sou · H3B380d2 · 2015-09-30 00:00:00 — sou 2015 80 d2 I detta kapitel redogörs inledningsvis allmänt för de problem som finns med och p.g.a. regelverket som rör personer med bristande beslutsförmåga ; avsaknad av regler på stora delar av områdena, och brister i det begränsade regelverk som finns. Därefter behand- las problemen i vården, omsorgen och forskningen i separata avsnitt.1 Kapitlet avslutas med att utredningen motiverar varför vi inte funnit något behov av en fördjupad kartläggning av problem- situationerna i dag.2 I detta kapitel finns inget särskilt avsnitt om de konventioner och andra internationella dokument som berörs av i olika avseenden. Redogörelser för dessa finns i kapitel 4. Det förekom- mer dock hänvisningar till internationella dokument på vissa håll i kapitlet. Det bör även återigen framhållas att vi, p.g.a. våra direktiv, inte lämnar några förslag avseende underåriga3 eller tvångsåtgärder4 och problembeskrivningen fokuserar därför inte på dessa frågor. När beslutsförmåga diskuteras i detta kapitel avses en persons faktiska förmåga att på egen hand ta ställning i en viss fråga i en viss situation (jfr 8 § lagen [1993:387] om stöd och service till vissa funktionshindrade [LSS]). 1Se avsnitt 11.3–11.5. 2Se avsnitt 11.6. 3Jfr dir. 2012:72 s. 15. Se vidare avsnitt 2.3.1 och 12.4. s. 2 och 14 samt se vidare avsnitt 2.3.1 och 12.4. sammankallade ett antal berörda myndigheter och organisationer i syfte att gemen- samt uppmärksamma regeringen och berörda departement på de problem som fanns avseende regelverk för personer med bristande beslutsförmåga. Frågorna diskuterades vid flera möten och det togs fram en gemensam skrivelse. Dokumentet En samman- hållen reglering avseende ställföreträdare för patienter med brist- ande beslutsförmåga undertecknades av följande myndigheter och organisationer5: Centrala etikprövningsnämnden (CEPN) Sveriges Kommuner och Landsting. Även om det har skett vissa förändringar i rättsläget sedan skriv- elsen togs fram – t.ex. har patientlagen (2014:821), PL, trätt i kraft6 – så kan skrivelsen utgöra en introduktion till den problembild som i stor utsträckning finns på området än . Av det skälet återges innehållet i skrivelsen i stora delar här. Inom vården krävs ofta avgöranden avseende vuxna personer med brist- ande beslutsförmåga. Ansvaret för sådana beslut är dock inte rättsligt reglerat i vilket skapar allvarliga problem inom hälso- och sjuk- vården, och angelägen forskning om många sjukdomar. 5De flesta av dessa aktörer har även utsett personer som ingått i utredningens expertgrupp eller referensgrupp. 6PL innehåller bl.a. en huvudregel om krav på samtycke för att ge hälso- och sjukvård (4 kap. 2§) och i 4 kap. 4 § anges att ”Patienten ska få den hälso- och sjukvård som behövs för att avvärja fara som akut och allvarligt hotar patientens liv eller hälsa, även om hans eller hennes vilja p.g.a. medvetslöshet eller av någon annan orsak inte kan utredas.” Problemet har och återkommande påtalats för olika regeringar. Det är angeläget att denna fråga nu får en lösning. I flertalet europeiska länder finns en reglering av hur vårdbeslut av- seende vuxna patienter med bristande beslutsförmåga ska fattas. En sådan saknas i . Beslut rörande berörda patientgrupper tas dag- ligen på rättsosäker grund. Frågan är angelägen och berör samtliga medborgare, då alla riskerar att drabbas av bristande be- slutsförmåga p.g.a. olycka eller sjukdom. En grundläggande princip inom svensk hälso- och sjukvård är att vården ska vara frivillig och basera sig på patientens samtycke. Inom hälso- och sjukvården förekommer det emellertid ofta att godtagbart samtycke inte kan inhämtas. Det handlar om patienter med olika grader av oförmåga som även kan variera . De berörda patient- grupperna återfinns även inom (inklusive LSS) varför detta område omfattas i lika hög grad som hälso- och sjukvården. Särskilt berörda inom dessa grupper är personer med demenssjukdom, stroke-patienter och patienter