sou · H3B378 · 2015-09-01 00:00:00 — Är leverantören inte bunden av kollektivavtal kan det innebära att lönen måste höjas till den lägsta nivå som anges i kontraktsvillkoren. Det innebär att lönekostnaderna ökar. Det kan finnas en risk att en sådan leverantör kompenserar detta med att i stället avsätta färre arbetstagare för att utföra uppdraget eller vidtar åtgärder för att effektivisera arbetet på ett sätt som kan innebära försämringar av arbetstagarnas arbetsmiljö. Sker det kan uppställandet av särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor snarare innebära att arbetstagarna i enskilda fall får sämre arbetsförhållanden . Ett sätt att komma tillrätta med detta är att reglera fler villkor än lön, semester och arbetstid i kontraktet. Utredningen har emellertid i förhållande till både den upphandlingsrättsliga och den kommunala proportionalitetsprincipen funnit att de obligatoriska villkoren bör begränsas. Som nämnts tidigare är det inte heller möjligt att kräva att leverantörer i offentlig upphandling är bundna av kollektivavtal. I sammanhanget måste erinras om att skäliga anställningsvillkor inte enbart kan eller bör garanteras genom villkor i offentlig upphandling. Förslaget i detta betänkande påverkar inte heller på något sätt att arbetstagares villkor säkerställs på det sätt som förutsätts på svensk arbetsmarknad, dvs. genom att fackliga organisationer begär att arbetsgivare tecknar kollektivavtal. Att kollektivavtalsvillkor uppställs i upphandlingskontrakt får ses som ett komplement till de existerande system som finns för att säkerställa skäliga arbetsvillkor. Det är utredningens bedömning att den föreslagna möjligheten därför får anses förstärka rätten till skäliga anställningsvillkor. Det är därför utredningens uppfattning att förslaget kan antas bidra till att arbete i kontrakt inom offentlig upphandling i högre utsträckning kommer att ske under skäliga arbetsförhållanden. När det gäller arbete som utförs utanför gränser kan det antas att det faktum att krav ställs på att villkor enligt grundläggande kärnkonventioner ska följas faktiskt få till följd att villkoren förbättras. Svenska myndigheter kan genom sin köpkraft ha stor möjlighet att påverka företag att följa dessa grundläggande regler. Detta förutsätter också att myndigheter kontinuerligt följer upp att villkoren iakttas och vidtar åtgärder om så inte är fallet. I denna del hänvisas till avsnittet om likabehandlingsprincipen i avsnitt 7.4 och avsnitt 4.2.1 om artikel 18.2 i LOU-direktivet. I övrigt kan följande anföras. Det är uppenbart att den otydlighet som finns avseende hur villkor som avses i utstationeringslagens så kallade hårda kärna bestäms innebär ett problem när det ska fastställas vilka villkor som ska anges i kontraktsvillkor i offentlig upphandling. Frågan om otydligheten i utstationeringslagen är föremål för översyn. lämnades betänkandet SOU 2015:38 med förslag på hur regelverket kan förbättras. Ytterligare en utredning som ser över regelverket som infördes efter den så kallade Laval-domen kommer att lämna sitt betänkande den 1 oktober 2015.17 Hur lagstiftaren kommer att gå vidare med dessa förslag är relevant för de förslag som lämnas i aktuell utredning. Ändras regelverket så att det blir tydligt vad som gäller beträffande villkoren i utstationeringslagen kan förslagen i detta betänkande behöva justeras. När det gäller frågan om förslagen i betänkandet går längre än vad som behövs i förhållande till får hänvisas till den analys av vilket genomförande som krävs av artikel 18.2 i LOU- direktivet som finns i avsnitt 4.2.1. Utredningen anser att direktivet ger utrymme för nationell bedömning när det gäller hur medlemsstaterna ska genomföra de bestämmelser som har koppling till arbetsrättsliga villkor. Utredningen anser att det genomförandet som föreslås i detta betänkande utgör en för svenska förhållanden anpassad lösning som är nödvändig för att det ska säkerställas att arbete som utförs i offentlig upphandling utförs med skäliga anställningsvillkor och i överensstämmelse med grundläggande konventioner. 