sou · H3B331 · 2015-03-30 00:00:00 — I ett annat ärende hade försändelser med narkotika som var adresserade till tagits i beslag av utländsk tull. I ärendet valdes en tidsperiod i anslutning till att försändelserna skickades och beslagtogs. Handläggaren uttryckte det så att ”när en planerad leverans av narkotika inte kommer som den ska så börjar det ofta hända saker”. Om myndigheterna har fått information om att en misstänkt person ska göra en resa till ett visst land vid någon viss tidpunkt, så är det vanligt att telefonlistor hämtas in för en period som täcker den tidpunkt då resan ska äga rum. Det förekommer också i en del ärenden att den tidsperiod som ett beslut avser inte är knuten till någon specifik information eller någon särskild händelse. Ett vanligt svar på frågan om vilka om- ständigheter som gjorde att inhämtningslagen användes är att det bedömdes nödvändigt att kartlägga kontakter och rörelsemönster för att över huvud taget komma vidare med ärendet. Så kan t.ex. vara fallet när myndigheterna inte känner till identiteten på den person som man intresserar sig för, och uppgiften om telefon- nummer kan då vara den enda ledtråd som finns tillgänglig. Ett exempel på det är ett ärende där polisen hade fått information från en utländsk myndighet om att några utländska medborgare stod i begrepp att smuggla stora mängder narkotika till . Dessa personers identiteter var inte kända. Däremot innehöll informa- tionen ett telefonnummer till en av dem. Inhämtningslagen använ- des då i syfte att försöka ta reda på vilka personerna var för att på så sätt komma vidare med ärendet. Den information myndigheterna räknar med eller hoppas på att få genom tillämpningen av inhämtningslagen svarar givetvis mot det behov av information som finns i ärendet. Det vanligaste svaret från handläggarna är att myndigheten hoppades på att få in upp- gifter som bidrar till att kartlägga den aktuella personens kontakter och rörelsemönster. Syftet med det är ofta att kontrollera och verifiera sådan underrättelseinformation som myndigheten har, vilket sedan ligger till grund för den fortsatta hanteringen av ärendet. Uppgifter om kontakter med andra kända kriminella är av stort intresse. Detsamma gäller uppgifter om resor. I många ärenden har det också funnits ett behov av att identi- fiera den person som använder en viss telefon, och myndigheten har då hoppats på att med hjälp av samtalslistor få tillgång till information som kan bidra till detta. Som exempel kan nämnas ett ärende där myndigheten räknade med att få information om vilka kontakter som telefonerna hade haft för att kunna utreda vilka personer som använde telefonerna samt kartlägga och dra slutsatser om deras kontaktnät. I ärendet hade en misstänkt kurir gripits utomlands. Det bedömdes extra intressant att få in uppgifter i anslutning till dennes resa till landet. De frågor man ställde sig var bl.a. ”Vem var den sista person han ringde innan han klev på planet?”, ”Vem var den första person han ringde när han kom fram?” och ”Vilka har han haft kontakt med i samband med möten?”. En annan vanlig situation är att myndigheten har en förhopp- ning om att information om en persons rörelser kan bidra till att hitta någon viss plats, t.ex. platsen för en narkotikagömma. Ett exempel på det är ett ärende där det fanns information från käll- drivning som angav att en person bedrev brottslig verksamhet i en lokal som skulle vara belägen någonstans inom ett visst område. Polisen hoppades då på att genom tillämpning av inhämtningslagen få uppgifter som kunde bidra till att hitta lokalen. I ett annat ärende hade myndigheten tips från källor om att en angiven person hade en narkotikaodling på en okänd plats. Inhämtningslagen användes bl.a. i syfte att försöka hitta odlingen. Ett påfallande vanligt svar på frågan om vilken information myndigheten faktiskt fick in genom tillämpningen av inhämtnings- lagen är att de uppgifter man fick motsvarade förväntningarna, dvs. myndigheten fick den information