med allvarlig psykisk ohälsa. Avsaknaden av ett regelverk för ställföreträdande beslutsfattande för dessa grupper innebär en rättslig otrygghet för både patienterna och deras närstående. Till otryggheten bidrar även frånvaron av en reg- lering om patienternas önskemål rörande den egna vården (s.k. vård- direktiv). Utöver detta blir vårdpersonalens arbetssituation svår när beslut ofta måste fattas på rättsosäker grund. Samtliga nordiska länder, förutom , har infört särskilda patienträttslagar, som behandlat frågan om beslutsfattande för patienter med bristande beslutsförmåga. För att kunna erbjuda det skydd som ställs upp i kon- vention om mänskliga rättigheter och biomedicin (biomedicinkonven- tionen) krävs ett tydligt och sammanhållet regelverk för vuxna med bristande beslutsförmåga. I biomedicinkonventionen anges att en medi- cinsk åtgärd får utföras endast med bemyndigande av den besluts- oförmögnes ställföreträdare eller en myndighet, en person eller en instans som lagen föreskriver (artikel 6). Samma princip uttrycks i rekommendation om det rättsliga skyddet för hjälp- behövande vuxna (Principles concerning the legal protection of incapable adults, Recommendation R [99] 4). Biomedicinkonventionen har ratificerats av 28 länder, däribland alla nordiska utom . undertecknade konventionen men har inte sedan kunnat ratificera denna eftersom vi inte uppfyller kraven på rättslig reglering gällande avgöranden avseende beslutsoförmögna. Genom att inte ratificerat huvudkonven- tionen har vi heller inte kunnat ansluta oss till de fyra tilläggsproto- kollen om förbud mot kloning av människor (1998), transplantation av organ och vävnader (2002), biomedicinsk forskning (2005) och genetiska test för sjukvårdsändamål (2008). Medicinsk forskning och kliniska prövningar Även den medicinska forskningen drabbas av den otillräckliga regleringen avseende ställföreträdande beslutsfattande. Ett område som är särskilt berört är forskning på akut medvetslösa personer. Olika patientorga- nisationer har påtalat behovet av att forskning på dessa utsatta patient- grupper som annars riskerar att undantas från möjligheten till utveck- ling av bättre behandlingsmetoder. Gällande regler orsakar svårigheter bl.a. i situationer där samråd med närmaste anhöriga inte är möjligt. Vid kliniska läkemedelsprövningar uppställs ovillkorligt krav på sam- tycke från en legal ställföreträdare, vilket omöjliggör forskning på med- vetslösa akutpatienter som inte redan har en god man. Problemet har länge uppmärksammats. Det löstes inte genom förmynderskapsreform. En av huvuduppgifterna för Förmynderskaps- utredningen (dir. 2002:55) var därför att se över bestämmelserna om personer med bristande rättshandlingsförmåga. presenterade ovannämnda utredning slutbetänkandet Frågor om förmyndare och ställföreträdare för vuxna (SOU 2004:112). Betänk- andet innehåller förslag till reglering av frågor om ställföreträdarskap för beslutsoförmögna vuxna inom många samhällsområden, bl.a. hälso- och sjukvården, och forskningen. Förslagen bildar ett system där vissa nya roller definieras och tillämpas på ett likartat sätt för de nya lagarna. I den del som betänkandet avser ovan angivna områden har det dock inte lett till någon proposition. I flera efterfölj- ande betänkanden inom områdena hälso- och sjukvård och forskning har man valt att avstå från att föreslå speciallagstiftning för dessa patienter i avvaktan på en samlad reglering av frågan om ställföre- trädare för beslutsoförmögna (se bilaga). Myndigheter, organisationer och utredningar har vid många tillfällen påtalat de problem som följer av den bristfälliga lagstiftningen rörande beslutsoförmögna (se bilaga). Behovet av en tillfredsställande reglering har uppmärksammats även i den rättsvetenskapliga littera- turen. Utöver dessa framställningar har företrädare för berörda pro- fessioner, patientorganisationer, allmänföreträdare och enskilda med- borgare i olika former lyft fram de praktiska problem