i nära anslutning till ordalydelsen i direktivet. Artikel 16.3 uppställer krav på de kollektiva förvaltningsorganisa- tionerna att besvara förfrågningar från användare och att under vissa villkor erbjuda en licens eller ge användare information om varför den inte avser att utfärda en licens för en viss tjänst. Bestämmelserna i artikel 16.3 tar inte sikte på någon förhand- lingsskyldighet och innebär inte heller någon kontraheringsplikt. Bestämmelserna saknar motsvarighet i svensk rätt, även om visst släktskap finns med bestämmelserna om medling i medlingslagen och förhandlingsskyldighet i upphovsrättslagen. För att uppfylla direktivets krav bör i lagen införas bestämmelser som motsvarar de krav som artikel 16.3 uppställer. I artikel 16.4 finns bestämmelser om att användarna ska ha möjlig- het att kommunicera med den kollektiva förvaltningsorganisa- tionen på elektronisk väg. I svensk rätt saknas motsvarighet till bestämmelsen i artikel 16.4. I lagen bör därför införas ett krav på att kollektiva förvalt- ningsorganisationer ser till att användarna kan kommunicera med den på elektronisk väg. I många fall reglerar avtalet mellan den kollektiva förvaltnings- organisationen och användaren omfattningen av användarens rapportering av det nyttjande som sker. Rapporteringen syftar till att ge underlag för den kollektiva förvaltningsorganisationens fördelning och betalning av utestående belopp till rättighetshavarna. Omfatt- ningen och detaljgraden av rapporteringen skiljer sig från område till område. På musikområdet finns en tradition av relativt detaljerad rapportering, medan rapporteringen på andra områden kan vara mer rudimentär (se avsnitt 3.3.3). För vissa typer av kollektiv förvaltning finns i upphovsrättslagen särskilda bestämmelser om rapportering från användaren till organisa- tionen. För s.k. privatkopieringsersättning gäller att de näringsidkare som ska erlägga ersättningen på begäran av organisationen ska redovisa det antal anordningar som omfattas av rätten till ersätt- ning, anordningarnas upptagningstid eller lagringskapacitet, om anordningarna kan användas för digital upptagning upprepade gånger och när anordningarna kan användas för digital upptagning upprepade gånger och när anordningarna tillverkades eller infördes. Av redovisningen ska även framgå antalet anordningar som inte ska ligga till underlag för beräkning av ersättningen (se 26 m § andra stycket upphovsrättslagen). På området för följerätt gäller att den som är ersättningsskyldig på begäran av behörig organisation ska visa de ersättningsgrundande försäljningar som gjorts under de tre närmast föregående kalenderåren (se 26 p § andra stycket upphovs- rättslagen). För vissa utövande konstnärers rätt till s.k. tilläggs- ersättning gäller att den framställare som är skyldig att erlägga tilläggsersättningen på begäran av den organisation som är behörig att kräva in och fördela ersättningen ska lämna det underlag som krävs för att ersättningar ska kunna beräknas (45 b § andra stycket upphovsrättslagen). Förslag: I lagen införs ett krav på att användare ska förse en kollektiv förvaltningsorganisation med sådan information om användningen av de rättigheter som organisationen representerar som krävs för inkassering av rättighetsintäkterna och för fördel- ning av utestående belopp till rättighetshavare (rapporterings- skyldighet för användare). Rapporteringsskyldigheten är begränsad till information som är tillgänglig för användaren. Rapporteringen ska ske enligt i förväg fastställda eller överenskomna tidsangivelser och format. När kollektiva förvaltningsorganisationer och användare beslutar om hur informationen ska lämnas ska de i så stor utsträckning som möjligt ta hänsyn till frivilliga bransch- normer. På områdena för privatkopieringsersättning, följerätt och tilläggsersättning gäller i stället särskilda regler om rapporterings- skyldighet i upphovsrättslagen. Direktivet om kollektiv förvaltning Artikel 17.1 anger att medlemsstaterna ska anta bestämmelser för att se till att användarna, enligt överenskomna eller i förväg fastställa tidsangivelser och i ett överenskommet eller i förväg fastställt format, förser en kollektiv förvaltningsorganisation med sådan relevant information om användningen av de rättigheter som organisationen representerar som krävs för inkassering av rättighetsintäkterna och för fördelning och betalning av utestående belopp till rättighetshavare. De kollektiva förvaltningsorganisationerna och användarna ska, när de beslutar hur informationen ska lämnas, i så stor utsträckning som möjligt ta hänsyn till frivilliga branschnormer. Av skäl 33 