sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Tingsrätten tycks inte i tillräcklig omfattning ha informerats om att uppgifter i förundersökningen från tiden innan var misstänkt talade mot som gärningsman. Information som hade kunnat få betydelse för tingsrättens bedöm- ning av skuld har med andra ord, i strid mot objekti- vitetsprincipen, inte förmedlats vid huvudförhandlingen. Som exem- pel på uppgifter som sannolikt bidragit till att ge domstolen en fel- aktig bedömningsgrund kan följande nämnas. I domen framgår att tingsrätten kände till att hade lämnat varierande och delvis felaktiga uppgifter om utseende och klädsel men att uppgifterna till slut hade blivit nästan korrekt. Tingsrätten anförde också att ändring- arna hade skett utan påverkan från annan. Vad tingsrätten inte tycks ha fått reda på är dock i vilken omfattning som lämnat felaktiga och sinsemellan motsägelsefulla uppgifter, hur uppgifterna löpande ändrades samt att i viss mån anpassade sig utifrån hur frågorna ställdes. Det framgår till exempel inte att tingsrätten fick reda på att i de första förhören och fram till dess att han fick se en bild av i tidningen inte lämnade en enda korrekt uppgift om hennes utse- ende och klädsel. I domen har tingsrätten gjort en jämförelse mellan uppgifter under förundersökningen mot kända fakta som bygger på vad de norska polismännen uppgett. Tingsrätten tycks därvid inte ha fått en helt korrekt bild av de uppgifter som lämnat under förundersökningen. Det anges till exempel felaktigt att hade lämnat korrekta uppgifter om bland annat böjveckseksemen, en rosa tröja med text, skospännena och arm- bandsklockan. Tingsrätten fick inte heller reda på att vid det sista polisförhöret som handlade om klädsel felaktigt vidhöll att hon hade haft en ljusgrön t-tröja med krage. På kragen hade det funnits små bokstavsfigurer. De felaktiga uppgif- terna om t-tröjan hade publicerats i media. Uppgiften till tingsrätten om att hade korrekt beskrivit att hade en rosa tröja med bokstäver på får således anses missvisande. Vidare tycks tingsrätten inte ha fått reda på att genomgående under förundersökningen hade beskrivit fel färg på klockarmband. Han hade visserligen lämnat den korrekta uppgiften att klockrem var smalare vid spännet men han nämnde inte att klockan hade en röd urtavla, något som får anses särskiljande för hennes klocka. Tingsrätten fick vidare missvisande uppgifter om utpekande av skospännen. Av domen framgår att valde ut två skospännen varav ett var identiskt med det som fanns på skor. Vad tingsrätten inte fick reda på var att i själva verket hade uppgett att två av spännena han förevisades liknade spänne och att ett tredje spänne, det identiska, valdes ut med motiveringen att det hade samma färg som kragen på hen- nes t-tröja. Det identiska spännet liknade inte i något avseende de två andra utpekade spännena. I tingsrätten redovisades att vid förhör uppgett att hade ärr efter eksem, flammigheter, i armvecken. Den beskrivningen får anses miss- visande. Första gången som nämnde något om ärr var efter att vallningen hade avslutats. Enligt en promemoria av nämnde då en ärr- bildning på höger arm som han inte närmare kunde beskriva. Nästa gång hördes om saken kunde han inte ens minnas att han hade talat om ärrbildning. Vid det laget hade mamma dessutom hörts och uppgett att hade eksem som kunde ge ärr. I förhör därefter använde pluralformen armarna och gjorde gällande att hade nämnt en hudåkomma eller liknande. beskrev då en flammighet på ovansidan av armarna. Det som upp- gav vid huvudförhandlingen, att han redan i Fjell sett röda fläckar i hennes armveck, var en ny uppgift. Det kan påpekas att han då hade tagit del av förundersökningsprotokollet och åklagarens sak- framställan. Enligt tingsrättens dom beskrev polismännen att hade lämnat korrekta uppgifter med anknytning till Fjell. Bland annat sades att det fanns fakturor som bekräftade uppgifter om att det hade legat