som följer av frånvaron av reglering på området. Trots frågans höga angelägenhetsgrad har den inte kunnat lösas. Om det underlag som föreligger inte bedöms som tillfredsställande för en proposition är det angeläget att regeringen utan dröjsmål tar initiativ till de kompletteringar som kan erfordras. I en bilaga till skrivelsen listas en rad yttranden, uttalanden och skrivelser där det har påtalats praktiska problem som uppstår till följd av avsaknaden av en sammanhållen reg- lering för vuxna med bristande beslutsförmåga.7 11.3Problembeskrivning – hälso- och sjukvård En grundläggande utgångspunkt vid all hälso- och sjukvård och tandvård är respekten för varje människas integritet och själv- bestämmande. De lagar som reglerar hälso- och sjukvård och tand- vård förutsätter att en person har förmåga att själv ta initiativ, lämna samtycke till åtgärder, vara delaktig i vården eller på annat sätt utöva sitt självbestämmande. En persons förutsättningar att ta ställning i frågor som rör hans eller hennes vård kan dock vara mer eller mindre begränsade. Personens förmåga att fatta be- slut i en viss fråga kan vara nedsatt tillfälligt eller och graden av nedsättning kan variera över tid.8 Svensk lagstift- ning saknar, med några få undantag, regler om hur vårdgivare och personal inom hälso- och sjukvården och tandvården ska gå till väga i situationer som kräver att personer ska lämna samtycke men där deras beslutsförmåga är nedsatt. Som har redogjorts för ovan finns de grundläggande reglerna om fri- och rättigheter i 2 kap. regeringsformen (RF) bl.a. skyddet mot påtvingade kroppsliga ingrepp och skyddet mot frihetsberövanden (2 kap. 6 respektive 8 §§).9 Undantag från de nämnda reglerna kan endast föreskrivas i lag under vissa angivna förutsättningar (se 2 kap. 20–25 §§ RF). 7I bilagan hänvisas även till de artiklar som har skrivit i ämnet. 8Se vidare kapitel 9. 9Se vidare avsnitt 3.1. Enskildas grundläggande fri- och rättigheter regleras även i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Där finns bl.a. en bestämmelse om att var och ens rätt till liv ska skyddas genom lag (artikel 2.1). I fallet Arskaya mot fann Europa- domstolen att – med hänsyn till de otillräckliga lokala reglerna, bl.a. avsaknaden av lämpliga regler för att fastställa patienternas besluts- förmåga inklusive deras samtycke till behandling – så hade myndig- heterna inte vidtagit tillräckliga åtgärder för att införa ett regelverk som säkerställde att patientens liv var ordentligt skyddat av lagen, vilket krävs enligt artikel 2 i konventionen. Domstolen ansåg därför att det rörde sig om ett brott mot artikel 2, i fråga om statens positiva skyldighet att säkerställa att det finns lämpliga föreskrifter gällande hälso- och sjukvård.10 I finns vidare bl.a. en regel om att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens, men begränsningar kan ske under vissa angivna förutsättningar (artikel 8). Regler om samtycke m.m. PL11 trädde i kraft . Syftet med lagen är bl.a. att inom hälso- och sjukvårdsverksamhet stärka och tydliggöra patien- tens ställning samt att främja patientens integritet, självbestäm- mande och delaktighet (1 kap. 1 §). Genom lagen utvidgas och för- tydligas informationsplikten gentemot den enskilde och det klar- görs att hälso- och sjukvård inte får ges utan patientens samtycke, om inte annat följer av lag (3 kap. och 4 kap. 2 § första stycket PL). Efter att ha fått information enligt 3 kap. PL, kan personen lämna sitt samtycke skriftligen, muntligen eller genom att på annat sätt visa att han eller hon samtycker till den aktuella åtgärden, om inte annat särskilt följer av lag (4 kap. 2 § första stycket PL). Ett sam- tycke kan endast anses vara giltigt om det har föregåtts av infor- mation som gör det möjligt för patienten att fatta beslut i den aktu- 10Europadomstolens dom , Arskaya mot , ansökan nr 45076/05, som även redogörs för närmare i avsnitt 4.7.2. 