som man hoppades på. Det är alltså vanligt att de uppgifter som hämtas in bidrar till att per- sonernas kontakter och rörelsemönster kan kartläggas, eller till att ge ledning i fråga om vem som använder en viss telefon. Ett exempel på det är ett ärende där polisen räknade med att få in uppgifter om var telefoner hade varit uppkopplade för att ta reda på var personerna fanns. Man räknade också med att kunna ta reda på vilka kontakter som telefonerna hade haft för att på så sätt kunna få fram vilka personer som använde telefonerna. Enligt handläggaren blev resultatet av inhämtningen sammantaget att polisen kunde dra slutsatser om vilka som använde telefonerna, vilket nätverk de tillhörde och vilken kriminalitet de sysslade med. I ett annat ärende hoppades polisen på att genom samtalslistan få träff mot tillgänglig information, att kunna identifiera brukaren av telefonen och att kartlägga dennes kontakter. Handläggaren beskrev resultatet i ärendet som optimalt. Polisen fick genom sam- talslistan träff mot färsk underrättelseinformation som angav att en namngiven person skulle genomföra en smugglingsoperation. Man kunde också se att den aktuella personen hade haft kontakt med ett telefonnummer från ett visst land vilket bedömdes som intressant. Tack vare telefonlistorna kunde det vidare klarläggas att telefonen hade kopplat upp på en viss plats där den namngivne personens syster bodde. Detta ledde till att identiteten på brukaren av telefonen kunde fastställas. Ett annat exempel på ett lyckat resultat är det ovan nämnda ärendet där en kurir hade gripits utomlands. I ärendet lyckades polisen genom samtalslistorna fastställa identiteten på personer som hade haft kontakt med kuriren. Telefonlistorna bekräftade också att dessa personer fungerade som koordinatorer mellan kuriren och nätverket i . Polisen fick därigenom en bild av nätverket. I ett annat ärende innebar uppgifterna från inhämtningen att polisen tydligt kunde se att källuppgifter om att två personer hade kontakt med varandra stämde. Vidare innebar uppgifterna att käll- information om att dessa personer skulle göra en resa tillsammans kunde verifieras. Det förekommer givetvis också att myndigheterna inte hittar något intressant i de uppgifter som hämtas in. I sammanlagt fyra av de ärenden där intervjuer har hållits har handläggarna svarat att telefonlistorna inte gav några uppgifter alls av intresse. hade man t.ex. räknat med att få uppgifter om kontakter med kriminella personer och om rörelsemönster för att kartlägga ett nätverk. Den inhämtade listan innehöll dock inte några kontakter som bedömdes vara intressanta. I något enstaka fall har det också kommit fram att den inhämtade listan inte innehöll några uppgifter alls eftersom den aktuella personen hade slutat använda det abonne- mang som inhämtningsbeslutet avsåg. I övriga ärenden där inter- vjuer har hållits har det kommit fram att informationen från tillämpningen av inhämtningslagen i olika hög grad har bidragit till att föra ärendet framåt. Målet för den öppna polisens och underrättelseopera- tioner är att bygga upp ärendena på ett sådant sätt att det finns förutsättningar för att en förundersökning ska kunna inledas. För- hoppningen är att denna sedan ska leda vidare till åtal och fällande dom. I ett förhållandevis stort antal, knappt hälften, av de ärenden där intervjuer har hållits har också förundersökning kunnat inledas. Vidare har resultatet av två av de granskade ärendena delgetts utländska myndigheter varpå förundersökningar har inletts utom- lands. För att kunna analysera nyttan av inhämtningslagen är det emellertid inte tillräckligt att konstatera att tillämpningen av lagen har lett vidare till förundersökning i något visst antal eller någon viss andel fall. Det har inte heller i något av de granskade ärendena varit möjligt att med säkerhet slå fast att det var just den infor- mation som hämtades in med stöd av inhämtningslagen som ensamt ledde till detta resultat. Detta beror på att det i