sou · H3B374 · 2015-08-18 00:00:00 — Syftet med bestämmelsen är att säkerställa att en vuxen inte placeras i en annan stat om de behöriga myndigheterna i den stat där den vuxne föreslås bli placerad motsätter sig det. SOU 2015:74 Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat redogörs för i avsnitt 11.4.2, bedömer utredningen att ett place- ringsbeslut av en annan fördragsslutande stats myndighet som har fattats efter samråd och godtagande också måste förklaras verk- ställbart i placeringslandet innan beslutet kan genomföras (artikel 25).1 finns det inte några uttryckliga be- stämmelser om vilken stats myndigheter som ska utöva tillsyn över en placering enligt artikel 33. Av artikel 14 framgår emellertid att när en åtgärd som har vidtagits i en fördragsslutande stat ska tillämpas i en annan fördragsslutande stat bestäms villkoren för tillämpningen av lagen i den sistnämnda staten (se avsnitt 9.3). Enligt utredningens bedömning innebär detta bland annat att en placering i ska följa svensk lag och svenska myndigheter ska utöva tillsyn över en placering här i landet (se även avsnitt 13.4.3) även om beslutet om placeringen togs i en annan fördragsslutande stat. Bestämmelsen i artikel 33 har sin motsvarighet i artikel 33 . När det gäller artikel 33.2 Haag- konvention krävs att behörig myndighet i den anmodade staten har samtyckt till placeringen eller vården med beaktande av barnets bästa medan beslut om placering enligt kan meddelas om inte den anmodade statens behöriga myndighet inom skälig tid meddelar att den motsätter sig beslutet. Artikel 56 II-förordningen är i huvudsak utformad på motsvarande sätt som artikel 33 . Artikel 33 är den enda bestämmelsen om ett obligatoriskt samrådsförfarande. Samrådet innebär att hän- syn tas till att det är den anmodade staten som styr över villkoren för den vuxnes rätt att vistas i den staten, till exempel avseende statens migrationslagar i fråga om utländska medborgare, innan ett placeringsbeslut fattas. Även ansvaret för kostnader kan avgöras genom samrådet.2 Behörig myndighet i den tillfrågade staten har rätt att motsätta sig ett placeringsbeslut, i vilket fall beslutet inte får tas. Underlåtenhet att följa samrådsförfarandet är sanktionerat med rätten att vägra att erkänna åtgärden, se artikel 22.2 e). 1Jämför mål Health Care Executive, C-92/12 PPU: Domstolens dom (andra avdelningen) av (begäran om förhandsavgörande från – ). 2Se , Explanatory Report, paragraf 138, och jämför uttalanden i prop. 2011/12:85, s. 67 f. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat behöriga myndigheten ska dock meddela sitt motstånd till den övervägda placeringen inom skälig tid. Varje fördragsslutande stat får utse myndigheter till vilka fram- ställningar enligt bland annat artikel 33 ska göras och på detta sätt tydliggöra vilken myndighet som ska hantera en framställning (arti- kel 42). Såväl frivilliga placeringar som tvångsvård omfattas av artikel 33. För svensk del skulle en placering av en vuxen i en annan för- dragsslutande stat alltså kunna ske med stöd av SoL, LSS, LVM, LVU3 eller LPT. En placering i en annan fördragsslutande stat skulle kunna bli aktuell om den vuxne har sina närmaste släktingar i en annan fördragsslutande stat eller när den slags vård som den vuxne behöver bäst kan tillhandahållas i en annan fördragsslutande stat eller när den vuxne endast kan kommunicera på en annan fördrags- slutande stats språk. Dessa omständigheter torde ofta samverka i ett och samma fall. Även när den vuxne har en uppenbart närmare anknytning till en annan fördragsslutande stat kan en placering där bli aktuell att överväga. I avsnitt 13.4 kommer utredningen att över- väga om och under vilka förutsättningar det är lämpligt att placera en vuxen i en annan fördragsslutande stat och i vilka situationer det kan finnas anledningar för svenska myndigheter att motsätta sig en placering i Sverige.4 I avsnitt 16.3 överväger utredningen om ordning- en för placeringar av vuxna i en annan fördragsslutande stat enligt artikel 33 bör göras allmänt tillämplig. 