plankor i området. männen hade plankorna levererats innan försvinnandet. Fakturorna som hänvisades till utvisade dock att plankorna levererades först , alltså efter försvinnandet. Av domen framgår vidare att polismännen uppgett att expediten CB hade berättat att köpte vissa varor och att expediten sedan såg henne gå iväg i en riktning som var väl förenlig med uppgifter. Såsom tingsrätten återgivit polis- männens uppgifter om vad CB hade berättat verkar poliserna dock ha utelämnat att CB:s iakttagelse gjordes före försvin- nandet och att den därmed knappast kunde anses stämma väl över- ens med uppgifter. Det framgår inte att tingsrätten fick reda på att innan vallningen till Haerland kyrka hade beskrivit kyrkan där han dödade på ett sätt som talade mot att det var Haerland kyrka han beskrev, bland annat eftersom kyrkan skulle ligga norrut från . I stället tycks tingsrätten har bi- bringats uppfattningen att uppgifter enbart hade varierat på ett sådant sätt att han antingen hade dödat henne vid Mona-utsikten eller vid Haerland kyrka. Tingsrätten verkar inte ha fått reda på att trädet med marke- ringen inte hittades på den plats som angett under förundersökningen. Inte heller verkar tingsrätten ha fått reda på att fördes till den plats där polisen hade hittat ett träd med markering. Av domen framgår felaktigt att hade beskrivit att trädet fanns vid Skumpen. Tingsrätten verkar inte heller ha informerats om att inte hade nämnt en pläd förrän utredarna upplyste honom om att en sådan hade hittats. Han kunde därtill beskriva pläden först efter det att han hade fått del av förundersökningen. Av domen framgår att polisen under utredningen hittade ett bågfilsblad på en plats som hade pekat ut. Detta är dock en felaktig upp- gift. hade heller aldrig nämnt att han använt eller medfört en bågfil utan i stället berättat om en bågsåg och en stick- såg. Av egna uppgifter vid huvudförhandlingen framgick att han hade sett komma gåendes på en stig med en påse i handen när han satt i bilen vid Fjellcentret och att han då följde efter henne och drog ned henne i en slänt. Det framgår inte att tingsrätten fick reda på vad den tidiga utredningen funnit om förehavanden precis innan för- svinnandet. Den sista kända iakttagelsen hade gjorts inne i trapp- huset, minuter innan hennes mamma konstaterade att hon var borta. Det fanns inget stöd i den utredningen för att hon hade varit ute och promenerat i närheten av Fjell- centret. En avgörande faktor för att skulle kunna ha dödat var att han inte sam- tidigt arbetade i kiosken i . vittnade i tingsrätten om att man av bokföringen i kiosken inte kunde dra några säkra slutsatser om arbetstiderna och att det var möjligt att hade varit i . Dock framgår av en promemoria som hade upprättat, men som inte medtagits i för- undersökningsprotokollet, att det var som förde in dagskassan för i kassaboken men att det skett på fel månad, nämligen för juni månad 1988. Detta redovisades inte för tingsrätten. Slutligen har tingsrätten inte fått kännedom om att parallellt med den aktuella utredningen också erkände mord på två utländska pojkar i och att omfattande utredningsåtgär- der, inkluderande vallningar i och , genomförts i syfte att hitta deras kvarlevor. delgavs misstanke om mord på pojkarna alternativt medhjälp till mord på den ena. pekade också ut en av pojkarna vid en fotokonfrontation. Till slut visade det sig emellertid att pojkarna hade lämnat och att de alltjämt levde. Även om uppgifterna i sig inte berör det aktuella ärendet kunde uppgifterna ha haft betydelse för tings- rättens bedömning av trovärdighet att han parallellt med utredningen lämnade detaljerade uppgifter om mord som han uppenbarligen inte hade begått. Tingsrätten uttalade särskilt i domen att det inte framkommit något som tydde på att , medvetet eller omedvetet, hade skäl att lämna ett falskt erkän- nande. Av det material som vi har tillgång till har vi inte kunnat utläsa annat än att