sou · H3B310 · 2015-02-26 00:00:00 — Se , Dahlsjö, Julstads kommentar till nämnda paragraf. 22Av Lag (1966:374) om Sveriges sjöterritorium framgår att Sveriges sjöterritorium begrän- sas av territorialgränsen. 23Inom ramen för ett annat utredningsuppdrag i havsgränsutredningen behandlas gränsen mot allmänt vattenområde mer utförligt, se Dir. 2011:41 s. 6. I 1 kap. 1 § jordabalken fastslås att fast egendom är jord, varmed förstås både fast mark och vattentäckt område som ingår i det svenska territoriet. Även allmänt vattenområde är fast egendom. Den fasta egendomen är indelad i särskilda fastigheter med undan- tag för allmänt vattenområde som alltså inte utgör en fastighet i jordabalkens mening och inte ingår i fastighetsindelningen.24 Det allmänna vattenområdet finns inte heller med i fastighetsregistrets fastighetsredovisning. Området är dock kommun- och länsindelat och finns i detta avseende utmärkt på registerkartan. 3.1Äganderätt till allmänt vatten I nutida svensk rätt är äganderätten till vattenområden primärt en ensamrätt till grunden under vattnet (botten). Från denna rätt här- leds sedan rätten till andra förfoganden över området, t.ex. rätten att ta sand eller fiska.25 Denna uppfattning verkar dock ha kommit till klart uttryck först . I Hälsingelagen före- skrevs att den som äger land äger vatten. Detta syftade sannolikt på land invid vattnet och inte under vattnet (grunden). Rätten till vattnet ansågs alltså tidigare följa äganderätten till stranden.26 Om det skulle finnas en statlig äganderätt till allmänt vatten- område så skulle det egentligen vara fråga om en äganderätt till grunden varifrån man kan härleda en rätt att förfoga över vatten- området. Beträffande själva vattnet är det mest rättvisande att tala om rådighet eftersom man inte brukar använda uttrycket ägande- rätt om något så flyktigt som vatten.27 För enkelhetens skull används här begreppet äganderätt avseende både grunden och vattnet. 19720:20 del B1 s. 71 där departementschefen konstaterar att 1 kap. 2 § JB (som hänvisar till särskilda bestämmelser beträffande allmänt vattenområde) innefattar ett undan- tag från 1 kap. 1 § JB (där det står att den fasta egendomen är indelad i fastigheter) eftersom det inte ingår i fastighetsindelningen. Se även (1967) s. 83. 25Se s. 103 f samt (1957) s. 8 och 11. Beträffande fisket kan tilläggas att omfattar äganderätten till en fastighets vattenområde normalt även äganderätten till fisket inom området. Äganderätten till vatten och fiske får bara skiljas åt i vissa fall (se 3 kap. 8 § FBL). Det är dock inte ovanligt att äganderätten till vattnet och fisket är åtskild på grund av äldre bestämmelser. Det förekommer även att fastigheter består enbart fisket inom ett vatten- område. En sådan fastighet brukar kallas fiskefastighet. Se Julstad s. 28. 26Rodhe s.104 f. I viss mån lever denna uppfattning kvar , se 1 kap. 5 § JB. 27Se t.ex. 2 kap. 2 § lag (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Flera författare har behandlat frågan om ”äganderätt” till vattnet. Se s. 56, s. 56 ff. samt s. 210 f. 1929 beslöt Kammarkollegiet att införa allmänt vattenområde i jordeboken under beteckningen ”lägenheten Kronovattnet nr 1”. Därefter genomfördes en gränsbestämning mellan lägenheten och det angränsande enskilda vattenområdet. Förrättningen överklagades och avgjordes slutligen av HD (NJA 1933 s. 490) som upphävde gränsbestämningsbeslutet. HD påpekade att gränsen mot det all- männa vattenområdet var underkastad förskjutning i samband med den fortgående förändringen av strandlinjen och vattendjupet utan- för. Man ansåg därför att gränsen inte kunde bestämmas i den ord- ning som avsågs i 7 kap. jorddelningslagen.28 Därefter lät Kammar- kollegiet avföra ”Kronovattnet nr 1” ur jordeboken.29 Det är mot bakgrund härav som ett uttalande i SOU 1947:38 med förslag till ny jordabalk bör läsas. Där konstateras att gränsen mellan enskilt och allmänt vattenområde ska vara rörlig och att strandägarens äganderätt alltså