17 Dir. 2012:92 Utstationering på svensk arbetsmarknad, tilläggsdirektiv 2014:82, 2014:149 samt 2015:57. 9.1Förslaget till ändring i förslaget till lag om offentlig upphandling i lagrådsremissen Nytt regelverk om upphandling En upphandlande myndighet bör beakta miljöhänsyn, sociala och arbetsrättsliga hänsyn vid offentlig upphandling om upphandlingens art motiverar detta. Kommentar: Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.2. Införandet av rekvisitet arbetsrättsliga hänsyn är en del av genomförandet av artikel 18.2 i LOU-direktivet. Denna bestämmelse fanns tidigare i 1 kap. 9 a § och utgör ett så kallat målssättningsstadgande. Av bestämmelsen framgår sen tidigare att en upphandlande myndighet bör beakta miljöhänsyn och sociala hänsyn vid offentlig upphandling om upphandlingens art motiverar det. Nytt i bestämmelsen är att det framgår att även arbetsrättsliga hänsyn bör beaktas. Tillägget i bestämmelsen har sin grund i att arbetsrättsliga hänsyn nämns uttryckligen i artikel 18.2 i LOU-direktivet. Att det finns en tvingande bestämmelse i 17 kap. 2 § som ålägger den upphandlande myndigheten att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor när det anses behövligt står inte i konflikt med målsättningsstadgandet. Bestämmelsen i 17 kap. 2 § har ett specifikt syfte att reglera att vissa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor ska anges i ett upphandlingskontrakt för att arbetstagare som utför arbete inom ramen för offentlig upphandling ska tillförsäkras skäliga anställningsvillkor och för att konkurrens med undermåliga anställningsvillkor ska undvikas. Den här aktuella bestämmelsen om miljöhänsyn, sociala hänsyn och arbetsrättsliga hänsyn ger uttryck för en generell målsättning i offentlig upphandling och om att dessa hänsyn kan beaktas i samtliga faser i upphandlingsförfarandet. En upphandlande myndighet får utesluta en leverantör från att delta i en upphandling, om 1.myndigheten på något lämpligt sätt kan påvisa att leverantören har åsidosatt tillämpliga miljö-, social- eller arbetsrättsliga skyldigheter, a)är i konkurs eller är föremål för insolvens- eller likvidationsförfaranden, b)är föremål för tvångsförvaltning, c)har ingått ackordsuppgörelse med borgenärer, d)har avbrutit sin näringsverksamhet, eller e)befinner sig i en motsvarande situation till följd av ett liknande förfarande enligt nationella lagar och andra författningar, 3. myndigheten på lämpligt sätt kan visa att leverantören gjort sig skyldig till något allvarligt fel i yrkesutövningen som gör att leverantörens redbarhet kan ifrågasättas, 4. myndigheten har tillräckligt sannolika indikationer på att leverantören har ingått överenskommelser med andra leverantörer som syftar till att snedvrida konkurrensen, 5. leverantören har visat allvarliga eller ihållande brister i fullgörandet av något materiellt krav enligt ett tidigare kontrakt enligt denna lag, ett tidigare kontrakt med en upphandlande enhet enligt lagen (0000:000) om upphandling inom försörjningssektorerna eller en tidigare koncession enligt lagen (0000:000) om upphandling av koncessioner, och detta har medfört att det tidigare kontraktet sagts upp eller lett till skadestånd eller jämförbara påföljder, 6. myndigheten inte kan undvika en snedvridning av konkurrensen eller inte kan garantera en likabehandling av leverantörerna på grund av jäv och detta inte kan avhjälpas genom andra mindre ingripande åtgärder än uteslutning av leverantören, 7.myndigheten genom andra mindre ingripande åtgärder än uteslutning av leverantören inte kan avhjälpa en snedvridning av konkurrensen på grund av ett sådant tidigare deltagande från leverantörens sida som avses i 4 kap. 9 §, 8.leverantören i allvarlig omfattning a)har lämnat oriktiga uppgifter om den information som kan begäras för kontroll av att det inte finns grund för att utesluta leverantören från att delta i upphandlingen enligt 1–7 §§ eller