sou · H3B310 · 2015-02-26 00:00:00 — Figur 2 Principskiss av första huvudregeln för fastigheters gräns mot allmänt vattenområde i havet Enligt den andra huvudregeln är allt vatten inne i vikar enskilt där förbindelsen med öppna havet, dvs. mynningen, är så smal att den består helt av enskilt vatten23. Om mynningen är bredare går det all- männa vattnet alltså in en bit i viken, tills det möter enskilt vatten (t.ex. 300 m från vikens innerkanter enligt första huvudregeln). 23 2 § andra punkten lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde. Specialbestämmelser gäller dock för vissa kuststräckors vikar och fjordar samt för vissa öar. Exempelvis omfattar flera fjordar i allmänt vatten inne i de smala vikarna.24 Det finns också platser vid läns och läns kuster där gränsen följer detaljangivna sträckningar25. I samtliga fall är normalt medelvattenstånd normerande för gränsen mot allmänt vatten. Dess rörlighet kommer sig alltså av att t.ex. erosion och uppgrundning ändrar strandlinjens läge. Den påtagliga landhöjningen i nordost spelar också stor roll. Lagen om gräns mot allmänt vattenområde anses ibland svår att tolka, inte minst för lekmän, bl.a. till följd av att olika avgränsnings- regler gäller för olika geografiska områden. Detta i kombination med gränsens rörlighet kan skapa osäkerhet för fastighetsägare och andra intressenter om var en fastighet egentligen slutar i havet och det allmänna vattnet tar vid. Gränssträckningen kan dock bestämmas genom en lantmäteriförrättning (fastighetsbestämning), även om detta är en ovanlig åtgärd. Den därigenom klarlagda gränsen mot allmänt vattenområde redovisas då på en förrättningskarta och läggs även in på den digitala registerkartan. Ett sådant avgörande saknar dock den rättskraft för framtiden som andra fastighets- bestämningar har.26 Om t.ex. strandlinjen ändras tappar avgörandet sin betydelse. Gränssträckningen får då tolkas på nytt utifrån den i lagen relevanta bestämmelsen. Något tillspetsat kan sägas att beslutet alltså endast gäller vid beslutstidpunkten. Förutom denna koppling till fastighetsindelningen har gränsen mot allmänt vattenområde betydelse även för svensk lagstiftning rörande kontinentalsockeln. I det avseendet räknas kontinental- sockeln från där det allmänna vattnet börjar till ett visst läge utåt i havet (vid eller utanför territorialhavsgränsen)27. I detta sammanhang ska också nämnas ett specialfall av fastig- hetsgräns i vatten, som förekommer i nordöstra kanten av landet. Många fastigheter längs , Muonio och Könkämä älvar sträcker 24Se 3 och 7 §§ lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde. 25Se 4 § lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde. 26Fastighetsbestämning regleras i 14 kap. fastighetsbildningslagen. Den begränsade rätts- kraften i detta fall framgår av 14 kap. 4 § andra stycket. 27Se 1 § lagen (1966:314) om kontinentalsockeln. Enligt UNCLOS gäller dock en annan definition. sig ända ut till den djupfåra som utgör riksgräns mot . De angränsar alltså inte till något allmänt vatten utan direkt till grann- statens territorium. Denna riksgräns är rörlig, eftersom djupfåran ändrar läge på grund av meandring och andra naturliga vatten- rörelser. I det fallet krävs dock en fastställelse av det nya läget i samband med en formell gränsöversyn länderna emellan för att för- ändringen ska slå igenom rättsligt. De berörda fastigheternas yttre gränser följer och är därmed ”etappvis” rörliga i och med gränsöversynerna.28 3 Grundläggande om inre vatten Inre vatten är ett begrepp som förekommer i havsgränssamman- hang. I enlighet med är inre vatten be- nämningen på vattnet innanför baslinjen29. Detta framgår också, om än mindre explicit, av lagen (1966:374) om Sveriges sjöterritorium, vars 2 § lyder: Till inre vatten räknas (a)insjöar, vattendrag och kanaler; (b)vid kusterna belägna hamnar, bukter och vikar samt vatten- områden innanför och mellan öar, och skär och intill räta linjer som regeringen bestämmer. I mellan fyr och Kullen räknas dock