får anses sträcka sig från den verkliga strandlinjen oavsett förskjutningar i form av landhöjning etc. I sammanhanget uppmärksammas att Kammarkollegiet tidigare infört vattenområden som inte är underkastade enskild äganderätt i jordeboken. Man uttalar beträffande Kammarkollegiets förfaringssätt att detta: måste ytterst grunda sig på antagandet, att en verklig fastighetsgräns finnes utanför strandlinjen och att området utanför denna gräns är en kronan tillhörig fast egendom. En sådan uppfattning torde vara för svensk rättsåskådning främmande30 Såsom konstaterades redan i inledningen finns ingen uttrycklig reglering av äganderätten till allmänt vatten. Av Kammarkollegiets instruktion framgår att myndigheten företräder allmänt vattenområde när ingen annan myndighet gör det.31 Denna skrivning infördes i instruktionen 1972. Även företrädde Kammar- kollegiet allmänt vattenområde, dock är det oklart varifrån den behörigheten kom.32 Instruktionen innehåller inga krav på tillstånd 28Lag om delning av jord å landet. 29Se (1957) s. 15 ff. 30Se SOU 1947:38 s. 47. 312 § förordningen (2007:824) med instruktion för Kammarkollegiet. 32Se Kammarkollegiets skrivelse dnr 4.1-5982-10. Av 7 kap. 8 § Lag om delning av jord å landet följde att vid gränsbestämning mot allmänt vattenområde skulle sammanträde hållas med ombud för det allmänna. eller någon förklaring om rådigheten. Kammarkollegiets uppdrag har av verksamhetsutövare och myndigheter tolkats som att det krävs rådighetsmedgivande från kollegiet för att få disponera allmänt vattenområde. Kollegiet har beslutat om rådighetsmedgivande av- seende bl.a. uppförande av vindparker, odling av musslor, nedlägg- ning av kabel och dumpning av muddermassor.33 3.2.1Lagen om gräns mot allmänt vattenområde Syftet med lagen om gräns mot allmänt vattenområde är att fast- ställa gränsen mellan allmänt och enskilt vattenområde. Lagen reg- lerar inte äganderätten till det allmänna vattenområdet men frågan diskuterades i förbigående i lagens förarbeten där man närmast verkar ha utgått från att det allmänna vattenområdet var res nullius.34 fick ett privatägt bolag tillstånd av dåvarande vattendom- stolen att suga sand på allmänt vattenområde. Med anledning härav skrev Kammarkollegiet till Kungl. Maj:t och framhöll att man ansåg att nyttigheter som denna inte fick tillgodogöras på allmänt vatten- område utan Kungl. Kammarkollegiet argumen- terade för att den aktuella sandtäkten närmast var jämförlig med vanlig grustäkt, eller kanske snarare med tillgodogörande av på kronojord.35 Till följd av Kammarkollegiets framställan utarbetades en proposition36 i syfte att reglera statens rätt till ersättning. Efter en redogörelse för behandlingen av frågan om den rättsliga karak- tären av allmänt vattenområde i olika sammanhang konstaterar departementschefen att det måste anses oklart vilken rättslig ställ- ning man kan tillägga allmänt vattenområde: bestämningar som genomförts enligt nämnda paragraf har Kammarkollegiet kallats för att bevaka de intressen som är knutna till det allmänna vattenområdet. Se även NJA II1951 s. 483. 33Se Kammarkollegiets skrivelse dnr 4.1-5982-10. 34Se NJA II 1951 s. 346–347. Se även (1957) s. 18 not 7. 1953 nr 212 s. 5. 1953 nr 212. Det kan anses tillhöra kronan, men man kan måhända också hävda, att det på annat sätt är en det allmännas tillhörighet eller att det icke till- hör någon37 I propositionen uttalar departementschefen även följande: Avgörande för frågan huruvida kronan enligt gällande rätt äger uttaga avgift för rätten till sandtäkt å allmänt vattenområde torde vara om denna rätt är förbehållen kronan eller om den i princip tillkommer envar. På grund av ofullständigheten i gällande lagstiftning på detta område kan det ifrågasättas huruvida något säkert svar därpå kan lämnas.38 Starka skäl talar emellertid för att rätten till sådan sandtäkt, varom här är fråga, bör tillkomma kronan. Det kan nämligen av flera orsaker ej vara rimligt att naturtillgångar, belägna på områden