framgår att för att kollektiva förvaltningsorganisationer ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt detta direktiv, bör användarna ge organisationerna relevanta uppgifter om användningen av de rättigheter som de kollektiva förvaltningsorganisationerna representerar. Denna skyldighet gäller inte för fysiska personer som agerar för ändamål som inte ingår i deras handels-, företags-, hantverks- eller yrkesverksamhet och som därför inte omfattas av definitionen av användare enligt detta direktiv. Vidare bör de erfordrade uppgifterna till de kollektiva förvaltningsorganisationerna begränsas till vad som är rimligt, nödvändigt och som är tillgängliga för användarna för att sådana organisationer ska kunna utföra sina verksamheter, med hänsyn tagen till den specifika situationen som gäller för små och medelstora företag. Denna skyldighet kan inkluderas i ett avtal mellan en kollektiv förvaltningsorganisation och en användare; detta utesluter inte nationella lagstadgade rättigheter till information. Tidsfristerna för användarnas tillhandahållande av uppgifter bör vara sådana att de gör det möjligt för de kollektiva förvaltningsorganisationerna att respektera de fastställda tidsfristerna för fördelning av utestående belopp till rättighetshavarna. Detta direktiv bör inte påverka medlemsstaternas möjlighet att kräva att de kollektiva förvaltningsorganisationer som är etablerade på deras territorier utfärdar gemensamma fakturor. Skrivelser som har inkommit till utredningen Svenska Artisters och Musikers () har i skrivelser till utredningen anfört att en grundförutsättning för att till fullo ska kunna uppfylla direktivets krav på en effektiv och korrekt rättighetsförvaltning är tillgången till information från användarna av musik. har också framhållit att det vid genom- förandet bör klargörs att i) det är organisationen som är bäst lämpad att avgöra vilken typ av information som är relevant och nödvändig för att säkerställa att rätt inspelning blir ersatt, ii) att organisationen ska ha möjlighet att föreskriva vilket format som ska användas vid tillhandahållandet av informationen, iii) hur ofta rapportering ska ske och iv) att det klart ska framgå att rapporteringen ska ske utan kostnad för organisationen. Vidare har anfört att de för att kunna bedöma om en inspelning är skyddad i ersättningshänseende och för säker identifiering av en inspelning, förutom information om titel och huvudartist också behöver information om till exempel inspelningsår, inspelningsland och framställare. För att kunna fördela ersättningarna på individnivå krävs vidare information om de medverkande på en inspelning och uppgift om på vilket sätt de medverkat. har vidare anfört att det, utöver de krav som följer av artikel 17, bör införas en bestämmelse enligt vilka en framställare av ljudupptagningar (skivproducent) ges skyldighet att på begäran av en behörig kollektiv förvaltningsorganisation tillhandahålla tillgänglig information som är relevant för att organisationen ska kunna identifiera rättighetshavare vars rättigheter har använts vid upptag- ningen. Även och har i skrivelser framhållit betydelsen av att användarna förser organisationerna med relevant information om användningen. har poängterat att för att kollektiva förvaltningsorganisationer ska kunna fullgöra sin samhällsfunktion och sina rättsliga skyldigheter på det sätt som direktivet efter- strävar behövs medel som ser till att användarna aktivt bidrar till ett balanserat och fungerande upphovsrättssystem. Utöver nämnda skrivelser har utredningens sekreterare även inhämtat synpunkter i frågan från (KB) och Kommuner och Landsting (SKL), som inte har deltagit i utredningens expertgrupp men som är eller företräder användare som nyttjar upphovsrättsligt skyddat material på basis av bestämmelser om avtalslicenser i upphovsrättslagen. KB är användare av upphovsrättsligt skyddat material på basis av bl.a. 42 d § i upphovsrättslagen. KB har anfört att det för olika slag av sådan massdigitalisering som KB ägnar sig åt i syfte att bevara och tillgängliggöra material som finns i samlingar är ogörligt att lämna information på verksnivå. Det bl.a. eftersom KB inte innehar detaljerad information om de verk och andra alster som används. KB har i sammanhanget framhållit att införandet av bestämmelser om avtalslicenser i många fall har motiverats av att de förfoganden som omfattas inte skulle komma till stånd om det förutsatte traditionell licensiering på verksnivå eller genom ett kollektivt förvaltningsorgan som uteslutande företräder sina medlemmar. KB ser som en framkomlig väg att parterna – dvs. KB och den