sou · H3B340 · 2015-04-09 00:00:00 — Uppgifterna ska innefatta information som gör det möjligt för konsumenten att identifiera och kontakta kreditförmedlaren, i förekommande fall även e-postadress och besöksadress (jfr prop. 2004/05:133 s. 155 f.). Enligt andra punkten ska i förekommande fall det register där kreditförmedlaren är upptagen och hur detta kan kontrolleras anges i informationen. Detta syftar på att alla kreditförmedlare, enligt näringsrättslig lagstiftning, måste verka med särskilt tillstånd och vara registrerade. kan dock förmedla bostadskrediter utan att genomgå ett särskilt tillståndsförfarande eller registrering av denna verksamhet, utan kreditförmedlingen sker inom ramen för tillståndet att bedriva verksamhet som kreditinstitut enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse. Skyldigheten att infor- mera om register åvilar endast de kreditförmedlare som har särskilt tillstånd till denna verksamhet, och inte kreditinstituten. De sist- nämndas tillstånd kan givetvis ändå kontrolleras via Finansinspek- tionen eller (är registreringsmyndighet för banker, 13 kap. 1 § lagen om bank- och finansieringsrörelse). Någon särskild information om detta behöver dock inte lämnas. Svenska kreditförmedlare som verkar med särskilt tillstånd för denna verksamhet kommer att vara registrerade av Finansinspek- tionen, och en kontroll av att kreditförmedlaren ingår i registret kommer att kunna göras genom denna myndighet, bl.a. genom sökning via eller genom att kontakta inspektionen. Informationen till konsumenten bör därför innehålla uppgifter om i vart fall någon av dessa olika kontrollmöjligheter. Kreditförmedlaren ska också uppge om denne erbjuder rådgiv- ning, enligt tredje punkten. Vad som avses med rådgivning följer av definitionen av begreppet i 2 §. Den information om klagomål och tvistlösning som ska ges enligt punkten 4 ska vara sådan att konsumenten ges praktiska för- utsättningar att framföra ett sådant klagomål (jfr a. prop. s. 156). Första styckets femte punkt och bestämmelsens andra stycke behandlar information om provision eller andra ersättningar till kreditförmedlaren. Syftet med bestämmelsen är att konsumenten ska få sådan information så att denne har möjlighet att bedöma om kreditförmedlaren har ett särskilt incitament att framhålla ett visst kreditavtal framför ett annat. Kreditförmedlaren ska därför dels informera om den provision eller ersättning som lämnas till för- medlaren, dels i förekommande fall underrätta konsumenten om att provision eller ersättning skiljer sig åt beroende på vilket kredit- avtal konsumenten väljer att ingå. Om konsumenten då begär det, ska kreditgivaren informera om nivåerna på de olika provisionerna eller ersättningarna. Detta kan ske genom att ange fasta belopp, om sådana är fastlagda i förväg, i annat fall genom att ge information om hur ersättningarna förhåller sig till varandra på ett så precist sätt som möjligt. För det fall provision eller ersättning inte går att fast- ställa när informationen ges framgår att kreditförmedlaren ska informera konsumenten senast då ett standardiserat EU-faktablad överlämnas. I paragrafens tredje stycke anges att kreditförmedlaren ska uppge om förmedlaren uteslutande arbetar för någon eller några kredit- givare. En kreditförmedlare som har ett särskilt avtalsförhållande med en eller vissa kreditgivare och t.ex. verkar som deras ombud måste alltså uppge detta. Om kreditförmedlaren inte har något sär- skilt avtal med en viss kreditgivare, men i praktiken endast förmed- lar bostadskrediter från den kreditgivaren bör detta också uppges. Av tredje stycket framgår också under vilka förutsättningar en kreditförmedlare kan uppge sig för att vara oberoende. Förmed- laren måste då bedöma ett tillräckligt stort antal kreditavtal på marknaden. I detta ligger att en oberoende kreditförmedlare inte kan förmedla uteslutande kreditavtal för en viss kreditgivare, även om den kreditgivaren erbjuder många olika bostadskreditavtal. En oberoende