13.3Allmänt om den svenska regleringen av särskilt boende och vård utanför det egna hemmet Kommunen ansvarar för och har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver (2 kap. 1 § och 2 a kap. 1 § SoL). – eller någon annan nämnd som fullgör uppgifter inom – ska verka för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta i samhällets gemenskap och att leva som andra (5 kap. 7 § 3I LVU regleras tvångsvård för en vuxen upp till dess han eller hon fyller . 4Jämför 3 § lagen om 1996 års och överväganden i prop. 2011/12:85, s. 48, när det gäller skydd av barn. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat Nämnden ska medverka till att den enskilde får bo på ett sätt som är anpassat efter hans eller hennes behov av särskilt stöd. Det är kommunen som ska inrätta bostäder med särskild service för de enskilda som till följd av sådana svårigheter behöver ett anpassat boende. ska också aktivt sörja för att den enskilde miss- brukaren får den hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket (5 kap. 9 § SoL). Nämnden ska i samför- stånd med den enskilde planera hjälpen och vården samt noga be- vaka att planen fullföljs. har även ett ansvar för skyddsbehövande äldre människor och ska verka för att dessa personer får goda bostäder samt stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service (5 kap. 5 § SoL). Vidare finns det en skyldighet för kommunen att inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre män- niskor som behöver särskilt stöd. ska sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller boende, ett så kallat HVB-hem (6 kap. 1 § första stycket SoL). Vård i familjehem avser inte bara vård av barn utan sådan vård kan också komma i fråga för vuxna personer, till exem- pel narkotikamissbrukare. Många hjälpbehövande behöver emeller- tid mer omfattande insatser än de som kan ges i ett enskilt hem. Den enskildes förhållanden kan till exempel ställa krav på mer omfattande behandlingsinsatser från särskilt utbildad personal och det kan bli fråga om dygnet-runt-insatser i särskilt anpassade loka- ler. I dessa fall krävs att den enskilde i stället tas emot i ett HVB- hem. Båda dessa placeringsformer kan aktualiseras såväl när insat- sen sker på frivillig väg som när den görs med stöd av LVU5 och LVM. Som utgångspunkt ansvarar kommunen för att det finns till- gång till familjehem och HVB-hem men i vissa fall ska behovet tillgodoses av staten (6 kap. 2 och 3 §§ SoL).6 Att de enskilda kommunerna har det yttersta ansvaret för de sociala insatserna inom sina respektive gränser utesluter inte att de kan samarbeta med varandra i enskilda fall. På så sätt möjliggörs 5Fram till dess att den vuxne har fyllt . 6Behovet av sådana hem som avses i 12 § LVU samt 22 och 23 §§ LVM ska tillgodoses av staten. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat boende i familjehem och HVB-hem belägna i någon annan kommun än den egna. En förutsättning är att den kommun som beslutar om insatsen först informerar och samråder med den andra kommunen. Förutom i nordiska förhållanden7, är det inte reglerat under vilka förutsättningar en vuxen med hemvist i utlandet kan beviljas ett anpassat boende i eller en vuxen med hemvist i ett sådant boende i utlandet. En vuxen kan också beviljas bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad för vuxna med stöd av LSS (9 § 9). Det är kommunerna som ansvarar för bostaden. Av 22 § LSS framgår att ledningen av kommunens verksamhet enligt lagen ska utövas av en eller flera nämnder som fullmäktige utser. 