11I avsnitt 3.2.2 redogörs mer utförligt för innehållet i PL. ella frågan.12 Samtycket kan komma till uttryck genom patientens handlande, s.k. konkludent eller tyst samtycke. Personen visar genom sitt agerande att han eller hon samtycker till en åtgärd, genom att exempelvis underlätta vid blodprovstagning.13 Däremot kan inte rena s.k. hypotetiska, presumerade eller inre samtycken anses fören- liga med kraven i 4 kap. 2 § första stycket PL, eftersom dessa inte ens grundar sig på vad personen uttrycker i frågan eller personens handlande (att han eller hon visar att han eller hon samtycker), utan i stället på antaganden om personens inställning.14 Lagen innehåller även en annan ny bestämmelse som har sär- skild relevans i detta sammanhang. Enligt 4 kap. 4 § PL, ska en patient få den hälso- och sjukvård som behövs för att avvärja fara som akut och allvarligt hotar liv eller hälsa även om hans eller hennes vilja p.g.a. medvetslöshet eller av någon annan orsak inte kan utredas. Bestämmelsen utgör alltså ett undantag från huvudregeln om samtycke i 4 kap. 2 § PL och innebär att hälso- och sjukvårds- personal i en akut nödsituation kan ge hälso- och sjukvård till en patient som inte är i stånd att samtycka till vården. I propositionen kommenteras inte hur 4 kap. 4 § PL förhåller sig till grundlagsbestämmelsen i 2 kap. 6 § RF om skydd mot på- tvingade kroppsliga ingrepp (samt 2 kap. 20 och 21 §§ RF) och frågan om tvångssituationer anses omfattas av bestämmelsens tillämpningsområde.15 Inte heller i delbetänkandet Patientlag (SOU 2013:2) behandlas dessa aspekter närmare. Det finns dock skrivningar där som tyder på att även situationer när vård ges till personer som motsätter sig densamma är avsedda att omfattas av paragrafen.16 Mot denna bakgrund – och med hänsyn till bestämmelsens ordalydelse – verkar syftet således vara att vård 12Patientlag (prop. 2013/14:106) s. 119. I propositionen (s. 57) anges även att ”för att patienten överhuvudtaget ska kunna ta ställning till ett erbjudande om en behandlingsåtgärd är det emellertid av central betydelse att han eller hon har fått god och anpassad information om vården och behandlingen samt förstått densamma”. Se även En ny Biobankslag (SOU 2010:81) s. 233 och s. 185 och 324. 14Rynning gör en åtskillnad mellan uttryckliga samtycken, där bl.a. konkludenta samtycken ingår, och presumerade samtycken, där t.ex. inre samtycken ingår (s. 316–326). 2013/14:106 s. 59 f. och 120 f. 16Se SOU 2013:2 s. 180. ska kunna ges med stöd av paragrafen även när personen motsätter sig densamma.17 Vidare framgår inte av bestämmelsen eller förarbetena hur per- sonalen och vårdgivarna ska förhålla sig i de fall de bedömer antingen att det finns ett ännu gällande ställningstagande till vården, som har lämnats (i nära anslutning till att vården ska ges) av den enskilde medan denne själv kunde ta ställning i frågan, eller då den enskilde annars i förväg, medan denne var beslutsförmögen i frågan, har gett uttryck för sin inställning till vården.18 lämnade även förslag om hur icke akut hälso- och sjukvård skulle kunna ges till patienter som inte endast tillfälligt saknar förmåga att samtycka till hälso- och sjukvård. I propositionen anger regeringen att detta är en mycket komplicerad fråga som bl.a. innebär flera svåra etiska överväganden och att det därför finns anledning att avvakta med införandet av en bestäm- melse som reglerar frågan tills vår utredning har redovisat sina slut- satser.19 PL omfattar inte tandvård enligt tandvårdslagen (1985:125), TvL. Även inom tandvården är åtgärder som huvudregel frivilliga och förutsätter samtycke från den enskilde. För tandvården finns dock inte några regler innehållande uttryckliga krav på samtycke eller 17Jfr t.ex. den s.k. nödrättsregeln i norsk rätt i 7 § Lov om helsepersonell m.v. av nr 64 där det bl.a. anges att nödvändig vård ska ges även om patienten inte är i stånd att sam- tycka, och även om patienten motsätter sig behandlingen, men dock med begränsningar för patientens rätt att vägra vård i speciella situationer, som när denne p.g.a. allvarlig övertygelse vägrar att ta emot blod eller blodprodukter eller vägrar att avbryta en pågående hungerstrejk, alternativt motsätter sig livsförlängande behandling (§ 4–9 Lov om pasient- och bruker- rettigheter av nr 63). Se även redogörelse om nödregeln som tvångs- regel s. 372 ff. och särskilt 378 ff. som rör personer som saknar beslutsförmåga. 