kreditförmedlare får heller inte erhålla ersättning eller provision från någon kreditgivare. Av paragrafens fjärde stycke framgår att kreditförmedlaren ska lämna information om en provision eller liknande ersättning kom- mer att räknas av mot en ersättning som konsumenten betalar för samma förmedling. Bestämmelsens femte stycke innehåller en hänvisning till 48 § som innebär att marknadsföringslagen (2008:486) tillämpas vid bristande information på samma sätt som enligt den bestämmelsen, se också 11 §. Paragrafen är ny. Den genomför artikel 20.2 i bolånedirektivet. Överväganden finns i avsnitt 5.3.14. Enligt paragrafen ska kreditförmedlaren lämna vidare de upp- gifter som kreditförmedlaren fått från konsumenten som har bety- delse för kreditprövningen, om kreditförmedlaren fått sådana upp- gifter. Har kreditförmedlaren också utfört kreditprövningen får kreditförmedlaren lämna över samtliga uppgifter som använts till kreditgivaren, för att kreditgivaren ska kunna dokumentera hur kreditprövningen gått till enligt 12 a §. Paragrafen är ny. Den genomför artikel 22.1 i bolånedirektivet. Överväganden finns i avsnitt 5.3.20. En kreditgivare är inte skyldig att ge konsumenten råd. Av para- grafen följer däremot en skyldighet att alltid upplysa konsumenten om huruvida råd kommer, eller kan, lämnas. Konsumenten ska upplysas om detta senast när kreditgivaren fått så mycket infor- mation om konsumenten att det i och för sig finns ett tillräckligt underlag för att ge råd i enlighet med 48 e §. Upplysningen kan också ges i ett tidigare skede. Det finns inget som hindrar att kreditgivaren redan vid den första kontakten med konsumenten upplyser denne om att råd inte lämnas. Upplysningen måste dock alltid ges individuellt. Kreditgivaren kan inte hänvisa till att sådan information finns allmänt tillgängligt t.ex. på en hemsida, om inte kreditförmedlingen helt eller delvis sker via ett elektroniskt medium på ett sådant sätt att varje konsument måste ta del av upplysningen. I paragrafens andra mening erinras om att kreditförmedlare lämnar information om huruvida råd kan erbjudas i enlighet med den sär- skilda informationsplikt som åvilar denne i enlighet med 48 a § första stycket 3, se vidare kommentaren till den paragrafen. Paragrafen är ny. Den genomför artikel 22.2 i bolånedirektivet. Överväganden finns i avsnitt 5.3.20. Konsumenten ska enligt paragrafens första stycke få information om rådgivningstjänstens innehåll. Detta ska ske i rimlig tid innan råd lämnas. Uttrycket ”i rimlig tid” är avsett att förstås på samma sätt som när det används i andra sammanhang i konsumentkredit- lagen, t.ex. i 8 §. Konsumenten ska alltså få tillräcklig tid att sätta sig in i och överväga informationen. Hur lång behöver vara kan variera från fall till fall och beror på omständigheterna och på konsumentens förutsättningar. Informationens innehåll kom- mer också att variera betydligt i komplexitet beroende på om råd- givningen sker utifrån ett eget produktsortiment jämfört med om den sker utifrån en större del av marknaden. Informationen ska enligt första och andra punkten innehålla uppgifter om produktsortiment och avgifter, eller den metod för att beräkna avgifter som tillämpas för rådgivningen. Hur produkt- sortimentet ska beskrivas måste följa av omständigheterna i det enskilda fallet, men utgångspunkten är att beskrivningen ska vara så precis som möjligt. Enligt tredje punkten ska informationen innehålla en uppgift om huruvida rådgivningen är oberoende eller inte. Vad som avses med oberoende rådgivning framgår av 48 i §, se vidare kommentaren till den bestämmelsen. Av andra stycket framgår i vilken form informationen ska läm- nas. Vad som avses med ”i en handling eller i någon annan varaktig och läsbar form som är tillgänglig för konsumenten” kommenteras i anslutning till 9 a §. Paragrafen är ny. Den genomför bolånedirektivets artikel 22.3 a. Överväganden finns i avsnitt 5.3.20. I paragrafen anges det tämli- gen självklara kravet att rådgivning måste