organisation som utlöser avtalslicens – överenskommer om ett ”överslag” baserat på ett representativt stickprov av det material som digitaliseras och att detta får utgöra grund för vilka rättigheter som kommer ifråga. KB anger att en modell som har likheter med den branschsedvänja som gäller för fotokopieringsavtal torde kunna vara till vägledning (jfr avsnitt 3.3.3). KB har i samman- hanget betonat att skäl 33 till direktivet betonar att rapporteringen (om användning) till de kollektiva förvaltningsorganisationerna bör begränsas till vad som är rimligt, nödvändigt och tillgängligt för användarna. I kontakt med utredningens sekreterare har SKL anfört liknande synpunkter som KB. SKL ingår avtal för användning av upphovsrättsligt skyddat material i undervisningsverksamhet med avtalslicensverkan i enlighet med 42 c § upphovsrättslagen. SKL har anfört att detaljerad information om den totala användningen som sker på basis av de avtal som ingåtts med avtalslicensverkan inte är lätt tillgänglig eller lätt att samla in utan stora svårigheter och kostnader. I likhet med de synpunkter som KB anfört har SKL framhållit att rapporteringsskyldigheten därför bör vara begränsad till vad som är rimligt och tillgängligt för användarna. Den närmare detaljnivån på rapporteringen bör kunna avtalas mellan de berörda parterna. Även Spotify och IT & Telekomföretagen har framhållit att användarnas rapporteringsskyldighet bör begränsas till vad som är tillgängligt för användarna. Närmare om genomförandet av användarnas rapporteringsskyldighet Den rapporteringsskyldighet som regleras i artikel 17 med tillhörande skäl 33 avser information om användningen som krävs för att organisationen ska kunna inkassera ersättning för använd- ning samt fördela och betala utestående belopp till rättighetshavare. I avsnitt 8.3.2 om krav på organisationerna att fördela och utbetala utestående belopp har konstaterats att det inte uppställs något krav på att fördelningen och utbetalningen behöver ske i absolut överensstämmelse med den faktiska användningen. Avvikelse från sådan absolut korrekt fördelning får ske bl.a. i den utsträckning det följer av organisationens fördelningspolicy och praktiska hinder i möjligheten att fördela. Som anförts av KB och SKL bör rapporteringsskyldigheten vara begränsad till information som är tillgänglig för användaren samt inte vara mer långtgående än vad som är nödvändigt för att organisationerna ska kunna uppfylla sin skyldighet att korrekt fördela och utbetala utestående belopp i enlighet med sin riktlinje för fördelning. Eftersom organisationen i relativt stor utsträckning kan besluta om sin egen fördelningspolicy kan den därigenom också påverka detaljgraden av den rapportering som krävs för att kunna uppfylla fördelningskraven. I avtalet med användaren kan organisationen normalt ställa krav på korrekt rapportering. kan, så som framhållits av bl.a. och , konstateras att användarnas rapportering i många fall är en nödvändig förutsättning för att de kollektiva förvaltningsorganisa- tionerna ska kunna uppfylla sitt uppdrag gentemot rättighets- havarna och de skyldigheter som följer av direktivet. På vissa områden, bl.a. SAMIs område, gäller dessutom att inkassering kan ske utan att något avtal ingåtts med användaren, eftersom ersätt- ningen grundas på en bestämmelse om tvångslicens (eller rätt till ersättning m.m.). Rapporteringen bör alltså inte vara beroende av att organisationen och användaren avtalar om att rapportering ska ske eller hur omfattande den ska vara. Skyldigheten att rapportera bör vara objektiv och följa av en bestämmelse i lagen. Bestäm- melsen bör som utgångspunkt utformas i nära anslutning till orda- lydelsen av artikel 17. Av den engelska språkversionen av direktivet framgår, till skillnad från den svenska, att informationen bör begränsas till vad som är tillgängligt för användarna (eng. at their disposal). Denna begränsning framgår också av skäl 33 till direktivet i såväl den svenska som engelska språkversionen av direktivet. Denna begränsning har stor praktisk betydelse eftersom det knappast kan uppställas krav på användarna att rapporterna information om användningen som de inte har tillgång till; en sådan rapporterings- skyldighet skulle inte vara proportionerlig. Begränsningen bör därför framgå av lagtexten. 