sou · H3B340 · 2015-04-09 00:00:00 — Kravet bör författningsregleras i den nya lagen så att det även täcker in övriga kreditgivare. Eftersom säkerheten för bostadskrediter inte behöver vara en fastighet, utan kan vara t.ex. en bostadsrätt, bör kravet anpassas något i förhållande till direkti- vets ordalydelse. Även om kravet för kreditinstitutens del i viss mån överlappar kravet enligt CRR, är det ändå befogat att låta be- stämmelsen gälla även för dem så att samma reglering gäller för alla kreditgivare av bostadskrediter i detta avseende. Förslag: Uppgifter hos en kreditgivare eller en kreditförmedlare om enskildas förhållanden får inte obehörigen röjas. Den som bryter mot tystnadsplikten ska kunna bli föremål för Finans- inspektionens ingripande. Ansvar enligt 20 kap. 3 § ska dock inte följa för den som bryter mot förbudet. Det ska vara tillåtet för kreditgivare och kreditförmedlare av bostadskrediter att utväxla uppgifter för kreditupplysningsända- mål. Skälen för förslaget: I förarbetena till lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter anfördes att den verksamhet som kommer att drivas enligt den lagen visar sådana likheter med den verksamhet som bedrivs av kreditinstitut att det var befogat att införa en be- stämmelse om tystnadsplikt med förebild i 1 kap. 10 § lagen om bank- och finansieringsrörelse (prop. 2013/14:107 s. 57 f.). Samma skäl gör sig gällande för uppgifter i verksamhet med bostadskredi- ter och kanske i ännu högre grad, eftersom kreditprövningen vanligtvis kommer att omfatta ännu fler uppgifter än kreditpröv- ningen vid t.ex. snabblån. Utformningen av bestämmelsen bör alltså ske med lagen om bank- och finansieringsrörelse som förebild. Ansvar enligt brotts- balken ska därmed inte följa för den som bryter mot förbudet, där- emot kan ingripa. Trots tystnadsplikten bör dock uppgifter kunna utväxlas för kreditupplysningsändamål. Värdet av en förbättrad kreditprövning får, liksom när det gäller andra konsumentkrediter, anses uppväga det intrång i den personliga integriteten som utbytet kan innebära (jfr a. prop. s. 58). För att möjliggöra utbytet måste en ändring göras i kreditupplysningslagen (1973:1173). Förslag: ska ha tillsyn över att kreditgivare och kreditförmedlare bedriver sin verksamhet enligt den nya lagen. Tillsynen ska omfatta att verksamheten drivs –enligt lagen, i den omfattning regleringen gäller för kreditgiv- aren eller kreditförmedlaren, –enligt andra författningar som reglerar verksamheten, och –enligt företagets bolagsordning eller stadgar, om företaget är en svensk kreditgivare eller kreditförmedlare. För kreditgivare omfattar tillsynen även att företaget värderar säkerheter som ställs för bostadskrediten i enlighet med de standarder för värdering som kreditgivaren antagit. Skälen för förslaget: bör, liksom när det gäller andra finansiella företag, utöva tillsynen över kreditgivare och kredit- förmedlare vars verksamhet omfattas av lagen. omfattas, som redogjorts för i avsnitt 5.3.22, av EBA-förordningen och uppfyller därmed kraven i artikel 5.3 a i bolånedirektivet. Tillsynens omfattning för svenska kreditgivare och kreditför- medlare bör inte skilja sig från vad som i övrigt gäller på finans- marknadens område och bör utformas med förebild av annan näringsrättslig lagstiftning, t.ex. lagen om bank- och finansierings- rörelse. När det gäller konsumentkreditlagens bestämmelser inne- bär regleringen i 49 § den lagen, som redan berörts i avsnitt 5.3.22, att tillsynen även över efterlevnaden av den lagen faller på Finans- inspektionen när ett företag står under inspektionens tillsyn enligt näringsrättslig lagstiftning. Detta kommer alltså bli fallet för samt- liga kreditgivare och kreditförmedlare av bostadskrediter. Finans- inspektionens tillsyn omfattar dock inte i första hand de bestäm- melser som har en marknadsrättslig sanktion genom en hänvisning till marknadsföringslagen, utan tillsyn och ingripanden avseende konsumentkreditlagens informationsbestämmelser