av att leverantören uppfyller tillämpliga kvalificeringskrav enligt 14 kap. 1–5 §§, b)har undanhållit sådan information, eller c)inte har kunnat lämna de kompletterande dokument som myndigheten har begärt in enligt 15 kap. 4–6 §§, eller 9. leverantören otillbörligt har försökt att påverka den upphandlande myndighetens beslutsprocess eller tillägna sig sekretessbelagda uppgifter som kan ge leverantören otillbörliga fördelar i upphandlingen eller av oaktsamhet har lämnat vilseledande uppgifter som kan ha en väsentlig inverkan på de beslut som fattas under upphandlingen i fråga om uteslutning av leverantörer, urval av leverantörer som kan tilldelas kontrakt och tilldelning av kontrakt. Kommentar: Ändringen innebär att det förs in en ny punkt, punkt 1, i paragrafens uppräkning av grunder för uteslutning. Punkten genomför artikel 57.4 första stycket a i LOU-direktivet. Övervägandena finns i delbetänkande SOU 2014:51, avsnitt 7.2.3. En kommentar till bestämmelsen i punkten finns i utredningens författningskommentar (se SOU 2014:51, avsnitt 14.1, 15 § 1). En upphandlande myndighet ska tilldela den leverantör ett kontrakt vars anbud är det ekonomiskt mest fördelaktiga för myndigheten. Vilket anbud som är det ekonomiskt mest fördelaktiga anbudet ska utvärderas på grundval av 1.bästa förhållandet mellan pris och kvalitet, Om en leverantörs anbud inte överensstämmer med tillämpliga miljö-, social- och arbetsrättsliga skyldigheter, får myndigheten besluta att leverantören inte ska tilldelas kontraktet. Kommentar: Paragrafen har tillförts ett nytt tredje stycke. Stycket genomför artikel 56.1 andra stycket i LOU-direktivet. Övervägandena finns i delbetänkande SOU 2014:51, avsnitt 6.3.3. En kommentar till bestämmelsen i stycket finns i utredningens författningskommentar (se SOU 2014:51, avsnitt 14.1, 78 a §). Om ett anbud förefaller vara onormalt lågt, ska den upphandlande myndigheten skriftligen begära att leverantören lämnar en förklaring till det låga priset. En sådan begäran om förklaring kan gälla 1.om leverantören kan utnyttja särskilt kostnadseffektiva metoder för att fullgöra kontraktet, 2.om leverantören kan utnyttja tekniska lösningar eller ovanligt gynnsamma förhållanden för att fullgöra kontraktet, 3.egenarten hos de varor, tjänster eller byggentreprenader som föreslås av leverantören, 4.hur leverantören avser att fullgöra kontraktet med avseende på tillämpliga miljö-, social och arbetsrättsliga skyldigheter, 4.om leverantören kan få statligt stöd, eller 5.skyldigheterna som avses i 17 kap. 2–5 §§. 5. om leverantören kan få statligt stöd, eller 6.skyldigheterna som avses i 17 kap. 8–11 §§. Kommentar: Ändringen innebär att det förs in en ny punkt, punkt 4, i paragrafens uppräkning av det som en begäran om förklaring kan gälla. Punkten genomför artikel 69.2 d i LOU-direktivet. Övervägandena finns i delbetänkande SOU 2014:51, avsnitt 9.4.3. En kommentar till bestämmelsen i punkten finns i utredningens författningskommentar (se SOU 2014:51, avsnitt 14.1, 126 §). En upphandlande myndighet ska förkasta en leverantörs anbud om den finner att priset är onormalt lågt och leverantören inte på ett tillfredsställande sätt kunnat förklara det låga priset. En upphandlande myndighet ska vidare förkasta en leverantörs anbud om den finner att priset är onormalt lågt och detta beror på att anbudet inte överensstämmer med tillämpliga miljö-, social- och arbetsrättsliga skyldigheter. Kommentar: Paragrafen har tillförts ett nytt stycke, andra stycket. Stycket genomför artikel 69.3 andra stycket i LOU-direktivet. Övervägandena finns i delbetänkande SOU 2014:51, avsnitt 9.4.3. En kommentar till bestämmelsen i stycket finns i utredningens författningskommentar (se SOU 2014:51, avsnitt 14.1, 125 §). En upphandlande myndighet får ställa särskilda sociala, miljömässiga, arbetsrättsliga och andra villkor för hur ett kontrakt ska fullgöras. Dessa villkor ska vara kopplade till kontraktsföremålet i den mening som avses i 16 kap. 3 §. Villkoren ska