sou · H3B377 · 2015-09-04 00:00:00 — 1.rättslig rådgivning för varje instans och med ett belopp som motsvarar högst den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) , 2.ansökningsavgift eller tilläggsavgift, 3.resa och uppehälle för en part eller ställföreträdare i samband med sammanträde eller, om personlig inställelse inte föreskrivits, resa och uppehälle för ombud, 5.översättning av handlingar. Om en part har handlat så att 3 eller 6 § är tillämplig, får dock ersätt- ning till motparten avse dennes samtliga kostnader enligt 8 §. Detsamma gäller om part som är näringsidkare har inlett rättegången trots att parten insett eller borde ha insett att käromålet var ogrundat. Ersättning lämnas endast i den utsträckning kostnaden skäligen behövts för att ta tillvara partens rätt. Ersättning som anges i andra stycket 3 lämnas enligt bestämmelser som regeringen meddelar. Om målet till en början har handlagts i annan ordning än som gäller för mål som avses i denna paragraf, lämnas ersättning för kostnad som avser den tidigare handläggningen enligt de kostnadsregler som gäller för denna. Om ett mål om betalningsföreläggande eller handräckning har över- lämnats till en tingsrätt får, om målet därefter avgörs genom tredskodom mot svaranden, ersättning även avse skälig kostnad för högst en rätte- gångsskrift eller inställelse vid högst ett sammanträde inför rätten. Sådan ytterligare ersättning lämnas, om inte särskilda skäl leder till en annan be- dömning, med ett belopp som motsvarar högst hälften av den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) . Paragrafen behandlar frågor om ansvaret för rättegångskostnader i mål om mindre värden. Paragrafen har ändrats på så sätt att det i tredje stycket andra meningen har införts en regel enligt vilken de begränsande reglerna i paragrafens andra stycke inte behöver tilläm- pas i de fall där en part som är näringsidkare har inlett rättegången trots att parten insett eller borde ha insett att käromålet var ogrun- dat. Lagändringen innebär att den tappande parten i vissa fall kan åläggas full ersättningsskyldighet för motpartens rättegångskostna- der i förenklade tvistemål. har det varit oklart om den som har inlett en rättegång med vetskap om att käromålet var ogrundat därmed kunde anses ha vållat motpartens rättegångskostnader genom försumlighet på det sätt som avses i 6 § och om rätten med stöd av den bestämmelsen kunnat ålägga parten ersättningsskyldighet för motpartens samtliga rättegångskostnader. Regeln är endast tillämplig på den som är näringsidkare eller som i rättegången uppträder som näringsidkare. Regeln kan endast tillämpas på käranden, i huvud- käromål eller genkäromål. För att rättegångskostnadssanktionen ska kunna tillämpas krävs att käromålet är ogrundat och att käranden har insett eller borde ha insett detta när denne inledde rättegången. Det saknar betydelse huruvida insikten om att talan är ogrundad är att tillräkna parten personligen eller dennes ställföreträdare, ombud eller biträde. Ändringen tar sikte på de fall då käromålet är sakligt ogrundat. Som exempel på en sådan situation kan nämnas de fall då käranden har vilselett eller på ett otillbörligt sätt pressat svaranden att ingå det avtal som käranden grundar sin talan på. Det kan också vara så att käranden känner till att någon annan har vilselett eller pressat svaranden att ingå avtalet. Att parten har gjort en annan juridisk bedömning än den som redovisas i rättens avgörande är emellertid inte tillräckligt för att ålägga parten fullt ansvar för rättegångs- kostnaderna enligt förevarande bestämmelse. I de fall talan är sakligt grundad men själva rättegången onödig kan det i stället bli fråga om att ålägga den vinnande parten ersätt- ningsskyldighet för motpartens rättegångskostnader. Att de be- gränsande reglerna i paragrafens andra stycke inte behöver tilläm- pas i sådana fall framgår av första meningen i stycket, med den hänvisning till 3 § som där görs. Den regeln kan tillämpas även