var relativt passiv under såväl för- undersökningen som vid huvudförhandlingen. Han framförde inga invändningar mot förundersökningens genomförande, påtalade inte skäl till varför erkännande kunde vara falskt och gjorde heller inte rätten uppmärksam på omständigheter eller bevis som inte presenterades för rätten. har dock vid möte med kommissionen berättat att han under huvudförhand- lingen var aktiv och ifrågasättande, något som även har bekräftat. I enlighet med vad som redovisats i avsnitt 3.2.3 är advokatens främsta skyldighet att visa trohet och lojalitet mot sin klient och att tillvarata dennes intressen, utan att främja orätt. Den negativa san- ningsplikt som en offentlig försvarare har gentemot domstolen innebär inte annat än att advokaten inte får lämna eller stödja en uppgift som han eller hon med säkerhet vet är osann. har vid möte med kommissionen uppgett att hans uppfattning var att var skyldig till mordet. I utförandet av försvararuppdraget hade han därmed att utgå från erkännande och företräda med ut- gångspunkt i dennes önskan att bli dömd. Även om det finns ut- rymme för diskussion i fråga om hur lojalitetsplikten kan hanteras i de fall som klienten är exempelvis psykiskt sjuk, saknas det därför skäl att kritisera agerande under utredningen och huvudförhandlingen. När en advokat är ombud i en rättegång är han eller hon även skyldig att iaktta vad och andra författningar om processen föreskriver. Advokaten bör även tillse att gällande regler och föreskrifter följs under förundersökningen och huvudförhand- lingen så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Det har således funnits utrymme för att bland annat in- vända mot att Per , och för- ordnades som domstolssakkunniga trots reglerna om jäv för dom- stolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Någon sådan invändning tycks dock inte ha gjorts, vilket visserligen även det kan ha varit en följd av överväganden utifrån lojalitetsplikten. borde slutligen ha kontrollerat att innehållet i yttrandet av var riktigt innan han åberopade det vid huvudförhandlingen. Av yttrandet framgår bland annat att som 19-åring begått ett lustmordsförsök. Eftersom det åtal som därvid avsågs, försök till dråp, ogillades av domstolen kan slutsats om lustmordförsök ifrågasättas. hördes som partssakkunnig i tingsrätten. Han uppträdde under förundersökningen som rådgivare åt polis och åklagare men hade även ett flertal egna möten med på Säters sjukhus om brottsutredningen parallellt med att den på- gick. Därtill kommer att han inom ramen för den egna forskningen hade samtal med . Redan dessa förhållanden är ägnade att inge vissa betänkligheter kring risken för sammanblandning mellan de olika roller han påtagit sig. Det kan också konstateras att råd bland annat innebar att man under förundersökningen frångick sedvan- liga rutiner för hur vallningar och rekonstruktioner bör genom- föras. Ett exempel är de riktlinjer som i samarbete med upprättade inför vallningen i om hur denna skulle genomföras. I riktlinjerna förespråkade Sven- att skulle få ta del av vad som framkommit under polisutredningen, till exempel föreslog han att skulle få reda på om trädet med markeringen hade hittats. Efter att samrått med under vallningen fick också reda på att ett träd hade hittats och leddes till platsen där fyndet hade gjorts. I riktlinjerna uppmanade han vidare utredarna att under vall- ningen vara observanta på kroppsspråk. Han påpe- kade också att genom att titta åt ett visst håll kunde leda utredarna vidare om de uppmärksammade honom på när han gjorde så. Att dessa riktlinjer följdes framgår av olika förhör och promemorior där förhörsledarna, främst , ofta var uppmärksam på hur såg sig omkring och uppträdde. Att på det sättet betona vikten av att försöka förstå och tolka vad möjligen förmedlade får anses innebära en stor risk för feltolkningar som kan leda brottsutredningen fel. Riktlinjerna innehöll också rådet att om