anges i upphandlingsdokumenten. Kommentar: Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.2. Ändringen innebär att arbetsrättsliga villkor uttryckligen framgår av paragrafen. Paragrafen genomför därmed tillsammans med bestämmelserna om miljöhänsyn, sociala hänsyn och arbetsrättsliga hänsyn i 4 kap. 3 § och särskilda arbetsrättsliga villkor i 17 kap. 2–7 §§ artikel 18.2 i LOU-direktivet. Paragrafen genomför artikel 70 i LOU-direktivet. Genom tillägget arbetsrättsliga villkor följer numera uttryckligen av paragrafen att även sådana villkor får ställas. Införandet av begreppet ”arbetsrättsliga villkor” är en del av genomförandet av artikel 18.2 i LOU-direktivet. Den upphandlande myndigheten får ställa särskilda arbetsrättsliga villkor för hur ett kontrakt ska fullgöras i enlighet med vad som följer av 3–7 §§. Myndigheten ska ställa sådana villkor när det är behövligt med hänsyn till den bransch som upphandlingen avser och övriga omständigheter som kan medföra risk för oskäliga arbetsvillkor. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela förskrifter om i vilka fall det är behövligt att ställa villkor enligt första stycket. Kommentar: Bestämmelsen i första stycket behandlas i avsnitt 7.3 och bestämmelsen i andra stycket behandlas i avsnitt 7.9. Av första stycket andra meningen framgår att det är obligatoriskt för den upphandlande myndigheten att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor enligt 17 kap. 3–7 §§ när det är behövligt. Även i andra fall är det möjligt för den upphandlande myndigheten att ställa sådana villkor, vilket följer av första meningen i första stycket. Om den upphandlande myndigheten väljer att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor även i fall där det inte är obligatoriskt kan myndigheten välja vilka villkor som ska anges. Det är i det fallet inte obligatoriskt att ställa villkor om lön, arbetstid och semester. Villkoren måste dock anges på en lägstanivå, se 17 kap. 4 §. Andra stycket innehåller en upplysningsbestämmelse om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska meddela föreskrifter avseende i vilka fall det är behövligt att ställa arbetsrättsliga villkor. Utredningens förslag innebär att ska få i uppdrag att meddela sådana föreskrifter. Dessa blir i sin tur styrande för när det är obligatoriskt för de upphandlande myndigheterna att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor. Det är således som bestämmer i vilka fall det är behövligt att ställa sådana villkor. Vid denna bedömning bör beakta om upphandlingen avser varor, tjänster eller byggentreprenader. Det torde främst vara aktuellt att ställa sådana villkor vid upphandling av tjänster och byggentreprenader, vid blandade kontrakt med inslag av både tjänste- och varuupphandling eller vid upphandling av varor som tillverkas specifikt i den aktuella upphandlingen. Vid bedömningen av om det är behövligt att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor bör beakta vilken bransch upphandlingen avser och andra omständigheter som kan medföra risk för oskäliga arbetsvillkor, dvs. risk för att anställningsvillkor avviker från en godtagbar nivå. Det kan finnas branscher där det är allmänt känt att det föreligger problem avseende arbetsrättsliga hänsyn, bl.a. byggbranschen, städbranschen och taxibranschen. Även om branschen som sådan inte medför risk för oskäliga arbetsvillkor kan det finnas andra omständigheter som medför att det ska anses behövligt att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor, t.ex. att en viss yrkesgrupp riskerar oskäliga arbetsvillkor, att sådan risk finns i ett visst geografiskt område eller att det för en viss grupp arbetstagare kan konstateras att det förekommer eller finns risk för oskälig konkurrens med undermåliga anställningsvillkor. bedömning om när det är behövligt att ställa villkor behöver inte omfatta en hel bransch. För att ta reda på när det föreligger risk för arbetsvillkor som inte motsvarar en godtagbar nivå bör samråda med