13.4Behovet av lagändringar eller kompletterande bestämmelser 13.4.1Utgångspunkter för prövningen av en placering Utredningens bedömning: Beslut i en annan fördragsslutande stat om tvångsvård som med stöd av artikel 33 Haag- konvention föreslås få genomföras i bör inte godtas. Inte heller bör i fattas beslut om tvångsvård som ska genomföras i en annan fördragsslutande stat. Det bör inte införas några särskilda bestämmelser i fråga om upphållstillstånd för vuxna som avses få en insats i form av ett boende i . Möjligheten att bestämma förutsättningar för en placering När en myndighet överväger att placera en vuxen i en annan fördrags- slutande stat krävs, som redovisas i avsnitt 13.2, enligt artikel 33 samtycke från den behöriga myndigheten i det anmodade landet. 7 Se den nordiska konventionen om socialt bistånd och sociala tjänster. Konventionen gäller som lag i enligt lagen (1995:479) om nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster, vilken trädde i kraft . Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat Detta innebär att det är upp till de enskilda länderna att bestämma de närmare förutsättningarna för i vilka fall samtycke ska lämnas.8 Utredningen kommer i avsnitt 13.4.3 att överväga vilka förut- sättningar som bör vara uppfyllda för dels godtagande av en place- ring i , dels svenska beslut om boende i en annan fördrags- slutande stat. Frågan om tvångsvård över landgränserna ska tillåtas är av särskild betydelse för vilken myndighet som ska vara behörig att ta ställning till en förfrågan om en placering i och utred- ningen väljer att behandla denna fråga först i det följande. Utred- ningen överväger därefter frågan om ett särskilt uppehållstillstånd för vuxna som avses få ett boende i . En förutsättning för att socialnämnden får godkänna att en myn- dighet i en annan fördragsslutande stat placerar ett barn i och att socialnämnden får placera ett barn i ett annat land enligt är att barnets vårdnadshavare och, om barnet fyllt , barnet samtycker till placeringen (6 kap. 11 a § 3 och 11 b § 3 SoL). Ett av skälen till detta är JO:s uttalanden i fråga om tvångsvård av ungdomar enligt LVU utomlands.9 JO har kon- staterat att LVU inte kan bedrivas i ett annat land eftersom de tvångsbefogenheter som ingår i LVU-vården, liksom tillsynen, inte kan utövas utanför gränser. Även enligt den nordiska kon- ventionen om socialt bistånd och sociala tjänster10 krävs att den enskilde vill flytta till ett annat nordiskt land för behandling eller vård (artikel 9). Ett tvångsomhändertagande är i sig en ingripande åtgärd och det bör enligt utredningens uppfattning krävas mycket starka skäl för att godta annat än frivilliga placeringar av vuxna i en annan för- dragsslutande stat. Även om förutsättningarna ser något olika ut för tvångsplaceringar av barn respektive för vuxna torde, enligt ut- redningens mening, liknande hänsyn göra sig gällande vid bedöm- 8Se , Explanatory Report, paragraf 138, och jämför bedömningen när det gäller i prop. 2011/12:85, s. 48. 9Se JO:s ämbetsberättelse 1990/91, s. 168 och 1997/98, s. 337. 10Konventionen gäller som lag i enligt lagen (1995:479) om nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster, vilken trädde i kraft . Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat ningen av om vuxna ska kunna placeras i en annan fördragsslutande stat som när det gäller barn. Det förhållandet att samtycke krävs enligt den nordiska konventionen om socialt bistånd och sociala tjänster talar också för en sådan bedömning. Mot denna bakgrund bedömer utredningen att tvångsvård över landgränserna enligt arti- kel 33 inte bör godtas i vare sig det gäller tvångsplacering i en annan fördragsslutande stat eller en sådan placering i (se även avsnitt 13.4.3). Utredningen ute- sluter emellertid inte att det kan uppkomma behov som gör att en möjlighet till sådan tvångsvård bör finnas.11 Däremot bör det vara möjligt att överväga och föra över behörig- het att fatta ett beslut om tvångsvård till en annan fördragsslutande stat i enlighet med konventionens bestämmelser om överföring av internationell behörighet (se avsnitt 8.5 och artikel 8). Uppehållstillstånd för vuxna som avses få ett boende i För vistelser i som avser än behövs som