kvarlevor hittades, skulle ges möjlighet att gräva upp kroppen och få en ”privat stund” med den. Han skulle även fysiskt få känna på en benbit. Rådet får anses helt avvika från sedvanliga rutiner om hur en vallning bör genomföras. Per och , som bägge biträtt åklagaren med sakkunskap under förundersökningen, åtog sig uppdrag som dom- stolssakkunniga. Mot bakgrund av deras medverkan under förund- ersökningen och att de avgett utlåtanden i målet kan det lämpliga i sakkunnigförordnandena ifrågasättas, se avsnitt 3.2.4. Även , som initierade förordnandena, borde ha uppmärk- sammat den eventuella jävssituation som uppstått och i stället åbe- ropat dem som partssakkunniga. Samma förhållanden gäller , läkare. Han hade också hörts under förundersökningen och biträtt utredarna med sakkunskap om eksem. Trots det åtog han sig upp- draget som domstolssakkunnig. Han hade åberopats som partssakkunnigt vittne av åklagaren. Det lämpliga i ett sådant förordnande kan ifrågasättas, se avsnitt 3.2.4. Av utredningen framgår att var relativt väl insatt i förundersökningen. Utöver att hon deltagit vid några förhör och vid vallningarna, framgår exempelvis av journalanteckningen att och inför huvud- förhandlingen hade använt sig av förundersökningen i terapin på ett aktivt sätt och att det, enligt , hade varit kon- struktivt att förstå det som beskrevs i utredningen. Trots detta uppgav hon vid huvudförhandlingen att hon inte visste vad som framkommit i polisutredningen och att det var först då, vid för- handlingen, som hon bättre förstod vad som hänt. I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 9.2.4, har , och upp- gett att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin. Deras uppgifter motsägs av vad har berättat om bland annat hur uppgifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. Av journalanteckningarna framgår inte bara att de morderkän- nanden som utreddes även behandlades i psyko- terapin. Brottsutredningens olika stadier tycks dessutom ha påver- kat terapins utformning och omfattning, till exempel inför huvud- förhandlingen. Det är därför svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Den information som fördes mellan brotts- utredningarna och psykoterapin tycks emellertid i stor utsträck- ning ha förmedlats av själv. 9.6.7Tingsrättens processledning och bevisprövning Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren att, på ett sätt som torde stå i strid med principen om bevisomedelbarhet och principen om det bästa bevismedlet, höra polismännen om vad uppgett i polisförhören. Eftersom tingsrätten, på grund av målets speciella karaktär, behövde få kännedom om i vilken utsträckning uppgifter redan från början överensstämde med faktiska omständigheter får det anses ha funnits visst fog för beslutet att tillåta bevisningen. Följden blev dock att tingsrätten fick en allt för tillrättalagd bild av vilka uppgifter hade lämnat under förundersökningen. Om tingsrätten i samband med förhören med polismännen hade granskat bakgrunds- materialet till vissa för bevisvärderingen betydelsefulla uppgifter hade den inte enbart behövt förlita sig på polismännens egna tolk- ningar och sammanfattningar av förhören. Det kan i sammanhanget anmärkas att polismännen som hördes endast i begränsad utsträck- ning själva hade närvarat vid polisförhören med . Som exempel hade tingsrätten kunnat be att få titta på underlaget till sakkonfrontationsförhöret rörande sko- spännen och på fakturorna rörande plankorna som polismännen refererade till under förhöret med dem. Någon sådan granskning av bakgrundsmaterialet verkar dock inte ha skett. Tingsrätten tillät vidare att polismännen hördes om vad andra vittnen hade uppgett under förundersökningen, till exempel expe- diten CB i videoaffären i Fjellcentret samt vaktmästaren och bygg- arbetarna i Fjell, i stället för att dessa personer hördes inför tings- rätten om sina iakttagelser. Det framgår inte att det fanns något hinder mot