branschorganisationer, arbetsmarknadens parter och berörda myndigheter, t.ex. , och . Det ankommer på att regelbundet initiera sådana samråd. Vilka faktorer som ska påverka bedömningen av när det är behövligt att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor kommer att variera . Bedömningen måste omprövas kontinuerligt. När det är behövligt att ställa särskilda arbetsrättsliga villkor för hur ett kontrakt ska fullgöras enligt 2 § ska den upphandlande myndigheten ange lön, semester och arbetstid som sådana villkor. Den upphandlande myndigheten får även ställa andra särskilda arbetsrättsliga villkor för hur ett kontrakt ska fullgöras. Sådana villkor kan gälla annan ledighet än semester, försäkringar, tjänstepension eller andra villkor för arbetet. Villkoren som avses i första och andra styckena ska ange de förmåner som arbetstagare minst ska tillförsäkras när arbete utförs enligt kontraktet. Kommentar: Första stycket behandlas i avsnitt 7.5.3, andra stycket i avsnitt 7.5.4 och tredje stycket behandlas i avsnitt 7.6.1. Av bestämmelsens första stycke framgår att i de fall det ansetts behövligt att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor ska den upphandlande myndigheten som sådana villkor ange lön, semester och arbetstid. Som framgår av 17 kap. 4 § tredje stycket ska meddela föreskrifter om detta. Av detta följer att den upphandlande myndigheten ska inhämta uppgift om lön, semester och arbetstid från . Vad som avses med lön, semester och arbetstid följer av utstationeringslagen, se vidare kommentaren till 17 kap. 4 §. I detta sammanhang bör erinras om att det följer av 17 kap. 1 § att ett särskilt kontraktsvillkor ska vara kopplat till kontraktsföremålet. Kontraktsvillkoren får endast reglera villkoren för de arbetstagare som sysselsätts i det arbete som avses i upphandlingen. Sysselsätts en arbetstagare endast delvis i arbete som avses i upphandlingskontraktet får villkoren endast avse förmåner under den del av anställningen som avser detta arbete. Det är alltså inte möjligt att uppställa villkor om att leverantörer generellt ska tillämpa vissa villkor för alla sina arbetstagare eller förplikta dem att tillämpa villkoren under tid före eller efter uppdraget i upphandlingen utförs. Av bestämmelsens andra stycke framgår att myndigheten får ställa även andra särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor. De villkor som anges i lagtexten är endast exempel på vilka villkor som kan aktualiseras. Även andra villkor, som t.ex. krav på löneökningar, kan därför anges. Varje villkor måste i varje enskilt fall, i enlighet med upphandlingslagstiftningen, vara proportionerligt i förhållande till syftet med bestämmelserna om särskilda arbetsrättsliga villkor, dvs. att säkerställa skäliga arbetsvillkor för de arbetstagare som utför det arbete som avses i upphandlingen och undvika att konkurrens sker med undermåliga anställningsvillkor. För att avgöra vad som är proportionerligt kan den upphandlande myndigheten beakta t.ex. kontraktets art och längd, arbetsförhållandena i den aktuella branschen och risken för att arbetstagares villkor dumpas i konkurrensen om anbudet. Myndigheten måste också säkerställa att de villkor som ställs kan uppfyllas av alla anbudsgivare. Ställs krav på en viss försäkring måste det vara möjligt för alla leverantörer att teckna den. Villkor kan inte ställas på försäkringar som bara är möjliga att teckna för vissa anbudsgivare, t.ex. de som är bundna av ett visst kollektivavtal. Sådana specifika villkor bör därför ställas på ett sätt som tillåter leverantörerna att i stället välja ett likvärdigt alternativ. Av bestämmelsens tredje stycke framgår att de villkor som ställs ska ange de förmåner som arbetstagare minst ska tillförsäkras när arbete utförs enligt upphandlingskontraktet. Det innebär att villkoren ska formuleras på ett sätt som möjliggör att arbetstagarna kan erbjudas mer förmånliga villkor än vad som anges i kontraktsvillkoren. Syftet med villkoren är att säkerställa den