2013/14:106 s. 59 f. och 120 f. Jfr t.ex. artikel 9 i biomedicinkonventionen där det står att ”hänsyn ska tas till tidigare uttryckta önskemål om medicinska ingrepp, om patienten vid tiden för ingreppet inte är i stånd att uttrycka sina önskemål”. Jfr vidare princip 3.3 i WHO:s deklaration om patienträttigheter där det anges att ”samtycke kan presumeras i brådskande fall där patienten inte är kapabel att uttrycka sin vilja, om det inte genom en tidigare viljeyttring är uppenbart att patienten skulle ha vägrat samtycke i den aktuella situa- tionen”. Jfr även t.ex. 8 § Lag om patientens ställning och rättigheter /785 i den finska lagstiftningen där det anges att ”Patienten ska beredas den vård som behövs för av- värjande av fara som hotar hans eller hennes liv eller hälsa även om hans vilja p.g.a. medvets- löshet eller av någon annan orsak inte kan utredas. Har patienten tidigare på ett giltigt sätt uttryckt sin bestämda vilja i fråga om vården får han eller hon dock inte ges vård som strider mot hans eller hennes viljeförklaring” (8 §). s. 59 anges att ungefär hälften av de remissinstanser som hade uttalat sig i frågan ställde sig negativa till båda bestämmelserna om vård utan samtycke eller i vart fall till be- stämmelsen om annat än akuta insatser till personer som inte endast tillfälligt saknar förmåga att samtycka. De flesta ansåg att man borde avvakta förslagen från denna utredning. krav gällande hur ett sådant ska lämnas. Här torde det därför finnas utrymme för att använda t.ex. s.k. hypotetiska samtycken i vissa situationer.20 Det bör också framhållas att det finns situationer där viss vård kan ges med tvång p.g.a. stöd i speciallagstiftning, t.ex. lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT. God man och förvaltare För personer som helt saknar eller har nedsatt förmåga att hantera sina egna angelägenheter kan en god man eller förvaltare förordnas enligt 11 kap. 4 respektive 7 §§ (FB).21 En god man eller förvaltare kan ha i uppdrag att sörja för den enskildes person (eller att bevaka den enskildes rätt). Detta innebär emellertid inte att sådana ställföreträdare har några omfattande befogenheter när det gäller angelägenheter av mer personlig karaktär. Av förarbetena (beträffande förvaltare) framgår att i allmänhet bör den enskilde själv få bestämma i frågor som rör innehållet i erbjuden vård, men detta hindrar inte att man inhämtar förvaltarens synpunkter.22 God man eller förvaltare har inte heller getts någon särskild roll inom ramen för det allmänna regelverket avseende hälso- och sjukvården och tandvården. Personer som saknar för- måga att själva ta ställning i frågor om samtycke till vård torde därför, enligt gällande regler, sällan kunna få hjälp av en god man eller förvaltare i dessa frågor.23 I speciallagstiftningen på hälso- och sjukvårdens område finns det dock exempel på bestämmelser enligt vilka god man och förvaltare kan agera som ställföreträdare i vissa situationer (se t.ex. 8 § lagen [1995:831] om transplantation m.m. [transplantationslagen] som behandlas i avsnitt 3.2.6). 203 § och 3 a § första stycket TvL. Se vidare SOU 2004:112 s. 566 ff. 21Se vidare avsnitt 6.1. 22Regeringens proposition om god man och förvaltare (prop. 1987/88:124) s. 172. Där anges även som exempel att en förvaltare i normala fall inte bör företräda huvudmannen när det gäller frågor om samtycke till t.ex. operativa ingrepp. 