att höra vittnena inför rätten. Vid en närmare gransk- ning av förundersökningsprotokollet kan vi, beträffande CB:s uppgifter, konstatera att polismännens redogörelser avvek från vad CB hade uppgett under förundersökningen. Vidare förordnade tingsrätten, efter hemställan från åklagaren, och som domstolssakkunniga i målet. Som påpekats ovan, avsnitt 9.6.5, kan det lämpliga i förordnandena ifrågasättas. Åklagaren uppgav inför förordnandena att de båda hade anlitats under förundersökningen och avgett utlåtanden samt att det var angeläget att de hördes som domstolssakkunniga. Trots att tingsrätten alltså kände till att de medverkat under förunder- sökningen förordnades de som domstolssakkunniga. I tingsrättens förordnande preciserades inte heller vad de skulle uttala sig om, se avsnitt 3.2.4. Tingsrätten förordnade också som domstols- sakkunnig trots att han hade åberopats som vittne av åklagaren. Varför tingsrätten, med kunskap om den förbindelse som fanns mellan utredningen och , valde att förordna honom som domstolssakkunnig framgår inte av beslutet. Det framgår inte heller om vad han skulle uttala sig. Det lämpliga i även det förord- nandet kan ifrågasättas. Inför tingsrättens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning, se avsnitt 3.2.6. Det hade dock förflutit den senaste rätts- psykiatriska undersökningen. hade därefter dömts för flera mord utan att någon sådan genomförts. Den nya brotts- ligheten var dessutom av betydligt mer allvarlig art och påstods ha en nära koppling till psykiska hälsa. Det kan därför ifrågasättas om det inte hade varit lämpligare att låta genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som efter det påstådda gärningstillfället självmant erkände mord och med en åklagare och försvarare som båda argumenterade för en fällande dom. Den tilltalade var dessutom dömd för ytterligare fyra mord, även de med utgångspunkt i hans egna erkän- nanden. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att ett mord hade blivit begånget och att var skyldig till detta eller, med andra ord, om det framstod som så osannolikt att det hade gått till på annat sätt än vad åklagaren gjort gällande att det kunde betraktas som uteslutet. Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna be- döma tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till om åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning är i många avseenden nära samman- kopplad med bevisvärderingen men innebär i sig ett ställnings- tagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i till- räcklig hög grad var kontrollerade mot kända fakta och om utred- ningen var så noggrant genomförd att ytterligare utredning inte kunde riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärningspåståendet. Huruvida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i sådant fall resonerade, framgår inte av domen. Dock hörde tings- rätten, möjligen som ett led i att kontrollera utredningen, på eget initiativ vittnet LI om eventuell blodförekomst vid Haerland kyrka. En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde dock ha varit att det inte var klarlagt att ett dödsfall hade inträffat samt att det saknades såväl teknisk bevisning i reell mening som vittnesuppgifter som band till gärningen och platsen. Den tekniska bevisning som fanns tillgänglig vid tidpunk- ten för tingsrättens prövning bestod i huvudsak av vissa brända bitar som påträffats och som misstänktes vara benbitar från ett barn, utan att någon koppling mellan bitarna och hade kunnat fastställas. Bevisningen bestod i stället huvudsakligen av kontroller av egna uppgifter mot kända omstän- digheter. Den utredning som fanns om förehavan- den vid den aktuella tiden var mycket begränsad, varför utred- ningen om han hade haft faktisk möjlighet att befinna sig i vid tiden för försvinnandet var bristfällig. Misstankarna mot den utpekade medgärningsmannen hade lagts ned. MA hördes inte vid huvudförhandlingen. Utifrån