endast hamnar till inre vatten.30 Det speciella med detta vatten är att full suveränitet råder för kust- staten. Utländska fartyg saknar därmed rätt till s.k. oskadlig genom- fart, något som de har i zonen direkt utanför (territorialhavet). Det inre vattnet har alltså ett bättre skydd mot intrång än övriga havet.31 Inre vatten är en företeelse med direkt koppling till baslinjen. Baslinjen har en central roll för havsgränslagstiftningen, genom att den dels är utgångspunkt för territorialhavet, dels är normerande 29Artikel 8 (1) havsrättskonventionen. Att det i denna artikel står att vatten innanför bas- linjen ska utgöra ”del av statens inre vatten” (min kursivering) syftar på att havsrättskonven- tionen inte omfattar den övriga delen, dvs. det inre vatten som utgörs av sjöar och andra inlandsvattendrag. 30De ”räta linjer” som nämns i (b) avser räta baslinjer, se nedan. 31Grundbestämmelsen om oskadlig genomfart finns i artikel 17 havsrättskonventionen. En undantagsbestämmelse finns dock i artikel 8 (2) för sådana inre vattenområden som inte betraktades som inre vatten; där gäller fortfarande rätt till oskadlig genomfart. för yttergränserna av detta hav och för andra områden såsom den ekonomiska zonen och kontinentalsockeln. Baslinjen har betydelse även för föreslagen havsplanering32. Huvudregeln är att baslinjen följer kustens strandlinje vid lågt vattenstånd33. I detta fall, som kallas normal baslinje, går alltså bas- linjen där havet möter land. Längs dessa sträckor finns inget inre vatten i havet. Normal baslinje förekommer på vissa ställen längs kuster. Det är dock betydligt vanligare, och mer intressant för denna utredningsdel, att en alternativ princip tillämpas. Där kusten är flikig eller det förekommer öar eller skär ett stycke ut i havet är baslinjen konstruerad på ett förenklat sätt – som räta baslinjer34 (se figur 3). 32Se avsnitt 4.2. 334 § första stycket lagen (1966:374) om Sveriges sjöterritorium. 34Se 4 § andra stycket lagen (1966:374) om Sveriges sjöterritorium. Figur 3 Principskiss av normal respektive rät baslinje Vilka kuststräckor som har normala respektive räta baslinjer stad- gas i en förteckning över baslinjepunkter som är bifogad förord- ningen (1966:375) om beräkning av Sveriges sjöterritorium. Mellan däri angivna baslinjepunkter, vilka är fixerade numeriskt som lati- tud/longitud, går räta baslinjer. Detsamma gäller över hamnmynnig vid öppen kust. Längs övriga kusten gäller normal baslinje. Till stöd främst för sjöfarten åskådliggör baslinjerna på sjökort35 och vissa översiktskartor. Eftersom de nu gällande bas- linjepunkterna härstammar ända har topografiska föränd- ringar såsom landhöjning och erosion gjort att de räta baslinjerna på vissa ställen inte längre sammanfaller med de öar etc. som de 35 Detta regleras i 3 § förordningen (1966:375) om beräkning av Sveriges sjöterritorium. ursprungligen knöts till. Detta problem är ett av huvudskälen till den förevarande havsgränsutredningen.36 Räta baslinjer – och därmed det inre vattnet i havet – kan sträcka sig mycket långt ut i havet där skärgården är vidsträckt. Exempelvis i ligger den yttersta baslinjepunkten37 på ett avstånd om från fastlandet, med vilket följer kontinuerligt inre vatten ända från land. På andra ställen med långt ut belägna öar kan det finnas territorialhav mellan fastlandets inre vatten och öarnas egna inre vatten. Ett sådant exempel är . Såsom har nämnts ovan är oskadlig genomfart inte tillåten i inre vatten. Kuststaten får dock införa t.ex. lotsplikt i sådana områden38. Någon annan betydande rättslig eller praktisk funktion i sig torde det inre vattnet inte ha. 4 Analys och slutsatser 4.1Inget direkt samband mellan fastighetsgräns och inre vatten Inre vatten är en företeelse som har relevans enligt havsgräns- lagstiftningen men som saknar direkt samband med fastigheter och deras gränser. Fastigheters enskilda vattenområden kan visserligen omfatta inre vatten, och vice versa, (se figur 4 nedan), men detta har ingen betydelse för äganderätten till vattenområdena eller rätten att utnyttja dessa. Fastigheter och inre vatten kan sägas leva sina egna liv. Förhållandet mellan fastighetsgränser och inre vatten, vilket var föremål för denna utredningsdel, är alltså obefintligt. 