baseras på uppgifter om konsumentens ekonomiska och personliga förhållanden samt kon- sumentens önskemål och särskilda krav. Vilka uppgifter som ska inhämtas om konsumenten kan inte exakt preciseras, utan kommer bero av omständigheterna i det enskilda fallet. Typiskt sett borde uppgifter om konsumentens ekonomiska förhållanden vara i vart fall de uppgifter som ingår i kreditprövningen. Med personliga förhållanden avses förhållanden som har samband med konsumen- tens ekonomi och som kan påverka de olika förutsättningarna för vilket bostadskreditavtal som kan vara lämpligt. Uppgifter om kon- sumentens önskemål och krav avser naturligen också sådana önske- mål och krav som har samband med den ekonomiska situationen. Rådgivningen bör ske på ett sådant sätt att rådgivaren tar hänsyn till konsumentens personliga förutsättningar när det gäller att för- stå olika ekonomiska resonemang och anpassa rådgivningen där- efter (jfr prop. 2002/03:133 s 52). Paragrafen är ny. Den genomför, tillsammans med §, artikel 22.3 i bolånedirektivet. Överväganden finns i avsnitt 5.3.20. Av paragrafen framgår att kreditgivare eller kreditförmedlare som ger råd ska utgå från ett tillräckligt stort antal bostadskredit- avtal. Bestämmelsen gäller både för rådgivare som kan utge sig för att vara oberoende i enlighet med 48 i § och rådgivare som utgår endast från det egna produktutbudet, eller är ombud eller i övrigt agerar endast för en eller ett visst antal kreditgivare. Vad som är att betrakta som ”tillräckligt stort” måste alltså variera. För rådgivare som bara agerar på uppdrag av en kreditgivare kan med olika bostadskreditavtal avses skillnader t.ex. i fråga om olika lånebelopp, kredittid, räntebindningstid, amorteringsvillkor, villkor beträffande vilkens slags säkerhet som ställs för krediten m.m. Syftet med be- stämmelsen är att oavsett vilket grundutbud som finns tillgängligt måste rådgivaren kunna ta hänsyn till så många olika avtal att det finns en praktisk möjlighet att anpassa en rekommendation till olika förhållanden på konsumentens sida. Att detta måste vara möjligt följer också av andra meningen i bestämmelsen, som föreskriver att lämnade rekommendationer ska vara lämpliga med beaktande av konsumentens förhållanden och risker som kan uppstå som är aktuell för ett rekommenderat kreditavtal. Vad som avses med risker är i första hand risker för ökade kost- nader för krediten, t.ex. räntehöjningar, och risker för att konsu- menten ska få sämre betalningsförmåga , t.ex. vid arbets- löshet eller pensionering. En närmare precisering av vad som är ett ”lämpligt” bostads- kreditavtal är knappast möjligt, men det ska framhållas att det inte ställs ett så högt krav att rådgivaren ska finna den lösning för kon- sumenten som är ”mest lämplig” (jfr a. prop. 2002/03:133 s. 52). Det kan alltså finnas flera avtal som är lämpliga och rådgivaren har då fullgjort sin skyldighet genom att rekommendera ett eller flera av dem. Om den rekommendation som lämnats vid rådgivningen är lämplig eller inte kommer slutligen bero av en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Paragrafen är ny. Den genomför artikel 22.3 e i bolånedirektivet. Överväganden finns i avsnitt 5.3.20. Bestämmelsen ställer krav på dokumentation av den rådgivning som skett, vilken ska lämnas till konsumenten. Vad som avses med ”i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten” kommenteras i anslutning till 9 a §. Dokumentationskravet avser till att börja med själva rekommenda- tionen som lämnats. Dokumentationen ska också innefatta vad som förekommit vid rådgivningstillfället. Denna del av bestämmelsen följer inte av bolånedirektivet, utan är införd med lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter som förebild. Syftet med dokumentationskravet är att i efterhand kunna avgöra på vilka grun- der rådgivaren har lämnat sin rekommendation (jfr prop. 2002/02:133 s. 23). Dokumentationen ska därför innehålla de uppgifter om kon- sumenten som inhämtats samt det produktutbud