på svaranden. Avgörande för frågan om parten, antingen personligen eller genom sin ställföreträdare, sitt ombud eller sitt biträde, har insett eller borde ha insett att dennes talan var ogrundad får utgå från vad de aktuella personerna har känt till om de faktiska omständighet- erna i det enskilda fallet, med beaktande av deras tidigare erfaren- heter och kunskaper. Bedömningen ska göras utifrån de förhållan- den som förelåg när talan väcktes. Av naturliga skäl bör högre krav ställas på den part som företräds av ett juridiskt ombud än den som saknar tillgång till sådan expertis. Höga krav bör också ställas på parter vars talan rör ett rättsförhållande som faller inom ramen för partens näringsverksamhet och som parten därför har särskild er- farenhet av. Har parten exempelvis i en tidigare rättegång grundat sin talan på ett avtal som underkänts av rättsordningen, t.ex. därför att avtalet innehåller avtalsvillkor som har förbjudit näringsidkaren vid vite att använda sig av, och käranden i det aktuella målet grundar sin talan på samma slags avtal med samma slags avtalsvillkor, finns det i regel skäl att anse att käranden i det aktuella målet borde ha insett att talan var ogrundad. Förfarandet att trots insikt om att talan är ogrundad inleda rätte- gång i tvistemål kan också vara straffbart som rättegångsförseelse enligt 9 kap. 1 §. Tillämpningsområdet för de båda bestämmelserna skiljer sig emellertid något åt. Till skillnad från vad som gäller enligt den straffrättsliga bestämmelsen om rättegångsförseelse kan fullt ansvar för rättegångskostnaderna dömas ut även i de fall parten inte insett men borde ha insett att hans eller hennes talan var ogrundad. Ersättningsansvar på denna grund kan dock, som tidigare nämnts, bara åläggas käranden och enbart i de fall då denne är eller i rätte- gången uppträder som näringsidkare. 14.2Förslaget till förordning om ändring i förordningen (2014:110) om en upplysningstjänst för konsumenter 1 § ska i samverkan med informationsansvariga myndig- heter ansvara för att tillhandahålla och samordna en upplysningstjänst med opartisk information och vägledning till konsumenter. Informationsansvariga myndigheter är , , , , , , , , , , , Pensions- myndigheten, , , och . De informationsansvariga myndigheterna ska bidra till upplysnings- tjänsten utifrån varje myndighets verksamhetsområde. I paragrafen föreskrivs att i samverkan med vissa särskilt angivna informationsansvariga myndigheter ska ansvara för att tillhandahålla och samordna en upplysningstjänst med opartisk information och vägledning till konsumenter. Paragrafen har änd- rats på så sätt att ytterligare fyra informationsansvariga myndig- heter har lagts till. Ändringen innebär att också , Data- inspektionen, och ska vara infor- mationsansvariga myndigheter enligt förordningen. Informations- ansvaret är begränsat till respektive myndighets verksamhetsområde. De allmänna övervägandena finns i avsnitt 11.6.7. Fakturabedrägerier uppmärksammas allt mer som ett stort sam- hällsproblem. Denna typ av verksamhet orsakar kostnader och andra besvär för dem som utsätts. är kunskapen om pro- blemen fortfarande bristfällig, eftersom flertalet fall av faktura- bedrägeri sannolikt inte blir kända för myndigheterna. En särskild utredare ska mot denna bakgrund kartlägga omfattningen och karaktären av problemen. Utredaren ska med beaktande av kart- läggningen överväga behovet av förändringar i framför allt civil- rättslig, näringsrättslig och civilprocessrättslig lagstiftning. Vid behov ska utredaren föreslå ändringar. Utredaren ska också ta ställ- ning till om andra slags åtgärder bör vidtas, t.ex. informations- insatser riktade till företag eller myndighetsuppdrag. Uppdraget ska redovisas . Problemen med fakturabedrägerier har kommit att diskuteras allt mer i samhället. Frågorna har också uppmärksam- mats i ett flertal motioner i . Av dessa diskussioner fram- går tydligt att fakturabedrägerier orsakar kostnader och andra besvär för företagen. Det