faller i första hand på och (jfr 11 §). Som framgått av utredningens förslag kommer många av de nya informationsbestämmelserna att sanktioneras genom att marknadsföringslagens bestämmelser blir tillämpliga vid bristande information. Utredningen vill dock framhålla att det gemensamma tillsyns- och ingripandeansvar som gäller på finans- marknaden när det gäller konsumentkrediter inte ska uppfattas som strikt uppdelat mellan de båda myndigheterna, utan snarare som en reglering som anger vilken myndighet som ingriper i första hand. Den lagtekniska lösningen beträffande tillsyn och ingripandemöjligheter hindrar alltså inte att även har möjlighet att granska t.ex. hur ett företag hanterar information till konsumenter. Enligt utredningen bör även ha möjlighet att ingripa enligt det närings- rättsliga regelverket om ett företag brister på ett sådant sätt att det t.ex. blir aktuellt att dra tillbaka företagets tillstånd. För att undvika dubbel tillsyn eller dubbla förfaranden, som är till nackdel både för myndigheterna och för företagen, måste myndigheterna dock sam- råda med varandra på de områden där de har gemensam tillsyn. Detta framgår för övrigt av respektive myndighets instruktion och av samarbetsavtal dem emellan, se avsnitt 5.3.22. Hur den gemen- samma tillsynen ska hanteras av myndigheterna har berörts i tidigare lagstiftningsärenden, utan att föranleda någon ändring i det system som råder (se t.ex. prop. 1994/95:17 s. 74–77). Frågan om myndigheternas tillsyns- och ingripandeansvar ska förändras bör, om det anses nödvändigt, övervägas i ett annat sammanhang än inom ramen för denna utredning. När det gäller tillsynen av utländska aktörer som kan bedriva verksamhet här är utgångspunkten att de tillämpar näringsrättsliga bestämmelser för sin rörelses inre organisation m.m. som gäller i hemlandet och också står under tillsyn av hemlandets behöriga myndighet. När det gäller den svenska näringsrättsliga reglering som föreslås, har utredningen kommit fram till att den allmänna uppförande- och sundhetsbestämmelsen som införs där, liksom bestämmelser om kunskap och kompetens, dock bör gälla även för utländska aktörer (när det gäller kunskap och kompetens är detta uttryckligen reglerat i artikel 9 i bolånedirektivet). Tillsynen om- fattar därmed dessa bestämmelser i den näringsrättsliga regleringen. Bolånedirektivet innehåller vidare i artikel 34.2 en reglering av det särskilda tillsynsansvar som ska gälla för en värdmedlemsstat avseende kreditförmedlare som verkar genom filial i landet. De artiklar som räknas upp i artikel 34.2 avser till största delen sådana som kommer att genomföras genom bestämmelser i konsument- kreditlagen. Genom att tillsynen för en filial dels kommer att om- fatta de ovan nämnda bestämmelserna i den näringsrättsliga lagen, dels efterlevnaden av andra författningar som gäller för verksam- heten, kommer även bestämmelser i konsumentkreditlagen att falla under tillsyn, utom i de fall där bestämmel- serna sanktioneras av marknadsföringslagen (se ovan). Som tidigare anförts förhindrar inte direktivet att även har tillsyn över bestämmelser som genomför direktivet, så länge vissa grundläggande krav är uppfyllda, se vidare avsnitt 5.3.22. Den till- syn som kommer att utföras av och av Konsu- mentverket innebär sammanfattningsvis att bolånedirektivets krav på tillsyn över filialverksamhet blir genomfört. Det kan anmärkas att bolånedirektivet också reglerar frågor om ingripande mot kreditförmedlare, där utgångspunkten är att värd- medlemsstaten har större möjligheter att ingripa om en överträd- else avser de särskilda bestämmelser där värdmedlemsstaten har ett särskilt tillsynsansvar enligt artikel 34.2 (se vidare avsnitt 5.4.24). Hur ingripandemöjligheterna påverkar den praktiska utformningen av tillsynen är en fråga för respektive tillsynsmyndighet. Förslag: ska kunna begära upplysningar och genomföra undersökningar hos de aktörer som står under in- spektionens tillsyn. ska också kunna begära upplysningar