11 Insyn och rapportering 11.1Information till rättighetshavarna om förvaltningen av deras rättigheter I bokföringslagen (1990:1078) och årsredovisningslagen (1995:1554) föreskrivs skyldigheter för vissa fysiska och juridiska personer ett bokföra och redovisa sin finansiella ställning och sitt resultat. Förutom bokföringslagen, som är tillämplig på alla bokförings- skyldiga, gäller för aktiebolag, europabolag, ekonomiska föreningar och europakooperativ, vissa handelsbolag, europeiska ekonomiska intressegrupperingar och större företag att de måste avsluta den löpande bokföringen med en årsredovisning enligt reglerna i års- redovisningslagen. Den redovisning som avses är huvudsakligen anpassad efter det informationsintresse som tillkommer medlemmar, anställda, kreditgivare, leverantörer m.m. Den tar däremot inte sikte på redovisning i förhållande till enskilda rättighetshavare, t.ex. avseende ett visst förvaltningsuppdrag. I 18 kap. 1 § HB finns allmänna bestämmelser om sysslomans redovisningsplikt i förhållande till huvudmannen. De bestämmelserna torde, åtminstone analogt, ha tillämpning på relationen mellan den kollektiva förvaltningsorganisationen och de rättighetshavare som är dess medlemmar eller som har gett organisationen ett förvalt- ningsuppdrag. Liknande bestämmelser om redovisningsplikt för kommissionärer gäller uttryckligen enligt annan lagstiftning för (6 § tredje stycket kommissionslagen och 6 § andra stycket lagen om handelsagentur). Det torde vara god sed på området för kollektiv förvaltning att de rättighetshavare som har gett ett förvaltningsuppdrag till en kollektiv förvaltningsorganisation regelbundet och korrekt erhåller information från organisationen om förvaltningen av deras rättig- heter (Ficsor, Rights, study 2002 s. 162). I kommissionens rekommendation om kollektiv gränsöverskridande förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter i samband med lagliga musiktjänster finns föreskrifter om informationsplikt. Det anges att kollektiva förvaltnings- organisationer bör underrätta rättighetshavarna och de kommersiella användarna om den repertoar de representerar, eventuella ömsesidiga representationsavtal, den geografiska räckvidden för deras full- makter för den gällande repertoaren och vilken taxa som gäller.1 Det anges också att kollektiva rättighetsförvaltare med jämna mellanrum bör underrätta alla de rättighetshavare som de före- träder, direkt eller indirekt genom ömsesidiga representationsavtal, om alla licenser som utfärdats, gällande taxor samt inkasserade och fördelade royalties. Förslag: I lagen införs bestämmelser om en kollektiv förvalt- ningsorganisation ska förse rättighetshavarna med information om förvaltningen av deras rättigheter. I lagen införs också bestämmelser om information till enheter som representerar rättighetshavare och deras skyldighet att informera de berörda rättighetshavarna. Bestämmelserna genomför artikel 18 i direktivet. 1 Kommissionens rekommendation av om kollektiv gränsöverskridande förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter i samband med lagliga musiktjänster på nätet (2005/737/EG), artikel 5. 2 Kommissionens rekommendation av om kollektiv gränsöverskridande förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter i samband med lagliga musiktjänster på nätet (2005/737/EG), artikel 14. Direktivet om kollektiv rättighetsförvaltning I artikel 18 i direktivet regleras skyldighet för kollektiva förvalt- ningsorganisationer att tillhandahålla information till rättighets- havarna om förvaltningen av rättighetshavarnas rättigheter. Artikel 18.1 anger att medlemsstaterna ska se till att de kollektiva förvalt- ningsorganisationerna minst en gång gör minst följande information tillgänglig för alla rättighetshavare till vilka organisa- tionerna tillskrev rättighetsintäkter eller gjorde utbetalningar som informationen avser: a) alla kontaktuppgifter som rättighetshavaren har gett den kollektiva förvaltningsorganisa- tionen tillstånd att använda för att identifiera och lokalisera rättig- hetshavaren, b) rättighetsintäkter som har tillskrivits rättighets- havaren, c) belopp som betalats av den kollektiva förvaltnings- organisationen till rättighetshavaren per kategori av förvaltade rättigheter och typ av användning, d) den användningsperiod för vilken beloppen tillskrevs och betalades till rättighetshavaren, om inte objektiva skäl rörande rapportering från användaren hindrar den kollektiva förvaltningsorganisationen från att tillhandahålla den informationen, e) avdrag som gjorts för förvaltningsavgifter, f) avdrag som gjorts för annat än förvaltningsavgifter, även sådana som enligt nationell rätt kan krävas för sociala, kulturella eller utbildningsrelaterade tjänster, g) eventuella rättighetsintäkter som tillskrivs rättighetshavaren men som inte har betalats för . Det nämnda gäller utan att det påverkar tillämpningen av artikel 18.2 och artiklarna 19 och 28.2.