allmänhet inte är möjligt att bedöma resultatet av uppgiftsinhämtning enligt inhämtningslagen isolerat från de övriga informationskällor som de brottsbekämpande myndigheterna använder sig av. Tvärtom är det tydligt att myndigheternas underrättelseverksamhet är beroende av flera olika underrättelsekällor vilka samverkar med varandra och därigenom bidrar till att skapa en så bra bild som möjligt av den verksamhet som misstänks. Det står genom kartläggningen klart att uppgifter från inhämtningen utgör en viktig bit i det pusslet tillsammans med uppgifter från t.ex. källdrivning och fysisk spaning. Att bedöma nyttan av uppgiftsinhämtningen enligt lagen baserat enbart på andelen ärenden som har lett vidare till förundersökning skulle också bli missvisande av andra skäl. Det förhållandet att förundersökning inte har inletts behöver givetvis inte bero på att uppgifter som hämtats in enligt inhämtningslagen inte har varit till nytta, utan kan bero på annat. Till exempel är det i vissa fall tydligt att uppgifterna från samtalslistor har bidragit med relevant infor- mation – och därigenom har varit till nytta – men att myndigheten trots detta av olika skäl inte har nått ”hela vägen fram”. Ett annat exempel, som dessutom är ganska vanligt förekommande, är att myndigheten på grund av begränsade resurser helt enkelt har valt att prioritera ned ärendet till förmån för andra ärenden. I flera av de granskade ärenden som inte har lett till förundersökning har det kommit fram att handläggaren har bedömt att det funnits förut- sättningar för att arbeta vidare med ärendet, men att så inte har blivit fallet eftersom myndigheten har valt att prioritera andra ärenden. Det är mycket tydligt att resurserna har avgörande bety- delse för vilka ärenden myndigheterna arbetar med, och flera av handläggarna har beskrivit att de får kämpa för få resurser till ”sina” ärenden. Det är mot den angivna bakgrunden lämpligare att föra nytto- resonemangen utifrån den information som söks respektive erhålls genom tillämpningen av inhämtningslagen och om denna infor- mation bidrar till att föra ärendet framåt. I den mån så är fallet finns det grund för att påstå att användningen av lagen har varit till nytta i ärendet. Som framgår av föregående avsnitt är det endast i ett fåtal av de granskade ärendena som uppgifterna från tillämpningen av lagen inte alls har bidragit till att föra ärendet framåt. I många av de granskade ärendena är det tvärtom tydligt att uppgifterna från inhämtningslagen har varit till stor nytta. I regel handlar det då om att uppgifterna har inneburit att de inblandade personernas kon- taktnät och rörelsemönster har kunnat kartläggas samt att okända personer har identifierats. Denna information kan sedan användas på olika sätt, bl.a. för att bedöma tillförlitligheten i tips från källor och som grund för att spana fysiskt på personer som misstänks vara inblandade. Ett konkret exempel på detta är ett ärende där uppgifter från samtalslistor användes för att kartlägga kontakter, resor och rörelsemönster i övrigt. som grund för fysisk spaning. Detta ledde sedan vidare till att för- undersökning kunde inledas och till att ett tillslag kunde göras. Mycket stora mängder av ett narkotiskt preparat togs i beslag, och de inblandade dömdes till långa fängelsestraff. Flera exempel på fall där nyttan av uppgifterna från inhämt- ningslagen framgår tydligt kan nämnas. I ett ärende fanns det infor- mation från en utländsk polismyndighet om att en okänd person med ett visst telefonnummer skulle smuggla en viss sorts narkotika från ett land via och därefter vidare till ett annat land. Inhämtningslagen användes i ärendet bl.a. för att identifiera den okända personen. Enligt handläggaren var telefonnumret den enda ingång polisen hade, och utan möjlighet att analysera trafik till och från numret hade det inte varit möjligt att komma vidare med ärendet och ta reda på vem som använde numret. Underrättelse- ärendet ledde sedan till förundersökningar både i och