undandragna enskild äganderätt, skall kunna tillgodogöras av enskilda i betydande omfatt- ning. Det synes därför genom lagstiftning böra fastslås, att rätten till sandtäkt å allmänt vattenområde tillkommer kronan.39 Departementschefen konstaterar därefter att det lämpligaste sättet att säkra kronans rätt till sandtäkt på allmänt vattenområde är att genom lag förklara att allmänt vattenområde tillhör kronan. För att göra detta skulle man dock behöva utreda de begränsade rättigheter till allmänt vattenområde som enligt lag eller annars tillkommer enskilda och som även framledes ska bestå. Någon sådan utredning förelåg inte och departementschefen konstaterade att en legal för- av kronans äganderätt till allmänt vattenområde fick anstå i avvaktan på en sådan utredning. I stället nöjde man sig med en mera provisorisk lösning och reglerade bara den aktuella frågan om rätt till sand-, grus- och stentäkt.40 I lagrådets yttrande över lagförslaget betonades att förslaget inte innefattade något ställningstagande till frågan hur rättsläget mera generellt borde bedömas.41 I samband med lagstiftningsarbetet beträffande sand-, grus- och stentäkt uppdrogs åt Kammarkollegiet att utreda och lägga fram förslag till lagstiftning genom vilken kronan skulle förklaras vara ägare till de allmänna vattenområdena. Utredningen ledde fram till 1953 nr 212 s. 4. 1953 nr 212 s. 5. 1953 nr 212 s. 5 f. 1953 nr 212 s. 6. lag om rätt till sand-, grus- och vattentäkt inom allmänt vattenområde ersattes avseende havsområdet av lag (1966:314) om kontinentalsockeln. Beträff- ande allmänt vattenområde i de större insjöarna ersattes lag av kungörelsen (1966:320) om upplåtelse från staten av rätt till sand-, grus- eller stentäkt inom vissa allmänna vatten- områden. 1953 nr 212 s. 8. ett betänkande år 1965.42 Vid remissbehandlingen framkom att flera tunga remissinstanser var kritiska till betänkandet. De ansåg att betänkandet inte tillräckligt ingående redogjorde för vilken rättslig status det allmänna vattenområdet kunde anses ha utan explicit reg- lering. Vidare efterfrågades en mer utförlig utredning av förekomsten av rättighetshavare inom det allmänna vattenområdet. Även vissa frågor om gränsdragningen mellan allmänt och enskilt vatten samt om fastighetsredovisning och fastighetsbildning blev föremål för kritik. Betänkandet ledde aldrig till lagstiftning, utan ärendet skrevs av mot propositionen med förslag till lag om kontinentalsockeln.43 Lag (1966:314) om kontinentalsockeln reglerar användningen av kontinentalsockelns naturtillgångar. Med kontinentalsockeln förstås havsbottnen och dess underlag inom allmänt vattenområde samt det havsområde utanför territorialgräns som regeringen bestämmer (se 1 §). I lagens 2 § konstateras att rätten att utforska kontinentalsockeln och utvinna dess naturtillgångar tillkommer staten. Inom allmänt vattenområde äger lagen inte tillämpning på sådana naturtillgångar som omfattas av svensk lagstiftning angående fiske.44 I förarbetena till lagen om kontinentalsockeln uttalade departe- mentschefen följande beträffande frågan om äganderätten till allmänt vatten: I fråga om havsbottnen innanför territorialgränsen har utredningen utgått från att äganderätten till allmänt vattenområde i enlighet med det av kammarkollegiet framlagda förslaget skall genom särskild lagstiftning tillerkännas staten (min kursivering).45 Med hänsyn till den kritik som riktats mot Kammarkollegiets för- slag konstaterade dock departementschefen att det inte var möjligt att nu lösa de frågor som gett upphov till kritiken. Därför kunde inte frågan om lagstiftning angående statens äganderätt till allmänt vattenområde tas upp inom ramen för det pågående lagstiftnings- arbetet. Avsaknaden av lagstiftning angående statens äganderätt till 42Kammarkollegiets betänkande B 1 nr 566. 43Se redogörelse i Kammarkollegiets skrivelse dnr 4.1-5982-10 s. 3 samt NJA II 1966 s. 382. 