kan leda till att företagens konkurrenskraft och tillväxt försämras. I förlängningen hotas tilltron till samhällets fakturerings- och betalningsrutiner. Med fakturabedrägerier, eller bluffakturor, avses normalt olika slags metoder för att genom ett bedrägligt förfarande försöka för- må någon att betala en påstådd fordran, trots att det saknas rättslig grund för det. I det följande används begreppen fakturabedrägeri och bluffaktura synonymt. Fakturabedrägerier gränsar ibland till aggressiv eller otillbörlig marknadsföring. En tydlig gränsdragning av vad som utgör en bluffaktura är svår att göra. I de flesta fall är verksamheten straffbar eller förbjuden enligt marknadsrättsliga bestämmelser. Ofta handlar det om utskick som på ett bedrägligt sätt utformas som fakturor eller orderbekräftelser och som avser något som den drabbade inte anser sig ha beställt. I vissa fall finns det över huvud taget inte någon tjänst eller vara som är kopplad till fakturan, i andra fall är det som erbjuds mer eller mindre värdelöst. Det är vanligt att det inte har förekommit någon tidigare kontakt mellan utställaren av fakturan och den drabbade, ofta vid mass- utskick av fakturor. sker dock en kontakt genom vilse- ledande eller aggressiv telefonförsäljning, där den drabbade inte har uppfattat att ett avtal har ingåtts eller där det i efterhand felaktigt påstås att ett avtal har ingåtts. En utförligare beskrivning av olika tillvägagångssätt finns i betänkande Stärkt straffrättsligt skydd för egendom (SOU 2013:85). Utred- ningen föreslår att det införs ett nytt brott, grovt fordringsbedrägeri, som syftar till att öka möjligheten att lagföra vid denna typ av verk- samhet. Verksamheten med bluffakturor förekommer i hela landet och kan utgöra del av grov organiserad brottslighet. Fakturabeloppets storlek – ofta – är anpassat för att inte väcka misstanke och därigenom öka chansen att få betalt. Generellt sett genomförs verksamheten på ett förslaget sätt. Komplexiteten i brottslighetens upplägg gör den svårutredd och resurskrävande för samhället. Inte minst den tekniska utvecklingen genom t.ex. inter- net och e-post har lett till att denna typ av verksamhet kan bedrivas i stor skala och till låg kostnad. Fakturabedrägerier förekommer sannolikt inom alla sektorer i samhället och drabbar företag, myndigheter, kommuner och privat- personer. För småföretag och privatpersoner med begränsade ekono- miska och juridiska resurser kan konsekvenserna bli allvarliga. I syfte att förmå den utsatta att betala fakturan utnyttjas ofta olika slags påtryckningsmedel, som annars i och för sig är lagliga. Det kan vara fråga om t.ex. inkassokrav eller hot om att ge in en ansökan om betalningsföreläggande till . Bluffakturor betalas sannolikt av olika anledningar, t.ex. av misstag till följd av vilseledandet eller på grund av rädsla för nega- tiva konsekvenser av ett bestridande. Ett annat skäl kan vara att det från företagsekonomiska utgångspunkter framstår som mer rationellt att betala ett mindre fakturabelopp än att ägna tid och resurser åt att bestrida kravet. Det kan också antas att många drabbade saknar tillräckliga kunskaper om regelverket och om hur de bäst kan ta till vara sina rättigheter. Behovet av en utredning Eftersom bluffakturor i allmänhet handlar om brott, är det natur- ligt att samhällets fokus i första hand har legat på straffrättsliga och polisiära åtgärder. har ett antal sådana åtgärder vidtagits. Som exempel kan nämnas uppdrag att överväga åtgärdsbehovet från straffrättsliga utgångs- punkter. Regeringen har även tillfört Polisen och rättsväsendet i övrigt ökade resurser. Det kan dock konstateras att problemen med bluffakturor alltjämt synes vara påtagliga. Det finns mot denna bakgrund skäl att överväga ytterligare åtgärder vid sidan av de straffrättsliga och polisiära områdena. Kunskapen om fakturabedrägerier är bristfällig och baseras del- vis på den polisanmälda brottsligheten. Enligt kommer dock en stor del av bedrägerierna aldrig