utom- lands vilka ledde vidare till åtal och fällande domar. Ett annat exempel är det ärende som nämnts ovan där det fanns uppgifter om att brottslig verksamhet bedrevs i en lokal inom ett visst område. Resultatet av ärendet beskrevs av handläggaren som mycket lyckat. Uppgifterna som hämtades in med stöd av inhämt- ningslagen bidrog till att kartlägga kontakter och positioner. För- undersökning inleddes och den aktuella lokalen hittades, varpå polisen kunde göra tillslag. Även detta ärende ledde vidare till åtal och fällande domar. I ett ärende hade fått uppgifter om att ett inter- nationellt nätverk sysslade med organiserad smuggling av narkotika till , och att dessa personer hade kopplingar till personer som en utländsk myndighet misstänkte för internationell drog- handel. Samtalslistor som togs in i ärendet gav information om personernas resemönster och kontakter vilket bl.a. gjorde att Tull- verket fick fram kopplingar till en misstänkt huvudman och fick belägg för vissa uppgifter om resor. Underrättelseärendet ledde till att förundersökning inleddes och att ett beslag av narkotika kunde göras. Enligt handläggaren var uppgifterna från inhämtningslagen till stor nytta. Utan samtalslistorna hade ärendet enligt hans upp- fattning förmodligen lagts ned ganska snabbt. I ett annat ärende misstänkte att en person bedrev storskalig smuggling av ett narkotiskt preparat från ett visst land till . Samtalslistor hämtades därför in i syfte att kartlägga Med ledning av listorna kunde dra slutsatser bl.a. i fråga om när personen skulle göra nästa resa till det aktuella landet. Personen påträffades sedan med narkotika, dock inte sådana mängder som förväntat. Handläggaren uttryckte det så att ”I det här ärendet fungerade inhämtningslagen som den ska”. En annan nyttoeffekt av inhämtningslagen är att den kan användas för att avföra personer från misstankar. Detta för med sig positiva effekter, både genom att den person det gäller slipper bli föremål för ytterligare intresse från myndigheternas sida och genom att myndigheternas resurser kan användas mer effektivt. Ett exempel på det är ett ärende där polisen hade källinformation om att en person (X) sysslade med narkotikahantering. Genom en samtalslista fick polisen klart för sig att X hade kontakt med en annan person (Y) som tidigare dömts för liknande brottslighet i ett ärende där även X var misstänkt. Uppgifterna gjorde att polisen började intressera sig även för Y och en samtalslista togs in avseende Y:s telefon. Av listan kunde polisen emellertid dra slutsatsen att Y sannolikt hade flyttat till en annan ort, och han avfördes därför. I flera ärenden har uppgifterna från tillämpningen av inhämt- ningslagen bedömts medföra nytta, men utan att ärendet har lett hela vägen till förundersökning. Ett exempel på det är ett ärende där hade information om att en kriminell organisation regelbundet tog in stora mängder narkotika från ett visst land. Enligt informationen organiserades smugglingen av en till namnet okänd person med en viss nationalitet, bosatt på en viss ort. En annan per- son vars identitet var känd skulle enligt informationen vara delaktig i hanteringen. hämtade in en telefonlista avseende den identifierade personen i syfte att se vilka kontakter han hade och om möjligt identifiera även den okända personen. Listan bekräftade att han hade haft kontakter med det land som narkotikan angavs komma ifrån. Däremot lyckades inte ta reda på vem den okända personen var. Bedömningen gjordes att det inte fanns till- räcklig grund för att inleda förundersökning, och underrättelse- ärendet lades ned. Ett annat exempel är ett ärende där polisen hade information från en utländsk myndighet om att ett nätverk stod i begrepp att starta smuggling av en viss sorts narkotika till . Av informa- tionen framgick dock inte identiteten på de inblandade personerna. Däremot fanns en uppgift om svenska telefonnummer. använde sig av inhämtningslagen för att få in uppgifter om var telefoner hade varit uppkopplade