44Se 1 § in fine. 45Se NJA II 1966 s. 382. allmänt vattenområde ansågs däremot inte påverka den mera be- gränsade frågan om rätt till naturtillgångar på havsbottnen inom all- mänt vattenområde. Denna rätt skulle tillerkännas staten och man lagstiftade i enlighet härmed.46 Sammanfattningsvis har man, såvitt Lantmäteriet kan utläsa, kon- sekvent uttryckt en tvekan angående statens rätt till det allmänna vattenområdet i de lagstiftningsärenden där frågan har behandlats. 4 En internationell utblick skriver i en artikel att i de flesta länder be- traktas statens rättsförhållande till territorialvattnet såsom endast en höghetsrätt, ett uttryck för statens imperium över territoriet alltså. Här ges som exempel bl.a. , och . En uppfattning om att havsterritoriet omfattas av statens äganderätt finns dock t.ex. i och vissa delstater i . betonar att i många länder är övervägandena kring det statliga rättsanspråkets karaktär lika tveksamma som i Sverige.47 På grund av den närbesläktade rättsutvecklingen är sär- skilt intressant. Det finska begreppet allmänt vatten ligger nära det svenska begreppet, och argumentationen i frågan om äganderätten till allmänt vatten liknar den som förts i . I fick dock frågan ett tydligt svar när man införde en legal för- att det allmänna vattenområdet är statens egendom. För- klaringen infördes i 1 § Lag om rätt till allmänna vattenområden /204 där det står följande: territorialvatten och stora fjärdar i insjöar äro, till den del de äro belägna utanför byarågång, allmänna vattenområden. Allmänna vatten- områden jämte botten äro statens egendom (min kursivering).48 Angående allmänna vattenområden inom landskapet gäller vad om dem särskilt stadgas. 46Se NJA II 1966 s. 382 f. 47Se 1958 s. 439 f., se även B 1 nr 566 s. 38. 48Paragrafen var med i den ursprungliga lagtexten . finska proposition49 med förslag till lag om rätt till all- mänt vattenområde uppges att frågan om det allmänna vatten- områdets rättsliga ställning har visat sig svårlöst. Vattenområdet har visserligen såsom kronans allmänna vatten ansetts tillhöra staten men det har framförts olika åsikter om ifall statens rätt till området endast är av karaktären imperium eller om den även innefattar en enskild äganderätt. Den finska uttalade i en dom från att området i privaträttsligt hänseende borde betraktas som herrelöst område. På grund av den oklarhet som rådde i frågan ansåg regeringen att det var nödvändigt att reg- lera det allmänna vattenområdets rättsliga ställning och nyttjandet härav. Lösningen blev därför en legal förklaring om kronans ägande- rätt till allmänt vattenområde.50 Som grund för stadgandet om statens äganderätt till området hänvisade man i förarbetena till principen att områden som inte ägs av någon enskild är statens egendom. Principen uttalades skogsförordning och har även senare erkänts av finsk lag- stiftning i fråga om vissa områden.51 Vidare uppgavs följande: Problemet rörande de allmänna vattenområdenas rättsliga ställning har man i stadgandet sökt lösa på ett sätt, som såväl ur historisk synpunkt som med beaktande av det hos oss gällande, på den privata ägande- rätten grundade vattenrättsliga systemet kan anses ansluta sig till vår rättsordning. Då ingen nu kan anses inneha äganderätt till allmänna vattenområden, innebär stadgandet i 1 § icke någon överföring av ägande- rätten. Stadgandet innehåller med andra ord en bestämmelse om att ifråga- varande områden icke skall betraktas såsom herrelösa.52 uppgift att statens rätt till territorialvattnet i är att betrakta som en höghetsrätt verkar alltjämt vara aktuell. I anses staten inte ha en äganderätt till området utan bara en rätt att t.ex. bestämma över hamnbyggen och liknande disposi- tioner på motsvarigheten till allmänt vattenområde. 49Till Kammarkollegiets betänkande B 1 nr 566 bifogas en tidigare proposition i frågan med liknande resonemang. Det förslaget verkar dock ha förfallit mot bakgrund av några svårlösta frågor som berörde . 