36Ett av utredningens uppdrag är att se över de svenska baslinjerna (Dir. 2011:41 s. 6). 37Baslinjepunkt 100 på Markallen. 38Se Transportstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (2009:123) om lotsning. Figur 4 Principskiss av förhållandet mellan fastigheter och inre vatten Uttryckt i ett fastighetslagstiftningsperspektiv kan inre vatten i havet omfatta både enskilt vatten och allmänt vatten innanför de räta bas- linjerna. Omvänt, dvs. uttryckt i ett havsgränslagstiftningsperspektiv, kan fastigheters enskilda vatten i havet omfatta både inre vatten innan- för de räta baslinjerna och territorialhav där utanför. Vid normal baslinje, sammanfallande med strandlinjen, sträcker sig alla kustfastigheter med enskilt vattenområde ut i territorial- havet39. Såsom har nämnts ovan gäller rätten till oskadlig genomfart 39 utgörs av kustvattnet från baslinjen till territorialhavsgränsen. inom hela denna havszon. I ett svenskt perspektiv öppnar alltså denna rätt för de flesta utländska fartyg att passera genom såväl havets allmänna vatten som allt enskilt vatten utanför baslinjen.40 I det här sammanhanget kan även nämnas att territorialhavs- gränsen är yttre gräns inte bara för territorialhavet utan även för allmänt vattenområde (se figur 5). Figur 5 Principskiss över utbredningen av allmänt vattenområde 40 Rätten till oskadlig genomfart kan i viss mån jämföras med allemansrättens principer rörande enskilt vatten. I båda fallen ska den som vistas på annans vatten visa hänsyn såväl till fastighetsägaren som till dennes egendom, så att störningar minimeras och skador undviks. Ett annat samband, som är minst lika viktigt att uppmärksamma, är det att kontinentalsockeln enligt svensk lag räknas från gränsen mot allmänt vatten. Eftersom denna gräns är rörlig – och sällan ens utredd till sitt läge – föreligger en oklarhet i kontinentalsockelns exakta utbredning. 4.2Reflexion rörande aktuellt förslag om havsplanering och havsgränsutredningen rör till stor del helt olika frågor. Det finns dock aspekter som kan tangera var- andra, t.ex. fastigheters utsträckning i havet. Av redogörelsen ovan framgår att fastigheters enskilda vatten kan sträcka sig långt ut från land där det är långgrunt. Längs t.ex. finns fastigheter som når ut från land. Detta innebär att det förekommer områden med enskild äganderätt mer än en nautisk mil (1 852 m) från strandlinjen. För havsgränsutredningen torde inte detta ha någon betydelse i sig. Däremot skulle det kunna orsaka problem för arbetet med havsplanering. Just en nautisk mil har valts som det avstånd från baslinjen där de föreslagna havsplanområdena börjar41, och där nor- mal baslinje gäller sammanfaller ju denna med strandlinjen. I havsplaneringsutredningens betänkande sägs att det inte före- kommer några enskilda rättigheter knutna till fastighetsinnehav i den del av havet som det uppdraget gäller42, dvs. utanför en nautisk mil från baslinjen. De föreslagna havsplanområdena menas därför inte medföra någon risk för intrång i äganderätten43. Det framgår dock inte av betänkandet om förekomsten av eventuella vatten- områden som ingår i fastighetsindelningen – enskilda äganderättig- heter – faktiskt har undersökts, eller om deras existens har ute- slutits enbart baserat på antagandet att en nautisk mil från baslinjen är ett tillräckligt stort avstånd. I denna promemoria konstateras att kustfastigheters gränser mot allmänt vatten, vilka visar äganderättigheters utsträckning i havet, långt ifrån alltid är tydliggjorda. Fastighetsbestämningar av sådana gränser görs sällan såvida det inte finns påtagliga skäl. 41SOU 2010:91 s. 116, med hänvisning till regeringens direktiv för havsplaneringsutredningen. 42SOU 2010:91 s. 120, 174 och 359. 