för att ta reda på var de inblandade personerna fanns samt för att se vilka kontakter telefonerna hade haft för att på så sätt kunna få fram vilka personer som använde telefonerna. Handläggaren beskrev underrättelsevärdet av de upp- gifter man fick genom tillämpningen av inhämtningslagen som stort. Polisen fick flera viktiga pusselbitar som ”gav en grund att stå på”. Resultatet av underrättelseärendet blev att informationen sammanställdes och att nätverket därmed kunde kartläggas. Detta räckte dock inte hela vägen till förundersökning. Det förekommer också i några ärenden att den brottsbekämp- ande myndigheten har kommit en bit på vägen med underrättelse- arbetet när någonting inträffar som gör att myndigheten inte kan gå vidare med ärendet. Det kan t.ex. handla om att en narkotika- leverans som myndigheten avser att arbeta mot tas i beslag av utländsk tull eller att den person som ärendet avser grips för något annat brott. Som exempel kan nämnas ett ärende där polisen hade fått källinformation om att en person distribuerade stora mängder narkotika och narkotikaklassade tabletter. Polisen hämtade in tele- fonlistor avseende personen i syfte att få uppgifter om hans kon- takter och rörelsemönster. Detta ledde enligt handläggaren till nytta på så sätt att personens nätverk kunde kartläggas. Innan polisen hade kommit så långt med underrättelseoperationen avseende den misstänkta narkotikabrottsligheten så greps och dömdes emellertid personen för ett annat allvarligt brott. Även om ett underrättelseärende inte leder till förundersökning kan resultatet av ärendet vara till nytta på så sätt att det bidrar till att öka myndigheternas kunskap inför framtida ärenden. Ett exem- pel på det är ett ärende som polisen drev parallellt med en för- undersökning om grov narkotikasmuggling. Underrättelseärendet bedrevs – i tät kontakt med åklagaren i förundersökningsärendet – mot sådana personer som inte var misstänkta i förundersökningen. Syftet med underrättelseoperationen var att undersöka om de aktuella personerna sysslade med narkotikasmuggling och om detta i så fall kunde sättas samman med den pågående förundersök- ningen. Telefonlistorna ledde till att viss fysisk spaning kunde genomföras, men det framkom inte att någon av personerna hade något samband med den pågående förundersökningen. fick myndigheten information om att en annan polismyndighet över- vägde att inleda förundersökning mot en av de grupperingar som hade varit aktuella i underrättelseärendet. Viss information som kommit fram i ärendet delgavs därför den myndigheten. Förunder- sökning inleddes vilken senare ledde till att omkring narkotika togs i beslag. Sammanfattningsvis har det genom kartläggningen kommit fram att uppgifter från inhämtningslagen, i en stor majoritet av de granskade underrättelseärendena, har bidragit till att föra ärendet framåt. Det finns därmed grund för att påstå att tillämpningen av lagen har lett till nytta i dessa ärenden. Vår bedömning är därför att tillämpningen sammantaget har lett till beaktansvärd nytta i den öppna polisens och brottsbekämpande verksamhet. Den inverkan på den personliga integriteten som tillämpningen av inhämtningslagen har fört med sig kan i viss utsträckning relateras till uppgifter om tillämpningens omfattning. Av Åklagarmyndig- hetens redovisning av användningen av vissa hemliga tvångsmedel framgår att den öppna polisen och under det året fattade sammanlagt 595 beslut enligt inhämtningslagen, varav 553 fattades av den öppna polisen och 42 av (ÅM-A 2013/1962). Av motsvarande redovisning framgår att det (inhämtningslagen trädde i kraft ) fattades sammanlagt 369 beslut, varav 333 fattades av den öppna polisen och 36 av . I analysen av svensk rätts förhållande till framhölls att den statistik som presenterats visar att inhämtning sker i ett förhållandevis begränsat antal ärenden och vid arbete med mycket grova brott (Ds 2014:23 s. 83). Det finns inte anledning att nu göra någon annan bedöm- ning. Det står dock klart