egen redogörelse för händelseförloppet hade dock MA:s medverkan betydelse för gärningen på sådant sätt att uppgett att de tillsammans hade beslutat sig för att genomföra den ”destruktiva resan” till och gemensamt beslutat att ”ta” när de såg henne. MA hade dessutom hjälpt till vid hanteringen av efter att hade dödat henne och sett på när dödade, styckade och eldade upp kroppen. Vallningsfilmen som visades för tings- rätten innehöll en kort sekvens från när befann sig i terrängen utanför Haerland kyrka samt samman- brott i närheten av tjärnen Ringen. Den för prövningen relevanta frågan om och i sådant fall hur hade anvisat vägen till Fjell och hans agerande i Fjell framgick emellertid inte av filmen. Samtliga nu angivna utredningsbrister är sådana som tingsrätten borde ha uppmärksammat och analyserat i domen. Den analysen borde särskilt ha innefattat hur dessa brister inverkade på värde- ringen av övriga uppgifter. Beträffande tingsrättens redogörelse för bevisvärderingen kan bland annat följande iakttagelser göras. Tingsrätten kom inledningsvis fram till att det inte framkommit något som tydde på att hade skäl att lämna ett orik- tigt erkännande. Vad tingsrätten byggde den slutsatsen på har inte närmare redovisats i domen. Vidare höll tingsrätten det för ute- slutet att hade erhållit information av särskild bety- delse i ärendet genom media, förhörsledarna eller i terapin. Tings- rättens bedömning härom grundade sig huvudsakligen på vad ut- redarna och uppgett. Tingsrätten har dock inte när- mare redovisat i vad mån dessa personer faktiskt kunde ha känne- dom om de här förhållandena eller om några särskilda övervä- ganden gjordes beträffande tillförlitligheten i be- dömning att hon inte överfört några uppgifter till . Det framgår att tingsrätten lade stor vikt vid att rätt kunde beskriva klädsel och utseende samt hur det såg ut i Fjell. Det kan dock konstateras att inte lämnade några närmare signalementsuppgifter eller någon mer ingående beskrivning av Fjell vid huvudförhandlingen. Uppgifterna framkom i stället huvudsakligen vid förhören med polismännen, det vill säga genom andrahandsuppgifter. Det fram- går inte hur tingsrätten värderade detta faktum i sin bevisvärdering. Det kan vidare konstateras att det av tingsrättens bedömning inte framgår hur uppgifter om olika detaljer i Fjell kunde kopplas till den tid, , som försvann. Tingsrätten ansåg vidare att beskrivning av Haerland kyrka och omgivningarna i talade för att han hade varit där vid den aktuella tiden. Tingsrätten ansåg också att benbitarna man fann vid Skumpen i någon mån talade för att hans berättelse var riktig. Tingsrätten har dock inte närmare angivit vad i beskrivning av Haerland kyrka som gav belägg för att han hade varit där vid den aktuella tiden eller vilka omständig- heter, utöver det brända benmaterialet, som knöt honom till plat- sen. Framför allt har tingsrätten inte närmare förklarat på vilket sätt som uppgifter om och de olika platserna gav stöd för att hade fört bort från Fjell med våld, mördat henne vid Haerland kyrka och hanterat hennes kropp i . Tingsrätten har inte heller fört något resonemang om huruvida tillförlitligheten av uppgifter, och åtalet i stort, på- verkades av den omständigheten att den medgärningsman han angett varit delaktig i gärningen inte hördes och än mindre var åtalad för brott. försvann den sjuttonårige från . Hon var senast sedd av sin mamma , varefter hon troligen hade gått för att köpa en jacka. hade hon stämt träff med en vän, men dök inte upp. I personefterlysningen angavs att hade mörkblont hår ner till skuldrorna, var klädd i en vit tröja med blå ränder, blå jeans, vita träskor och bar på en blå nylonbag. hittades hon av en förbipasserande liggan- des död i en skog sydost om i kommun, söder om centrala . Hon låg under en gran delvis på höger sida med huvud och bröst ned mot marken. Hon hade på sig behå och tröja, båda oskadda, men var i övrigt avklädd.