regel uppehållstillstånd (2 kap. 5 § utlänningslagen). Ett undan- tag från regeln om uppehållstillstånd gäller medborgarna i de nor- diska länderna (2 kap. 8 b § utlänningslagen). Ett annat undantag gäller EU- och EES-medborgare (2 kap. 8 b § och 3 a kap. 3 § utlän- ningslagen). En insats i form av ett boende för en vuxen i som avser än kommer således i många fall att förutsätta att den vuxne har tillstånd att uppehålla sig här i landet. Det finns enligt den nuvarande ordningen inte någon möjlighet att bevilja en vuxen uppehållstillstånd enbart på den grunden att den vuxne avses få en insats i form av ett boende i med stöd av . När det gäller Haagkonven- tion12 infördes det en sådan grund för uppehållstillstånd för att säkerställa att inte något barn som är placerat enligt Haag- konvention ska behöva lämna på grund av bristande uppe- hållsrätt. Enligt den förklarande rapporten har det mottagande landet en möjlighet att i förväg bestämma de närmare förutsättningarna för 11Se mål Health Care Executive, C-92/12 PPU: Domstolens dom (andra avdelningen) av (begäran om förhandsavgörande från – ). 12Se 5 kap. 15 c § utlänningslagen. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat när en placering ska kunna godtas, särskilt i förhållande till migra- tionslagstiftningen i detta land.13 I utlänningslagen finns bestäm- melser som reglerar under vilka förutsättningar en person ska be- viljas tillstånd att uppehålla sig i . En bestämmelse som ger uppehållstillstånd till en vuxen enbart på grund av att en placering enligt artikel 33 är aktuell skulle innebära att sådana vuxna ges en större möjlighet än andra vuxna att få uppehållstillstånd här i landet. Utredningen har, till skillnad från när det gäller barn som placeras enligt , inte funnit något sakligt skäl för ett sådant förslag. Utredningen gör därför bedömningen att det inte bör införas några särskilda bestämmelser i fråga om upphållstillstånd för vuxna som avses få en insats i form av ett boende i . 13.4.2Behörighet vid prövningen av en placering i Utredningens förslag: En framställning om godtagande av en placering av en vuxen i enligt artikel 33 ska med avseende på en placering som motsvarar ett boende enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade prövas av kom- munen där den vuxne föreslås få ett boende. Övriga framställningar enligt artikel 33 ska prövas av en nämnd som fullgör uppgifter inom i den kommun där den vuxne föreslås få ett boende eller annars bli placerad. Varje fördragsslutande stat får utse myndigheter till vilka framställ- ningar enligt bland annat artikel 33 ska göras (artikel 42). hanterar interna svenska insatser i form av boende med stöd av SoL. Sådana insatser enligt LSS handhas av kommunen och inte av socialnämnden. När det gäller placeringar av barn över nationsgränserna är socialnämnden i den kommun där barnet avses bli placerat behörig myndighet enligt II-förordningen och Haagkonvention.14 Mot bakgrund av att ansvaret för de inhemska insatserna enligt SoL och LSS för en vuxen vilar på socialnämnden respektive kom- 13Se , Explanatory Report, paragraf 138. 14Se 6 § lagen (2008:450) med kompletterande bestämmelser till II-förordningen och 3§ lagen (2012:318) med kompletterande bestämmelser till . Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat munen anser utredningen att dessa organ bör vara behöriga att pröva framställningar om boenden motsvarande sådana enligt SoL respektive LSS. Platsen där boendet för den vuxne är tänkt att an- ordnas bör styra vilken socialnämnd respektive kommun som är behörig. Även samråd enligt artikel 33 ska ske med dessa organ. Utredningens förslag innebär att centralmyndigheten inte utses till en myndighet till vilken framställningar enligt artikel 33 ska göras (se artikel 42). Trots att utredningen gör bedömningen (se avsnitt 13.4.1) att tvångsvård över landgränserna inte bör godtas i , måste det utses en behörig myndighet som kan besvara sådana