43SOU 2010:91 s. 120. därmed i många fall fullständig information om fastigheters ut- sträckning i havet. Detta innebär att även om det går att tydligt identifiera baslinjen längs hela kusten, och därmed definiera en linje en nautisk mil utanför denna, är det svårt att bedöma eventuell förekomst av fastigheter därutanför. Att skapa aktuell data över tremetersdjupkurvan i havet och lägga denna som ett lager på den digitala registerkartan vore ett möjligt tillvägagångssätt, men det skulle kräva stora arbetsinsatser44. Om en undersökning av fastigheters utsträckning i havet inte redan har gjorts inom havsplaneringsutredningen finns alltså viss risk för att det kan förekomma äganderätter till fast egendom inom de föreslagna havsplanområdena. SOU 2010:91, Planering på djupet – fysisk planering av havet, Betänkande av , 2010 Dir. 2011:41, Översyn av havsgränser, Kommittédirektiv, , K., På gränsen till framtiden – Möjligheter till koordinat- bestämda fastighetsgränser, Akademisk avhandling, Lunds uni- versitet, 2008 Julstad, B., Fastighetsindelning och markanvändning, Juri- dik, andra upplagan, 2000 , Å., Riksgränshistoria & gränsöversyner – Från Svine- sund till , Lantmäteriet Kartförlaget 1995 , Ekbäck, P., Kalbro, T. och , L., Markåtkomst och ersättning – För bebyggelse och infrastruktur, Juridik, tredje upplagan, 2011 44 Den tremetersdjupkurva som har i digital form härstammar till stor del från omkring . Den skulle därför troligen inte vara tillräckligt korrekt för att läggas till grund för en analys av dagens fastighetsgränser. Äganderätten till allmänt vattenområde Enligt Lantmäteriets uppfattning är det svårt att hitta stöd för att den svenska staten, eller för den del någon annan, ska anses ha en äganderätt till det allmänna vattenområdet. Varken förarbeten, doktrin eller praxis ger något tydligt stöd för att statens rätt till det allmänna vattenområdet skulle kunna karakteriseras som en privaträttslig äganderätt. Det mesta talar i stället för att området är en ”riksallmänning” och att statens rätt till området är att beteckna som en offentlig- rättslig höghetsrätt. Detta innebär att staten har en rätt att förfoga över området genom lagstiftning. sammanfattade rättsläget med orden ”allmänt vattenområde saknar ägare, därför att det ännu icke i någon lagligt gällande ordning försetts med ägare”.1 Hans slutsats står sig väl än . Eftersom Lantmäteriet anser att varken staten, eller någon annan, är att betrakta som ägare till det allmänna vattenområdet finns det en del oklarheter beträffande statens rätt att disponera över området. En tydligare lagstiftning kan vara ett sätt att råda bot på oklar- heterna oavsett om statens rätt konstrueras som en äganderätt eller som tydliga statliga befogenheter över området. 1 Se (1957) s. 7 samt s. 47 ff. 2 Bakgrund och avgränsning Den fråga som ska besvaras här är huruvida det finns någon ägande- rätt2 till allmänt vattenområde. Allmänt vattenområde ligger inom svenskt sjöterritorium och ingår inte i fastighetsindelningen. Området kan därför inte ägas av enskild.3 Däremot skulle kanske staten4 kunna anses ha en äganderätt till området. Det är framförallt denna fråge- ställning som kommer att behandlas nedan. Någon uttrycklig reglering av att någon ska anses ha ägande- rätten till allmänt vattenområde finns inte. Att staten har en rätt att genom lagstiftning styra över användningen av det allmänna vatten- området verkar de flesta vara överens om men därmed inte sagt att staten också kan anses ha en privaträttslig äganderätt till detta. Det allmänna vattenområdet skulle även kunna anses vara en ”riksall- männing” med staten som förvaltare och målsman för allmänhetens intresse.5 I vissa sammanhang har man hävdat att det allmänna vattenområdet är ett res nullius (herrelöst land) som inte tillhör någon.6 Frågan om äganderätten till allmänt vattenområde har aktualiserats genom en skrivelse från Kammarkollegiet som har överlämnats till regeringen.7 Frågan har även uppmärksammats i betänkande SOU 2010:91 och inom ramen för . I står att frågan om äganderätt till allmänt vatten ska utredas.8 I direk- tiven hänvisas även till betänkande där det konstateras att rättsläget är oklart vad gäller ”statens rätt att bestämma över dispositionsrätten inom området och att ta ut ersätt- ning för det”.9 Kammarkollegiet beskriver i sin skrivelse hur alla tidigare utred- ningar i frågan synes ha stannat vid generella uttalanden om frågans 2Här avses alltså äganderätt i den privaträttsliga betydelsen, se nästa avsnitt om begreppet äganderätt. 