att det inte är tillräckligt att analysera den inverkan inhämtningslagen har haft på den personliga integriteten enbart baserat på antalet beslut enligt lagen. Det är också av stor betydelse för bedömningen att undersöka frågor om bl.a. vilken typ av kommunikationsutrustning besluten gäller, i vilka situationer och mot vilka personer som lagen används, för vilka tidsperioder beslut enligt lagen gäller och hur de brottsbekämpande myndigheterna hanterar den information som kommer in. Som nämnts ovan (avsnitt 9.2.3.2) har besluten i de ärenden som utredningen har granskat i det närmaste uteslutande avsett mobiltelefoner. Detta innebär att integritetsintrånget, jämfört med t.ex. fasta telefoner som används av flera personer, inte blir lika omfattande. kan det givetvis hända att uppgifter hämtas in om samtal med personer som inte har någon koppling till den misstänkta brottsliga verksamheten vilket leder till integritets- intrång för dessa personer. Många av de intervjuade handläggarna har framhållit att myndig- heterna gör vad de kan för att begränsa integritetsintrånget. Ett van- ligt svar när vi har bett handläggarna att beskriva de överväganden som görs innan ett beslut enligt inhämtningslagen fattas är t.ex. att tidsperioden begränsas till kortast möjliga för att begränsa integri- tetsintrånget. Vi har i vår kartläggning inte funnit någonting som talar emot att det förhåller sig på det sättet, utan normalt är den tidsperiod som besluten gäller ganska kort. Detta hänger också sam- man med att uppgiftsinhämtning enligt lagen är förknippad med kostnader för myndigheterna. Det gäller dels de avgifter som tele- operatörerna debiterar för att lämna ut uppgifter, men framför allt har många av handläggarna framhållit att analys av telefonlistor är resurskrävande. Resursfrågan har betydelse även för att begränsa det antal personer i ärendet som myndigheterna väljer att hämta in samtals- listor för. En handläggare uttryckte det så att ”det alltid görs en specifik och noggrann avgränsning innan samtalslistor hämtas in. När detta sker finns alltid ett gediget underlag för att den aktuella personen är inblandad i brottslig verksamhet. I detta fall avgrän- sades inhämtningen till (personen ), exempelvis undersöktes inte (personen )”. Ett annat vanligt svar från handläggarna är att myndigheterna bara är intresserade av ”kriminella” kontakter och att uppgifter om mer sociala kontakter, t.ex. med familj och vänner, därför sållas bort i största möjliga utsträckning. Detta är logiskt även från resurs- synpunkt, eftersom myndigheterna rimligtvis varken har tid eller intresse för att analysera sådana kontakter som inte är relevanta för den brottsbekämpande verksamheten. Det finns därför inte någon anledning att ifrågasätta att informationen från inhämtningslagen hanteras på det beskrivna sättet. En sådan hantering innebär givet- vis att integritetsintrånget i viss utsträckning begränsas. Ett problem av integritetskaraktär är dock att myndigheterna normalt sett inte vet vad kommunikationen handlar om. Detta innebär rimligtvis att en del uppgifter om samtal etc. behandlas trots att de inte har någon koppling till brottslig verksamhet. En handläggare uttryckte detta på följande sätt: ”Bekymret med inhämtande av teletrafik är att man får uppgifter om all kommunikation som beslutet gäller, vilket innebär ett integritetsintrång. Förhoppnings- vis är en del av uppgifterna intressanta. Vi försöker att sortera bort så mycket som möjligt innan informationen behandlas vidare.” Flera handläggare har också betonat att de uppgifter som myndig- heterna får del av genom tillämpningen av inhämtningslagen han- teras inom en snäv krets. Detta är säkerligen riktigt så länge infor- mationen hanteras inom ramen för det aktuella underrättelseärendet. Vi har dock uppmärksammat att delar av de inhämtade uppgifterna i många fall vidarebehandlas enligt exempelvis polisdatalagen, vilket rimligtvis borde innebära att de blir tillgängliga i en något bredare krets.