23Se även , Överförmyndarpraktika, 2013, avsnitt 4.16 och 5.7 (med hän- visningar) där det anges att det inte ingår i god mannens eller förvaltarens uppdrag att därvid företräda huvudmannen och lämna samtycke till åtgärder inom hälso- och sjukvård där huvud- mannen inte själv förmår ge samtycke. Närstående till en person som inte har förmåga att ta ställning själv i en fråga om vård kan inte agera som ställföreträdare för honom eller henne enligt lagstiftningen på hälso- och sjukvårdens eller tandvårdens område. En annan sak är att närstående kan förmedla vad de känner till om den enskilde och dennes inställning i den aktuella frågan. Därigenom kan närstående bidra till att personalen får en bättre uppfattning om vad den enskilde själv skulle ha velat i situationen. Sådan information kan vara av stort värde när det gäller att t.ex. bedöma förutsättningarna för att tillämpa s.k. presumerade eller hypotetiskta samtycken inom tandvården.24 Vidare finns det också enstaka bestämmelser på hälso- och sjuk- vårdens område där närstående har tilldelats en särskild roll (se t.ex. 4 § transplantationslagen25). En fråga som aktualiseras i detta sammanhang är om en person själv i förväg – medan han eller hon är beslutsförmögen i frågan – kan utse en ställföreträdare enligt gällande regelverk. Vad som då närmast skulle kunna vara aktuellt är att en person utses till fullmäktig i en fullmakt. Vare sig PL, patientsäkerhetslagen (2010:659) eller TvL ger någon vägledning i denna fråga. För fullmakter med ett ekonomiskt användningsområde gäller antagligen principen att fullmäktigen endast kan utföra sådana hand- lingar som fullmaktsgivaren själv kan utföra med rättslig verkan. Alltså torde fullmäktigen förlora sin behörighet när personen för- lorar sin beslutsförmåga. Det är rimligt att utgå ifrån att samma princip gäller även för fullmakter som avser angelägenheter som hälso- och sjukvård eller tandvård. Detta skulle innebära att det inte vore möjligt att med bindande rättslig verkan i förväg utse en person till ställföreträdande beslutsfattare för det fall fullmakts- givaren skulle förlora sin förmåga att fatta ett eget be- slut i en fråga i en viss situation. Undantag skulle möjligen kunna göras för fullmakter som är upprättade inför en före- 24Jfr s. 306 och 324 ff. 25Lagens behandlas närmare i avsnitt 3.2.6. stående situation, t.ex. en operation, när personen kan befaras bli drabbad av tillfällig beslutsoförmåga i en fråga. Detta skulle kunna ha betydelse i de eventuella fall det finns behov av att ha möjlig- heten att besluta om oförutsedda åtgärder under det att operatio- nen pågår.26 Ansvarsfrihetsgrunderna nöd och social adekvans i straffrätten Av betydelse i detta sammanhang är att åtgärder utan samtycke kan vara tillåtna med stöd av nödbestämmelsen i 24 kap. 4 § (BrB). Enligt nödbestämmelsen utgör en gärning som någon begår i nöd brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oför- svarlig. Nöd föreligger enligt paragrafen när fara hotar bl.a. liv eller hälsa och i praktiken är det vanligast att tillämpningen av regeln aktualiseras i dessa typer av situationer. Nödbestämmelsen behandlar frågan om frihet från straffrättsligt ansvar men har kommit att tillämpas analogt också i fråga om ansvar enligt lagstiftningen på hälso- och sjukvårdens område och skadeståndsrättsligt ansvar.27 Den ska endast tillämpas i undantags- fall och den har inte tillkommit för att regelmässigt användas som grund för rättsenligt handlande inom hälso- och sjukvården.28 Vårdåtgärder torde inte kunna vidtas under åberopande av någon slags fortlöpande nöd. Denna begränsning är särskilt betydelsefull just när det gäller vården av personer som varaktigt saknar förmåga att fatta egna beslut.29 Vidare kan en res- triktiv tolkning av nödregeln anses motiverad i de fall det är fråga om begränsningar av de grundläggande fri- och rättigheterna i 2 kap. RF.30 I förarbetena till PL anges visserligen att stöd fortsättningsvis torde få hämtas i nödbestämmelsen i 24 kap. 4 § BrB för att fort- 26Rynning s. 312 f och SOU 2004:112 s. 578. 27Se t.ex. s. 365. 28Ändringar i m.m. (ansvarsfrihetsgrunder m.m.), prop. 1993/94:130, s. 35 och s. 372 f.