som konsumen- ten fått information om att rådgivningen grundar sig på. Vidare ska den innehålla övriga förhållanden som haft betydelse för lämnade rekommendationer. Dokumentationen ska lämnas ut till konsumenten. Den bör också ingå i den dokumentation om ett kreditärendes beslutsunderlag som kreditgivaren ska bevara enligt 4 kap. 8 § lag (2016:000) om kreditgivare och kreditförmedlare av bostadskrediter, se vidare kommentaren till den paragrafen. Paragrafen är ny. Överväganden finns i avsnitt 5.3.20. Den inne- håller en hänvisning till ingripandemöjligheterna enligt marknads- föringslagen (2008:486) och är avsedd att tillämpas på samma sätt som andra bestämmelser i konsumentkreditlagen som också hän- visar dit, se också kommentaren i anslutning till 48 a §. Paragrafen är ny. Den genomför artikel 22.4 i bolånedirektivet. Överväganden finns i avsnitt 5.3.20. I paragrafen regleras förutsättningar för en kreditgivare eller kreditförmedlare att utge sig för att ge oberoende råd. Att utge sig för att vara oberoende behöver inte ske genom användning av just ordet ”oberoende” utan kan göras på andra sätt. Det är konsumen- tens befogade uppfattning om rådgivarens utsaga som bör vara väg- ledande vid en bedömning av vad näringsidkaren utgett sig för att vara. Paragrafen genomför bolånedirektivets krav på reglering av oberoende rådgivning i artikel 22.4, men innebär också en striktare reglering än bolånedirektivets. En kreditgivare eller kreditförmed- lare kan alltså inte utge sig för att ge oberoende råd om denne är ombud för en eller flera kreditgivare, eller har nära förbindelser med någon eller några kreditgivare. Av andra stycket framgår att den som utger som för att till- handahålla oberoende råd inte får ta emot ersättning från någon annan än konsumenten i samband med rådgivningen. Ersättningar från andra är alltså inte tillåtna även om ersättningen i och för sig inte utges från den kreditgivare vars bostadskrediter som rekom- menderas av rådgivaren. Överväganden finns i avsnitt 8.1. Enligt punkten 1 träder lagändringarna i kraft . Enligt punkten 2 tillämpas, i enlighet med allmänna principer inom avtalsrätten, äldre bestämmelser på avtal som ingåtts före ikraftträdandet. Detta överensstämmer med artikel 43.1. i bolåne- direktivet. Ett undantag gäller för bestämmelserna om förklaring och information om räntesättning och prissättning av produkt- paket i 13 a § tredje stycket och 13 c § tredje stycket samt möjlig- heten att få en individuellt anpassad amorteringsplan i enlighet med 13 d § andra stycket under ett kreditavtals löptid. melser tillämpas från ikraftträdandet. 9.10Förslaget till lag om ändring i lagen (2014:275) om viss verksamhet med konsumentkrediter Överväganden finns i avsnitt 5.4.1. Paragrafen reglerar undantag från tillstånd till sådan verksamhet med konsumentkrediter som omfattas av lagens tillämpningsområde. Genom tillägget i första stycket 1 av en ny punkt, punkten d, undantas kreditgivare och kreditförmedlare som har tillstånd enligt lagen (2016:000) om kredit- givare och kreditförmedlare av bostadskrediter från tillståndsplikten för att bedriva verksamhet med konsumentkrediter enligt lagen. Kreditgivare och kreditförmedlare av bostadskrediter som har sådant tillstånd kan alltså, utan särskilt tillstånd, syssla med annan kreditgivning till konsumenter. Företaget måste i sådana fall fort- farande följa de övriga krav på verksamheten som följer av lagen och föreskrifter meddelade med stöd av lagen i den del av verksam- heten som rör kreditgivning av andra krediter än bostadskrediter, t.ex. kravet på sundhet och tystnadsplikt m.fl. bestämmelser. Att verksamheten med bostadskrediter inte om-fattas av lagen följer av 1 § andra stycket. Genomförande av EU-direktiv om bostadslåneavtal En stor del av befolkning äger sin bostad. I de flesta fall har ett bostadslån finansierat köpet. Bostadslån har alltså en stor betydelse för många människors privatekonomi. Eftersom större delen av utlåningen till hushållen i