nivå som minst anses godtagbar, inte att hindra goda arbetsvillkor över den nivån. De särskilda arbetsrättsliga villkoren för hur ett kontrakt ska fullgöras ska bestämmas enligt den lägsta nivå som följer av lag. I de fall villkoren enligt ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen är förmånligare för arbetstagarna än vad som följer av lag ska villkoren i stället motsvara den lägsta nivå som gäller enligt detta kollektivavtal. Finns flera sådana tillämpliga kollektivavtal får något av dessa väljas som utgångspunkt för villkoren. De villkor som anges i 5 § lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare ska bestämmas i enlighet med den lagen till den nivå som anges i 5 a § samma lag. Fastställs villkoren ur ett kollektivavtal ska de centrala arbetstagarorganisationer och arbetsgivarorganisationer som slutit detta kollektivavtal ges möjlighet att lämna uppgift om villkoren enligt avtalet. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela förskrifter om lön, semester och arbetstid i det fall den enligt 17 kap. 2 § ansett det behövligt att ställa sådana villkor. Kommentar: Bestämmelsens första stycke behandlas i avsnitt 7.6.1 7.6.4 och 7.6.2, andra stycket i avsnitt 7.6.4 och tredje stycket behandlas i avsnitt 7.9. Denna bestämmelse gäller vid fastställande av nivån för de särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkoren. Bestämmelsen gäller både när det ankommer på att fastställa villkoren och när det är de upphandlande myndigheterna själva som gör det. fastställer villkoren som gäller för lön, arbetstid och semester i de fall där myndigheten ansett att det är behövligt att ställa sådana villkor. De upphandlande myndigheterna bestämmer villkor i övriga fall, dvs. i det fall villkor ställs utan att det har ansetts behövligt av , samt andra villkor än de villkor om lön, semester och arbetstid som fastställts av . Av första stycket framgår att villkoren ska bestämmas enligt den lägsta nivå som gäller enligt lag om det inte finns ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen som innehåller mer förmånliga villkor för arbetstagarna än vad som gäller enligt lagen. Finns ett sådant kollektivavtal är det avtalets lägsta nivå som ska anges som villkor. Med lag avses lag som är tillämplig på det område som villkoret avser, t.ex. semesterlagen (1977:480) när det gäller villkor om semester. Med centralt kollektivavtal som tillämpas i hela på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen avses ett kollektivavtal som slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation och som reglerar villkoren i en specifik bransch, t.ex. ett städavtal i städbranschen. Finns flera sådana tillämpliga kollektivavtal får myndigheten välja ur vilket avtal villkoren ska hämtas. Det angivna kan illustreras med ett exempel om villkor gällande antal semesterdagar. Av semesterlagen följer att semester ska utgå med minst per semesterår. För det fall det följer av det centrala kollektivavtalet som gäller för arbetet att semester ska utgå med minst per kalenderår, är detta det antal dagar som ska anges. Detta eftersom är mer förmånligt för arbetstagaren än . I andra fall kan det vara lagens nivå som är det som är mest förmånligt för arbetstagaren och ska villkoren följaktligen även baseras på den nivån. Följande exempel kan ges gällande arbetstid. När det gäller arbetstid följer av arbetstidslagen (1982:673) att den ordinarie arbetstiden får uppgå till högst . För det fall det i ett centralt kollektivavtal som är tillämpligt på arbetet anges att veckoarbetstiden är är det den arbetstid som följer av lagen som ska anges som ett särskilt arbetsrättsligt kontraktsvillkor avseende veckoarbetstid. Detta eftersom lagen i det här fallet är mer förmånlig för arbetstagaren än avtalet. Eftersom det i svensk rätt saknas regler om lön kommer lönen alltid behöva hämtas ur ett kollektivavtal. Ofta är flera kollektivavtal tillämpliga på det arbete som ska utföras inom ramen för den offentliga upphandlingen.