3Se lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde. Av 1 § följer att det allmänna vattenområdet inte ingår i fastighetsindelningen. 4Staten som privaträttsligt subjekt har tidigare brukat betecknas med termen ”kronan”. (2003) s. 24. 5Se (1957) s. 8 f. 6Se regeringsrådets uttalanden från lagrådets granskning av lagen om gräns mot allmänt vattenområde, NJA II 1951 s. 346–347. Se även (1957) s. 18 not 7. 7Kammarkollegiets dnr 4.1-5982-10, daterad . 8Dir 2011:41 s. 6. 9Se Dir 2011:41 s. 2 samt SOU 2010:91 s. 224 f. komplexitet, behovet av ytterligare utredning samt lagreglering för ökad tydlighet. Kammarkollegiet drar slutsatsen att den rättsliga statusen för allmänt vattenområde respektive myndigheters befogen- het att agera i frågor med koppling till detta område är oklar.10 Frågan om staten kan anses ha en äganderätt till allmänt vatten- område har behandlats flitigt i litteraturen och meningarna går isär. Vid en genomläsning av litteratur på området blir det tyd- ligt att en del av meningsskiljaktigheterna beror på vilken innebörd man lägger i begreppet statens äganderätt.11 Att det rör sig om en modern privaträttslig äganderätt som kan definieras negativt på så vis att äganderätten omfattar alla befogenheter som inte är uttryck- ligen undantagna12 är långt ifrån självklart. Det moderna privaträttsliga ägandebegreppet skulle ge staten befogenhet att disponera över det allmänna vattenområdet som vilken ägare som helst. Som beteckning på denna typ av äganderätt har begreppet dominium ofta använts. Från statens dominium får skiljas statens imperium vilket beskrivs som statens offentligrättsliga hög- hetsrätt över allt sitt territorium, vare sig detta utgörs av fast mark eller vattentäckt område. exemplifierar skillnaden enligt följande. ”I kraft av dominium kan kronan utan särskild lagstift- ning med ensamrätt exploatera nyttigheter på allmänt vattenområde eller på affärsmässiga grunder upplåta sådan ensamrätt till enskilda. Imperium innebär däremot blott, att staten genom lagstiftning kan inskrida för att reglera exploateringen av dessa nyttigheter.”13 I många framställningar på området gör man ingen tydlig åtskillnad mellan en statlig privaträttslig äganderätt och statens imperium när man behandlar statens rätt till allmänt vattenområde.14 10Se Kammarkollegiets dnr 4.1-5982-10. 11Se (1957) s. 24 ff. 12Se 1958 s. 439 ff. konstaterar att syn på mark- äganderätten som negativt bestämd alltjämt är hållbar, se s. 491. 13Se (1957) s. 7 f. 14Se s. 14 som konstaterar att diskussionen om huruvida strandstatens rätt över territorial- vattnet innebär imperium eller dominium har förlorat sin betydelse såsom utgående från en föråldrad frågeställning. Om man tillerkänner strandstaten suveränitet över territorialvattnet med därav följande lagstiftningsmakt ankommer det på strandstatens interna lagstiftning att reglera äganderättsförhållandena och övriga privaträttsliga förhållanden inom territorial- vattnet. Se även (1957) s. 7. Den mest omfattande utredningen avseende äganderätten till all- mänt vattenområde har gjorts av . ”Om allmänt vattenområdes rättsliga ställning” publicerades . Den första delen av utredning innehåller en omfattande genomgång äldre stadganden, rättspraxis, uttalanden i förarbeten och i rättsvetenskaplig litteratur. Den andra delen av utredningen innehåller en diskussion kring de slutsatser som drar av det genomgångna materialet.15 utredning låg senare till grund för behandling av frågan om allmänt vattenområdes rättsliga ställning i sin