består av bostadslån, påverkar bostadslånemarknadens funktion och stabilitet även sam- hällsekonomin i stort. Det är av dessa skäl viktigt att den lagstift- ning som gäller för bostadslån och för kreditgivning är tydlig och att det finns en god balans mellan konsumenters och kreditgivares intressen. Ett EU-direktiv om bostadslåneavtal förväntas träda i kraft . Direktivet syftar till att skapa gemensamma regler på en hög konsumentskyddsnivå. En särskild utredare ges i uppdrag att föreslå hur direktivet ska genomföras i svensk rätt. I uppdraget ingår även att överväga vissa andra närliggande frågor. Det gäller bl.a. åtgärder för att öka konsumenternas insyn i hur bostadslåne- räntan bestäms och för att främja en sund amorteringskultur. Uppdraget ska redovisas . Bostadslånemarknaderna i och inom EU Ungefär två tredjedelar av befolkning bor i eget hus eller i bostadsrätt. De flesta bostadsköp finansieras med ett bostadslån. Bostadsrelaterade lån motsvarar av den totala utlåningen till hushåll i . uppgick utlåningen till hushåll i med bostad som säkerhet till omkring 2 300 miljarder kro- nor. Bostadsrelaterade lån inom EU motsvarar av EU-ländernas samlade bruttonationalprodukt. För del uppgår motsvarande andel till . För många privatpersoner är bostadsköpet den ekonomiskt mest betydande transaktionen de gör i livet. Bostadslån avser ofta höga belopp och löptiderna är långa. Lånekostnaden har en stor betydelse för privatekonomin. befinner sig konsumenten i underläge på bostadslånemarknaden. Kreditgivaren har ett kun- skapsövertag och inte minst prissättningen av bostadslånen är ofta komplicerad och svår att förstå för en konsument. Lagstiftningen på området bör därför vara tydlig och konsumentskyddet bör vara starkt. De senaste årens ekonomiska och finansiella kris har fått stora och globala konsekvenser. En faktor som bidrog till och förvärrade krisen var att kreditgivare i flera länder hade tagit för höga risker i samband med utlåning till bostadsköp, vilket ledde till s.k. bostads- bubblor. Många privatpersoner drabbades hårt av kraftiga prisfall på sina bostäder. Krisen berodde på att finansiella obalanser hade byggts upp och avvecklats under dramatiska former med omfat- tande samhällsekonomiska konsekvenser. Det visar på vikten av att ha ett regelverk som bidrar till stabilitet och som motverkar finan- siella obalanser. Regeringen har vidtagit en rad åtgärder för att förbättra bostads- lånemarknadens funktionssätt. Till exempel har Finansinspek- tionen som svar på regeringsuppdrag lämnat förslag för att stärka grunden för en sund amorteringskultur och för att öka konsu- menternas insyn i hur utlåningsräntorna bestäms. Regeringen har även föreslagit rättvisare regler vid förtidsbetalning av bostadslån (prop. 2013/14:44). Genomförandet av det nya EU- direktivet är ytterligare ett viktigt steg i att säkerställa att den svenska bostadslånemarknaden fungerar väl. Avsikten är att ett EU-direktiv om bostadslåneavtal ska träda i kraft . Kommissionen, och rådet har i förhandlingar enats om dess innehåll. antog i en resolution sin ståndpunkt vid första behandlingen av kommissionens direktivförslag. Rådets motsva- rande ståndpunkt antogs . Något regelverk om bostadslån till konsumenter finns inte på EU-nivå. Det konsumentkreditdirektiv som antogs år 20081 gäller i princip inte för bostadslåneavtal. Det nya direktivet utgår dock i flera avseenden från konsumentkreditdirektivets innehåll och struktur. Direktivet syftar till att främja en välfungerande inre marknad för bostadskrediter med ett högt konsumentskydd. ska den finansiella stabiliteten säkerställas. Direktivet är, med ett fåtal undantag, ett minimidirektiv till skydd för konsumenten. Med- lemsstaterna får därmed i de flesta fall ha nationella regler som är mer gynnsamma för konsumenten än direktivets. Direktivet innehåller ett femtiotal artiklar. En viktig del av direktivet gäller vilken information som ska lämnas före och efter ingående av bostadslåneavtalet. Det finns