framställ- ningar från en annan fördragsslutande stat. I dessa fall kommer den vuxne i regel inte att befinna sig i och den begärda place- ringen kommer inte att godtas av svenska myndigheter. Det finns således inte någon myndighet i som naturligt berörs av en sådan framställning. Samtliga framställningar om placeringar av barn enligt prövas av socialnämnden. Nämnden ska också enligt utredningens förslag pröva placeringar av vuxna utan tvång som motsvarar boenden enligt SoL. Mot denna bak- grund gör utredningen bedömningen att det kan vara lämpligt att socialnämnden får ta emot och besvara även framställningar om tvångsvård för vuxna enligt . I dessa fall kommer socialnämndens ställningstagande att innebära endast att nämnden motsätter sig en placering. behörighet även i dessa fall bör framgå av lag. 13.4.3Förutsättningar för godtagande av placeringar i och svenska beslut om boende i en annan fördragsslutande stat Utredningens förslag: respektive kommun får god- ta att en myndighet i en annan fördragsslutande stat beslutar om ett boende för en vuxen i om boendet ligger i den vuxnes intresse, särskilt med beaktande av den vuxnes anknytning till , och den vuxne inte motsätter sig boendet. Motsvarande krav ska uppställas för att nämnden respektive kommunen ska få besluta om ett boende för en vuxen i en annan fördragsslutan- de stat. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat respektive kommun får godta att en myndighet i en annan fördragsslutande stat beslutar om ett boende för en vuxen i om förutsättningarna i övrigt enligt socialtjänst- lagen (2001:453) respektive lagen (1993:387) om stöd och ser- vice till vissa funktionshindrade är uppfyllda. respektive kommun får besluta om ett boende för en vuxen i en annan fördragsslutande stat om det där finns en tillfredsställande ordning i fråga om tillsyn och nämnden respektive kommunen, när den bedömer det nödvändigt, genom en överenskommelse med den behöriga myndigheten i den stat där den vuxne ska få ett boende har gjort det möjligt för nämn- den respektive kommunen att få följa upp insatsen. Utredningens bedömning: Kostnadsfördelningen vid en place- ring i en annan fördragsslutande stat enligt artikel 33 är en fråga som får lösas från fall till fall inom samrådsförfarandet. Den vuxnes intresse ska vara avgörande ska sörja för att den som har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård och en viktig utgångspunkt för vården är att den som huvudregel bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med anhöriga och andra närstående samt kontakt med hemmiljön (6 kap. 1 § andra och tredje styckena SoL). De krav som lagen ställer i fråga om samhörighet och kon- takt med hemmiljön handlar inte bara om geografisk närhet, utan även om språklig och kulturell gemenskap i synsätt och bakgrund. För beslut om boende gäller också bland annat principerna om kon- tinuitet och närhet. Principen om kontinuitet utgår från förutsätt- ningen att trygga och förtroendefulla relationer utgör grunden för ett framgångsrikt individuellt behandlingsarbete. Här fordras att den enskilde får möjligheter att hålla kontakt med samma socialarbetare även när behandlingsformerna växlar. Närhets- principen innebär att insatser i familjehem eller annan vård eller behandling som utgångspunkt bör ske så nära hemmiljön som möj- Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat Närhetsprincipen är dock inte absolut. 