avhandling ”Energirätt”. utgår från slutsatser och gör därefter en egen analys av frågan utifrån hur denna har behandlats i vissa författningar som tillkommit efter 1957.16 Inom ramen för det aktuella uppdraget har det inte funnits möjlig- het att göra någon omfattande litteraturgenomgång motsvarande även om en del av dennes och annat material har gåtts igenom.17 Eftersom utredning framstår som det mest omfattande och viktigaste verket på området och hans slutsatser som väl underbyggda kommer hans utredning att redovisas och behandlas relativt ingående nedan, se avsnitt 6. Folkrättens betydelse för frågeställningen kommer inte att behandlas närmare. Eftersom det allmänna vattenområdet ligger inom svenskt sjöterritorium och frågan om äganderätten till området borde vara en inomstatlig angelägenhet kan det ifrågasättas vilken betyd- else internationella åtaganden skulle kunna anses ha.18 15Se (1957) s. 9. 16Se s. 507 ff. 17Det finns en tämligen omfattande litteratur rörande äganderätt ur olika aspekter som skulle ha kunnat behandlas, men då vi vid en översiktlig genomgång av sådan inte funnit något som är specifikt inriktat på allmänt vattenområde eller som direkt motsäger slutsatser behandlas den inte i denna utredning. 18I ett betänkande , B 1 nr 566, konstaterar att det inte finns några folkrättsliga inskränkningar i kuststatens rätt att bestämma över territorialhavets civilrättsliga status, se bilaga 2 till betänkandet s. 2:3. Betänkande behandlas i avsnitt 3.2.2 nedan. Framställningen utgår från allmänt vattenområde i havet. Det allmänna vattenområdet i de större insjöarna, se nästa avsnitt, be- handlas inte särskilt. intar i vissa avseenden en särställ- ning i förhållande till det allmänna vattenområdet i havet19 men i fråga om äganderätten borde insjöarnas särställning inte ha någon avgörande betydelse. För en genomgång av på vilket sätt det allmänna vattenområdet nyttjas av stat och enskilda hänvisas till ett betänkande av Kammar- kollegiet från 1965.20 En uppdatering av genomgången vore värde- full inför en eventuell revidering av lagstiftningen på området men ryms inte inom ramen för denna framställning. Det allmänna vattenområdet bestäms geografiskt genom lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde. Av lagen framgår att allmänt vatten är sådant vatten som inte ingår i fastighets- indelningen (se 1 §). Gränsen mot allmänt vattenområde är rörlig och förändras genom landhöjning etc. (se 2 §).21 Det allmänna vattnet sträcker sig ut till territorialgränsen och ligger alltså helt inom Sveriges sjöterritorium.22 Förutom i havet finns allmänt vattenområde endast i , , och i Jämtland.23 19Minerallagen (1991:45) är t.ex. tillämplig i sjöarna men inte i havet, se 1 kap. 2 §. Lag (1966:314) om kontinentalsockeln är tillämplig i havet men inte i sjöarna. 20B 1 nr 566 s. 28 ff samt s. 47 ff. Betänkanden behandlas nedan i avsnitt 3.2.2. Kammar- kollegiet konstaterar att en legal förklaring av kronans äganderätt till området inte borde påverka rätten till fiske och jakt och utvinning av inom området. I den mån det finns begränsade rättigheter för enskilda att nyttja sådana öar som tillhör allmänt vattenområde borde rättigheterna utan särskilt förbehåll bestå även efter ett lagfästande av kronans ägande- rätt till området. Sammanfattningsvis finner kammarkollegiet att en legal förklaring av statens äganderätt inte påkallar ett särskilt stadgande för att trygga beståndet av särrättigheter till området. Allemansrätten påverkas inte av frågan om äganderätten. Lantmäteriet vill här uppmärksamma att kammarkollegiets betänkande nu har åtskilliga år på nacken och att det kan ha uppstått nya rättigheter som bör beaktas. 21Fastighetsbestämningsbeslut som rör omfattningen av allmänt vattenområde äger inte rätts- kraft om det avviker från vad som följer enligt lag. Detta slås fast i andra stycket i 14 kap. 4 § fastighetsbildningslagen (1970:988) (FBL). Anledningen till detta är att gränsen enligt lag om gräns mot allmänt vattenområde är rörlig.