50Se [finska] regeringens proposition till med förslag till lag om rätt till allmänna vattenområden, riksdag N:o 176 s. 2 ff. 51Se [finska] regeringens proposition till med förslag till lag om rätt till allmänna vattenområden, riksdag N:o 176 s 2. 52Se [finska] regeringens proposition till med förslag till lag om rätt till allmänna vattenområden, riksdag N:o 176 s. 3. nyttjas av alla landets invånare för att bada, fiska etc. men anses inte kunna vara föremål för äganderätt.53 Även i verkar det närmast röra sig om en höghetsrätt och ingen egentlig äganderätt. Havs- och fjordområdena utanför ”eien- domsgrensen” i vattnet är inte statsegendom i privaträttslig mening utan brukar betecknas som ”eierløst” område.54 Under framförallt men även senare gjorde kungamakten gällande att den ägde en s.k. regalrätt. Regalrätten grundades på kungens överhöghet och kunde ingripa i och begränsa den enskilda äganderätten.55 Vad gäller den nu aktuella frågeställ- ningen är det inte fråga om att statens rätt skulle inkräkta på enskilds äganderätt. Det allmänna vattenområdet är inte föremål för några enskilda äganderättsanspråk. Däremot har regalrättens framväxt betydelse för frågeställningen eftersom regelrätten skulle kunna åberopas som grund för en statlig äganderätt till det allmänna vatten- området. Fiskeregalet är av särskilt intresse i sammanhanget. Innebörden av begreppet regalrätt är inte helt enkel att inordna under en nutida rättsuppfattning. hänvisar beträffande begreppet till den sammanblandning av privaträttsliga och offentligrättsliga synpunkter som präglade äldre tiders finansrätt och statsrätt över- huvudtaget.56 Även om kungamakten hävdade sin regalrätt så inne- bar det inte nödvändigtvis att man hävdade en äganderätt utan det kunde röra sig om en svagare rätt, t.ex. att staten anknöt ett eko- nomiskt intresse till vissa resurser.57 var den som först öppet proklamerade kronans äganderätt till all jord som ännu inte var bebyggd eller tagen i be- sittning av byar och större samfälligheter, häradet eller landskapet. I öppet brev till menige man i , , 53Uppgifterna kommer från mailkontakter med , special- konsulent, og , , Kort & Matrikelstyrelsen i . Se även kammarkollegiets betänkande B 1 nr 566 s. 38 f samt där gjorda litteraturhänvisningar. 54Uppgifterna kommer från mailkontakter med Hans Sevatdal, norsk professor i eiendomsfrag. Se även Kammarkollegiets betänkande B 1 nr 566 s. 39 ff samt där gjorda litte- raturhänvisningar. 55Se avsnitt VIII. 56Se s. 240 n. 57Se (1957) s. 38. ”sådana ägor som obygde liggie höre , Oss och Sverigis Crone till och ingen annan”. De ägor som avsågs var alltså de marker som inte var någons egendom.58 påbud om skogarna59 utgår från brev från 1542 som här ges innehållet att ”alle sådane Ägor, som således obygde ligga fierran ifrån Ägoskillnaden och Bygdelagerne, höra Öfwerheten och Chrono til och ingen annan”.60 I påbudet fanns klart uttalade bestämmelser om företagande av avvittring, dvs. avskiljande av kronans mark från de enskilda hemmanens och byarnas ägoområden. Påbudet har ansetts innebära att kronan, med formellt stöd av brev, framställde privaträttsliga anspråk på sådana avlägset belägna områden som var att anse som skogsmarker. Påbudet byggde på grundsynen att all mark i hade en ägare – om inte någon annan så i vart fall staten.61 5.1Närmare om fiskets betydelse ansågs fisket tillkomma den som ägde vattnet. Fiske var i princip det enda sättet att utnyttja ägande- rätten till vattnet . , som har gjort en om- fattande granskning av äldre rättskällor, konstaterar att praktiskt taget allt material från äldre tid avseende allmänt vattenområde är att hämta från fiskerätten.62 har gjort en analys av hur ett vattenområde betraktats historiskt och beskriver att man räknade med en rätt till vattenområde som väl liknade äganderätten men knappast 58Se förslag till lag om ströängars indragande till kronan, s. 110. –talet dök det s.k. Helgeandsholmsbeslutet upp. Det var ett dokument som kom att få stor betydelse som stöd för regalrättsliga anspråk. Av dokumentet ansågs följa att all ouppodlad jord, de större vattendragen, malmfyndigheterna och skärgårdsöarna med deras fisken till- hörde kronan. Någon kronans äganderätt i privaträttslig mening var det dock sannolikt inte tal om. klargjordes att dokumentet var en förfalskning och det är tvek- samt om dokumentet fick någon avgörande betydelse för utvecklingen av regalrätten. åberopades dock Helgeandsholmsbeslutet och dess tillämpning som stöd för kronans regalrätt, se NJA 1900 s. 126 samt (1957) s. 11. 