även regler om kredit- prövning av konsumenten, den effektiva räntan, tillgång till kredit- upplysningar och rätt för konsumenten att överväga kreditavtalet. Ytterligare exempel är bestämmelser om hur kredit- givare, kreditförmedlare och s.k. utsedda representanter (represen- tanter för en kreditförmedlare) ska agera i samband med bostads- kreditgivning till konsumenter och om vilka kunskaps- och kompe- tenskrav som personalen ska uppfylla. Direktivet innehåller regler om finansiell utbildning av konsumenter. Genom direktivet skapas dessutom en rätt för auktoriserade kreditförmedlare att erbjuda kreditförmedlartjänster inom hela EU. Flera artiklar gäller hur tillsynen ska hanteras vid gränsöverskridande kreditverksamhet. Medlemsstaterna ska ha genomfört direktivet senast efter dess ikraftträdande. 1 och rådets direktiv /48/EG av om konsument- kreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EEG. Bestämmelser om bostadskrediter och om kreditgivning finns i flera olika lagar. Med en bostadskredit avses i svensk rätt en kredit som är förenad med panträtt i fast egendom, tomträtt eller bostads- rätt eller liknande rätt eller som är förenad med motsvarande rätt i byggnad som inte hör till fastigheten. Konsumentkreditlagen (2010:1846) innehåller främst civilrätts- liga och marknadsrättsliga regler och gäller för de flesta typer av konsumentkrediter. Även bostadslån omfattas av konsumentkre- ditlagen, men det finns vissa särregler för denna typ av krediter. Lagen innehåller bestämmelser om bl.a. information, kreditpröv- ning, räntor och avgifter samt uppsägning av kreditavtal. Även till- synsfrågor behandlas i lagen. Det viktigaste näringsrättsliga regelverket finns i lagen om bank- och finansieringsrörelse (2004:297). I lagen finns regler om bl.a. tillståndsplikt, kapitalbas samt krav på kreditprövning och dokumentation. Även stabilitets- och tillsynsfrågor behandlas i lagen. och har som ett kom- plement till lagstiftningen utfärdat allmänna råd på området (se allmänna råd om krediter i konsumentförhål- landen [FFFS 2011:47] och allmänna råd om konsumentkrediter [KOVFS 2011:1]). Det övergripande uppdraget för utredaren är att föreslå hur det kommande EU-direktivet om bostadslåneavtal ska genomföras i . Utredaren ska, med de begränsningar som följer av dessa direktiv, lämna de författningsförslag och förslag på andra åtgärder som krävs. Regeringen återkommer i det följande till vissa frågor som ska uppmärksammas särskilt. Ett EU-direktiv är ett resultat av förhandlingar och kompromis- ser i och mellan kommissionen, rådet och . Detta kan medföra oklarheter och otydligheter i text och systema- tik. Utredaren ska därför genom en tolkning av direktivet se till att innebörden förklaras och tydliggörs och, i förekommande fall, redogöra för olika tolkningar som kan göras av artiklarna i direkti- vet. Utredaren ska lämna förslag som sammantaget ger en väl balan- serad reglering. I detta ligger att utredaren ska ta hänsyn till både intresset av en effektiv och stabil kreditgivningsverksamhet och till intresset av ett regelverk som ger en hög konsumentskyddsnivå. Ett EU-direktiv är bindande för medlemsstaterna när det gäller det resultat som ska uppnås, men medlemstaterna får bestämma de närmare formerna för hur detta ska ske. har alltså vid genomförandet av direktivet utrymme att anpassa förslagen till svensk rätt i övrigt, så länge som direktivets syfte uppnås. Vid utformningen av förslagen ska utredaren ansluta till den systematik och terminologi som används i svensk rätt. De lösningar som före- slås ska i möjligaste mån ligga i linje med nuvarande principer och vara förenliga med gällande författningar. Liksom vid all lagstiftning bör enkelhet, överskådlighet och konsekvens eftersträvas. Lagstiftningen som reglerar krediter och kreditgivning utgår från att det ska råda neutralitet mellan olika marknader och intressenter. Detta förenklar för dem som ska tillämpa lagstiftningen och skapar förutsättningar för en god konkurrens.