15 I fråga om boenden enligt LSS ska verksamheten vara grundad på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet (6 §). I artikel 33 regleras inte under vilka förutsättningar en vuxen ska kunna placeras i en annan fördragsslutande stat. Detta är en skill- nad mot enligt vilken barnets bästa ska beaktas vid denna bedömning (artikel 33.2 Haagkonven- tion). Av ingressen till framgår emeller- tid att den vuxnes intressen samt respekten för hans eller hennes värdighet och rätten till självbestämmande ska komma i främsta rum- met (se avsnitt 7.1). Dessutom ska en framställning om överföring av behörighet enligt artikel 8 göras endast om det ligger i den vuxnes intresse. Även om det alltså inte uttryckligen anges i artikel 33 är det, enligt utredningens bedömning, en grundläggande förutsätt- ning för en placering i en annan fördragsslutande stat att det ligger i den vuxnes intresse. Utredningen föreslår därför, på samma sätt som när det gäller , att ett boende i inte ska godtas om socialnämnden respektive kommunen inte anser att ett boende i ligger i den vuxnes intresse. Den vuxnes intresse ska vara avgörande även när det gäller socialnämndens respektive kommu- nens beslut om ett boende för en vuxen i en annan fördragsslutande stat. De angivna principerna om kontinuitet och närhet i 6 kap. 1 § SoL leder enligt utredningens bedömning till att ett beslut om ett boende för av en vuxen i en annan fördragsslutande stat kan komma i fråga endast i undantagsfall. Den ökade rörligheten över land- gränserna innebär emellertid att det kan finnas situationer där det bedöms vara i den vuxnes intresse att få ett boende i ett annat land än hemvistlandet. Utgångspunkten för bedömningen av om ett bo- ende ligger i den vuxnes intresse ska, på motsvarande sätt som när det gäller barn Haagkonvention16, vara hans eller hennes anknytning till landet, såsom att den vuxne har sociala kontakter med föräldrar, släktingar eller andra närstående i det land där han eller hon avses få ett boende eller har sin etiska eller kulturella bak- 15Se med flera, Nya sociallagarna med kommentarer (, / zeteo), kommentaren till 6 kap. 1 § SoL. 16Se 6 kap. 11 a § 1 och 11 b § 1 SoL. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat grund i det landet. Kravet på att boendet ska ligga i den vuxnes intresse bör framgå av lag. Enligt utredningens bedömning talar starka skäl för att den vuxnes inställning respekteras. Vid ställningstagandet till ett boende i en annan fördragsslutande stat bör därför hans eller hennes inställ- ning till boendet utredas. I kravet ligger alltså att den vuxne, om det är möjligt, ska få tillfälle att yttra sig. När socialnämnden respektive kommunen tar ställning till vad som ligger i den vuxnes intresse, måste alla omständigheter beaktas. Den vuxnes rätt att stanna i enligt utlänningslagen är till exempel en omständighet som bör beaktas vid ställningstagandet till om en insats ligger i den vuxnes intresse (se avsnitt 13.4.1). I den svenska materiella rätten anges de förutsättningar som ska vara uppfyllda för att en svensk myndighet ska kunna besluta om ett boende för en vuxen i . När det gäller SoL ska social- nämnden till exempel inrätta bostäder med särskild service för dem, som till följd av fysiska, psykiska eller andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring, behöver ett sådant boende (5 kap. 7 §). Enligt LSS har endast en viss personkategori rätt till insatser i form av en bostad med särskild service (1, 7 och 9 §§). Andra krav enligt bestämmelserna i är att den enskilde behöver hjälp i sin livs- föring och att dennes behov inte tillgodoses på annat sätt. Det är, enligt utredningens bedömning, lämpligt att de förutsätt- ningar som uppställs enligt svensk materiell rätt även är uppfyllda för att en utländsk myndighets beslut om boende för en vuxen i ska godtas. Utredningen föreslår därför att det för ett god- tagande av ett boende i ska krävas att förutsättningarna i övrigt enligt SoL respektive LSS är uppfyllda. En ytterligare förutsättning för en placering över landgränserna är att de inblandade staterna kan komma överens om fördelningen av kostnaderna. I lagstiftningsärendet som rör Haagkon- vention17 gjordes bedömningen att det är den myndighet som har beslutat om en placering av ett barn som ansvarar för de kostnader 17 Se prop. 2011/12:85, s. 67 f. Särskilt om placeringen av vuxna i en annan fördragsslutande stat som kan uppkomma i anledning av placeringen.