59Förordningen och påbudet om de norra skogarna som utkom . 60Se förslag till lag om ströängars indragande till kronan, s. 112 f. samt NJA 1981 s. 1 s. 199 f för en utförligare redogörelse. 61Se NJA 1981 s. 1 s. 199 f. 62Se (1957) s. 10 samt och s. 121. betecknades som en sådan. I äldre lagar och författningar använder man beteckningen ”fiske” och ”fiskevatten” på själva vattenområdet eftersom detta i princip hade sitt egentliga värde just genom fisket. Termerna ”fiske” och ”fiskevatten” användes alltså som synonyma med ”vattenområde”. inträder dock en terminologisk förskjutning och ”fiske” och ”fiskevatten” reserveras för rätten att fiska och används inte längre för att beteckna vatten- området som sådant. fäster man uppmärksamheten på grunden under vattnet och börjar härleda dispositionsrätten över vattenområdet ur äganderätten till grunden, se även avsnitt 3.1.63 Den gamla uppfattningen om fisket som det enda sättet att nyttja vattenområdet gör naturligtvis synen på fisket särskilt in- tressant för frågan om regalrätten kan ha grundlagt en statlig ägande- rätt till allmänt vattenområde. Svenska staten har sedan medeltiden på olika sätt förfogat över fisket i de vatten som omger och det finns formuleringar som visar att fisket ansågs tillhöra kronan som hade rätt att ta ut avgift för fisket. Däremot är det inte säkert att man därmed menade att fisket var kronans egendom i privat- rättslig mening.64 åberopande gärna regalrättsliga grunder för att ut- nyttja naturtillgångar och få in pengar till statskassan. Havsfisket var naturligtvis en viktig inkomstkälla. I ett brev säger sig ha varit överens med rikets råd om att ”alla strömmings- fisken och fiskeläger, som utmed saltsjön65 sig sträcka, skola efter denna dag bliva och kallas, som de ock med rätta äro, Konungens rätta allmänningar”. Samma brev föreskrev att kungen skulle ha en tredjedel av saltsjöfisket liksom av andra allmänningar och upp- repade regeln från Hälsningelagen att den äger vatten som äger land varvid konstaterades att fisket närmast stranden var förbehållet strandägarna. Fisket därutöver skulle dock få nyttjas av envar mot avgift.66 Den följande utvecklingen visade att politik varit framgångsrik. Kronans regalrätt till fisket i respekterades allmänt under de två följande århundradena. Regalrätten åberopades även för anläggandet av en mängd enskilda kronofisken på enskilt 63Se s. 111. 64Se s. 240 f samt (1957) s. 10 ff. 65Med avses med alla dess vikar och fjärdar inom . 66Se (1957) s. 11 samt SOU 1925:19 s. 48 ff. eller allmänt vatten som efterhand överläts till enskilda mot årlig avgift eller ränta som bestämdes genom skattläggning. De enskilda kronofiskena var inte förenade med någon strandäganderätt för kronan. De privaträttsliga kronofiskena däremot tillhörde ofta kronan på grund av strandäganderätten vid kronans jordbruksdomäner. Härutöver fanns även allmänna kronofisken som inte var förbehållna kronan utan upplåtna till härads- och sockenbor. Fisket på allmänt vattenområde (framförallt ) benämndes ofta kronoallmän- ningsfiske.67 Fiskeristadgan av innebar en väsentlig förändring i lagstiftningen. Fiskeristadgan inleddes med en bestäm- melse där fisket i öppna havet förklarades vara fritt för varje svensk undersåte utan avgift till kronan. Syftet var att främja fiskerinäringen. Härmed anses staten ha avsagt sig fiskeregalet.68 Regler om vem som har rätt att fiska inom Sveriges sjöterri- torium finns numera i fiskelagen (1993:787). Än anses fisket i enskilda vatten tillhöra fastighetsägaren.