till rätts- väsendets kännedom. Anmälningsbenägenheten är låg både för privatpersoner och för företag. När det gäller företag kan det för- bl.a. som rädsla för att företagets rykte och trovärdighet kan skadas (se Brå:s rapport 2012:13, Brottsutvecklingen i –2011, s. 155 f.). Vidare finns det i Egendomsskyddsutred- ningens betänkande uppgifter om att polis och åklagare bedömer att så mycket som av alla bluffakturor inte polisanmäls. Brottsstatistiken speglar alltså inte problemens verkliga omfattning. har det i skilda sammanhang framförts ett antal för- slag på lagändringar, inte minst på civilrättens område. Det har handlat om förslag till ändringar bl.a. i lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtals- lagen) och i kreditupplysningsregleringen. Det är dock svårt att bedöma om dessa förslag är lämpliga och konsekvenserna av dem. Den grundläggande svårigheten är att förändringar i civilrätten träffar även seriösa företag. följer sällan regleringen, oavsett hur den är utformad. Det finns därför en risk för att änd- rade regler skulle påverka seriösa företag negativt, medan de som ägnar sig åt bluffakturor skulle fortsätta att bryta mot lagen. Sammanfattningsvis kan det konstateras att kunskapen om pro- blemens omfattning och påverkan på företag och privatpersoner är bristfällig. Det är därför svårt att bedöma vilka åtgärder som bör vidtas vid sidan av de straffrättsliga. Mot den bakgrunden finns det ett behov av en särskild utredning om problemen med faktura- bedrägerier. Allmänna riktlinjer för uppdraget Åtgärder mot fakturabedrägerier är tänkbara inom flera områden. Det kan vara fråga om lagstiftning, men även om åtgärder som snarare syftar till att effektivisera tillämpningen av det redan befint- liga regelverket. För att kunna bedöma vilka åtgärder som är lämp- liga och effektiva krävs kunskap om problemens verkliga omfatt- ning och karaktär. Utredarens övergripande uppdrag är därför att ta fram ett underlag i dessa frågor. Utredaren ska, med de begräns- ningar som följer av dessa direktiv, föreslå lämpliga åtgärder mot de problem som identifieras. I uppdraget ingår att, utifrån de föränd- ringar som föreslås, lämna fullständiga författningsförslag. Rege- ringen återkommer i det följande till vissa frågor som ska uppmärk- sammas särskilt. Straffrätten och polisiära frågor har stått i fokus när det gäller bekämpandet av fakturabedrägerier. Det finns nu anledning att överväga förändringar på andra områden, t.ex. inom civilrätten, näringsrätten och civilprocessrätten. Det ingår därför inte i utreda- rens uppdrag att föreslå ändringar på straffrättens område. Den lagstiftning som aktualiseras i utredningen har ett brett tillämpningsområde och är utformad för att kunna tillämpas i vitt skilda situationer. En utmaning ligger i att föreslå åtgärder mot en företeelse som bluffakturor utan att försvåra för den stora majoritet seriösa företag som följer regelverket. Utredaren ska av detta skäl inte föreslå åtgärder som riskerar att få mer gene- rella konsekvenser för näringslivet. Som exempel på sådana åtgärder kan nämnas en lagstadgad ångerrätt för näringsidkare eller ett skrift- lighetskrav vid telefonförsäljning mellan näringsidkare. Om sådana åtgärder ska övervägas, bör det ske i ett bredare sammanhang. Frågan om telefonförsäljning till småföretagare övervägs t.ex. inom ramen för en utredning om konsumentskydd vid telefonförsäljning (dir. 2013:95). Av samma skäl bör förslagen inte omfatta förändringar av avtalslagens generalklausuler (33 och 36 §§). De åtgärder som föreslås ska vara ändamålsenliga och propor- tionerliga i förhållande till problemens omfattning och karaktär. Utredaren ska fästa särskilt avseende vid att förslagen inte i onödan leder till kostnader eller administrativa bördor för näringslivet. Lik- som vid all lagstiftning bör enkelhet, överskådlighet och konsekvens eftersträvas. finns det, som framgått, inte någon klar bild av problemen med fakturabedrägerier och liknande förfaranden. En viktig uppgift för utredaren är därför att kartlägga problemens verkliga omfatt- ning och karaktär, t.ex. genom en större enkätundersökning. I det sammanhanget är det även av intresse att få ökad kunskap om var- för bluffakturor i vissa fall betalas av mottagaren trots att mottaga- ren inser att fakturan är oriktig. Utredaren ska också undersöka om det finns problem kopplade till att påstådda fordringar som grun- das på bluffakturor överlåts till andra aktörer. Med beaktande av kartläggningen och övrig tillgänglig kunskap på området ska ut- redaren se över åtgärdsbehoven. I avtalslagen finns bestämmelser om bl.a. avtals ingående och ogiltig- het. Av lagen följer t.ex. att om någon vilseleder en annan person för att förmå denne att ingå ett avtal, uppkommer det inte något bindande avtal (s.k. svikligt förledande, 30 §). Sannolikt grundas de flesta bluffakturor inte på något avtal mellan utfärdaren av fakturan och den drabbade. Avtalsrättsliga ogiltighetsregler är då av mindre intresse, eftersom det inte finns något avtal som kan vara ogiltigt. finns det dock något slags avtal eller avtalsliknande för- hållande. Den avtalsrättsliga regleringen kan då vara av större bety- delse. Avtalslagen är snart och tillkom i när avtal slöts på andra sätt och med hjälp av annan teknik än . Lagens bestämmelser har ändå behållits i stort sett oförändrade . Problemen med bluffakturor har uppenbarligen förändrats . Det kan därför finnas ett behov av att anpassa reglerna till nutida förhållanden. Inte minst finns det ett värde i att det av lag- stiftningen tydligt framgår att den som har lurats in i ett avtal inte är betalningsskyldig enligt avtalet. Mot denna bakgrund ska utredaren överväga om avtalslagens ogiltighetsregler bör moderniseras eller tydliggöras med avseende på lagens tillämpning på problemen med bluffakturor. De som ägnar sig åt bluffakturor utnyttjar ofta olika påtryck- ningsmedel för att få betalt. Det kan handla om t.ex. inkassokrav. Regler om inkassoverksamhet finns bl.a. i inkassolagen (1974:182). Den som bedriver inkassoverksamhet står i regel under Data- inspektionens tillsyn och i vissa fall krävs myndighetens tillstånd. Det krävs dock inte något tillstånd för att bedriva inkassoverksam- het som avser indrivning av ett företags eller en koncerns egna fordringar. Vidare är själva begreppet inkasso inte rättsligt skyddat och kan alltså i princip användas även av oseriösa aktörer. Mot denna bakgrund ska utredaren överväga om regelverket för inkassoverksamhet bör ändras för att ge ett tillräckligt skydd mot att inkassoåtgärder används för att driva in påstådda fordringar som grundas på bluffakturor. Det starkaste rättsliga påtryckningsmedlet vid indrivning av på- stådda fordringar som grundas på bluffakturor är sannolikt hot om att ge in en ansökan om betalningsföreläggande. Även om det är ovanligt att en bluffaktura verkligen leder till en ansökan om betal- ningsföreläggande, kan hotet i sig vara tillräckligt för att en drabbad inte ska våga hävda sina rättigheter. En uppgift om betalningsföreläggande som har registrerats hos är offentlig och får alltså utan hinder av någon sekretessbestämmelse lämnas ut till t.ex. ett kreditupplys- ningsföretag. Om svaranden är näringsidkare, får redan uppgiften om att det har lämnats in en ansökan om betalningsföreläggande användas vid kreditupplysning. Även en ansökan som är obefogad kan därmed komma att synas i kreditupplysningar. Detta innebär i praktiken en slags betalningsanmärkning som kan leda till sänkt kreditvärdighet för näringsidkaren. Om svaranden är en fysisk person som inte är näringsidkare, finns dock en särskild begräns- ning i kreditupplysningslagen (1973:1173). En kreditupplysning får då endast innehålla uppgifter om betalningsförsummelser som har slagits fast i en dom eller genom utslag. har aktörer i näringslivet upprättat s.k. varnings- listor över företag som på olika sätt bedöms vara oseriösa och be- driva verksamhet med bluffakturor eller liknande. Kreditupplys- ningsföretagen använder listorna för att avgöra vilka uppgifter som ska ingå i kreditupplysningar. Att ett företag förekommer på så- dana listor kan alltså medföra att uppgiften om en ansökan om betalningsföreläggande inte tas med i kreditupplysningar. Det finns vidare en möjlighet till rättelse av uppgifter i Krono- fogdemyndighetens register. Enligt lagen (2001:184) om behand- ling av uppgifter i verksamhet ska myn- digheten på begäran av den registrerade rätta, blockera eller utplåna uppgifter som är missvisande i fråga om den registrerades vilja eller förmåga att uppfylla sina ekonomiska förpliktelser. Om en register- uppgift beror på ett krav som grundas på en bluffaktura, kan det vara skäl för rättelse. Mot denna bakgrund ska utredaren överväga om regleringen i frågor om uppgifter i register och om kreditupplysning bör ändras för att minska effekten av ett otillbör- ligt hot om att ge in en ansökan om betalningsföreläggande. I sam- manhanget måste det dock beaktas att sådana åtgärder kan riskera att påverka betalningsviljan även för befogade krav. Försämrade möjligheter att genom kreditupplysning tidigt ta del av uppgifter om begynnande obestånd kan även leda till ökade kreditförluster i näringslivet. Det kan även förekomma att den som ägnar sig åt fakturabedrägerier väcker talan i domstol – eller i vart fall hotar att göra det – som ett påtryckningsmedel. Det aktualiserar frågan om ansvar för rätte- gångskostnader. Utgångspunkten är att den part som förlorar målet fullt ut ska ersätta den vinnande partens kostnader i målet (18 kap. 1 och 8 §§ ). Från denna huvudregel finns det vissa undantag, bl.a. i mål som gäller mindre belopp. I sådana mål är rätten till ersättning för bl.a. ombudskostnader begränsad (18 kap. 8 a § ). En sådan ordning syftar till att skapa en rimlig balans mellan tvisteföremålets värde och processkostnaderna. Bluffakturor avser ofta mindre belopp. Reglerna kan därför leda till att den utsatta inte får ersättning för alla sina kostnader trots att han eller hon vinner målet. Utredaren ska överväga om det finns ett behov av förändringar i fråga om möjligheterna till ersättning för rättegångskostnader i mål som avser mindre belopp, t.ex. om den tappande parten har inlett rättegången i onödan eller annars varit vårdslös i sin processföring eller om ett käromål ogillas till följd av att ett avtal har tillkommit genom svikligt förledande. I detta sammanhang finns det skäl att uppmärksamma de rätts- skyddsförsäkringar som regelmässigt ingår i hem- och företags- försäkringar. Ofta utesluts tvister som avser mindre belopp från försäkringsskyddet. Utredaren ska belysa förhållandet mellan rätte- gångskostnadsreglerna och undantagen i de rättsskyddsförsäkringar som förekommer på marknaden. En förutsättning för att kunna komma till rätta med problemen med fakturabedrägerier är att de drabbade känner till sina rättig- heter och hur dessa bäst kan tas till vara. De drabbade måste känna sig trygga i att bestrida en bluffaktura. Först då kan regelverket få avsedd verkan. Utredaren ska därför särskilt överväga behovet av informationsinsatser riktade till företag och enskilda, t.ex. för att sprida kunskap om hur fakturabedrägerier kan förebyggas, vilket skydd regelverket ger och om hur rättigheterna bäst kan tas till vara. Utredaren kan också överväga vilka åtgärder som näringslivet och andra drabbade själva kan vidta, t.ex. genom branschorganisa- tioner. Det är också viktigt att insatserna mot problemen kan ske sam- ordnat. finns det ett visst samarbete mellan berörda myndig- heter, näringslivet och andra intressenter i frågor om faktura- bedrägerier. Utredaren ska överväga behovet av ett fördjupat sam- arbete och informationsutbyte mellan aktörerna. Om det finns ett sådant behov, ska utredaren överväga lämpliga former för sam- arbetet och informationsutbytet. Flera av de områden som berörs av utredarens uppdrag ryms inom olika myndigheters verksamheter och tillsynsområden.