från företag som ingår i samma koncern som kreditgivaren eller kreditförmedlaren. Om ett företag fått ett uppdrag av en kreditgivare att utföra ett visst arbete eller opera- tiv funktion ska kunna begära upplysningar och utföra undersökningar hos det företaget. Skälen för förslaget: Det som sägs i bolånedirektivet om verktyg för tillsyn kan sägas vara att det i artikel 5 nämns att den behöriga myndigheten ska ha utredningsbefogenheter så att den kan fullgöra sitt uppdrag på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. Vidare anges i artikel 34.3 angående den tillsyn över utländska kreditförmedlare som en värdmedlemsstat ska ansvara för, att värdmedlemsstaten ska ha behörighet att granska verksamhetsformerna vid filialen. Med dessa allmänt hållna anvisningar är medlemsstaterna alltså tämligen fria att utforma de egna tillsynsmyndigheternas utrednings- möjligheter. För tillsynen över verksamhet med bostadskrediter kan därför gälla samma möjligheter som i annan tillsyn på finansmarkna- dens område, t.ex. enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse. ska alltså kunna begära upplysningar och utföra undersökningar hos de företag som står under deras tillsyn. Vidare bör för kreditgivare gälla att undersökningar får ske hos företag som har ett uppdragsavtal med kreditgivaren och att upp- lysningar kan begäras av uppdragstagaren (jfr t.ex. 13 kap. 3, 4 och 6 §§ lagen om bank- och finansieringsrörelse). Vidare bör inspek- tionen kunna få in upplysningar från andra företag som ingår i samma koncern som kreditgivaren eller kreditförmedlaren (jfr t.ex. 13 kap. 5 § lagen om bank- och finansieringsrörelse). 5.4.20Samarbete mellan behöriga myndigheter Förslag: ska i sin tillsynsverksamhet sam- arbeta och utbyta information med andra behöriga myndigheter i den utsträckning som följer av bolånedirektivet. Finans- inspektionen ska få hänskjuta frågor som rör ett förfarande hos en annan behörig myndighet till Europeiska bankmyndigheten i vissa fall. ska inom ramen för sin befogenhet, efter begäran från en behörig myndighet i ett annat land inom EES, lämna eller kontrollera information som behövs för att den utländska myndigheten ska kunna utöva sin tillsyn. En behörig myndighet i ett annat land ska ha rätt att, efter underrättelse till , utföra en undersökning hos en utländsk kreditförmedlare som är registrerad i det landet och som har inrättat filial här. ska vara kontaktpunkt för frågor som rör bolånedirektivet. Skälen för förslaget: Samarbete mellan behöriga myndigheter och hänskjutande av tvister till behandlas i bolånedirektivets kapitel 13, artiklarna 36 och 37. Samarbetsskyldigheten innebär för det första utbyte av informa- tion, vilket framgår av artikel 36.1 andra stycket. Av artikel 36.4 a framgår att det också kan gälla andra utredningsåtgärder, t.ex. en kontroll på plats. Skyldigheten att utbyta information m.m. bör tas in i lag, och bestämmelserna bör utformas på ett likartat sätt som i annan närings- rättslig lagstiftning (jfr t.ex. 23 kap. 5–6 §§ lagen om värdepappers- marknaden som genomför samarbetsbestämmelser i artiklarna 56–59 i MiFID I, se prop. 2006/07:115 s. 631). I lag bör också tas in den särskilda rätt att utföra undersökningar för en utländsk myndighet hos en utländsk kreditförmedlare som inrättat filial här, som följer av artikel 34.5 (jfr 13 kap. 7 § lagen om bank- och finansierings- rörelse). Medlemsstaterna ska utse en kontaktpunkt för informations- utbyte (artikel 36.1 tredje stycket). Denna kontaktpunkt i bör vara . Uppgiften att vara kontaktpunkt kan lämpligen tas in i inspektionens instruktion. Artikel 36.3 behandlar frågor om informationsutbyte och sekre- tess mellan de nationella kontaktpunkterna. Utbytet ska ske utan dröjsmål. Myndigheterna ska kunna göra förbehåll om att uppgifter som lämnas inte får lämnas vidare och inte får användas för andra ändamål än sådana som myndigheten samtyckt till. Något utläm- nande av uppgifter får heller inte ske utan samtycke, vilket framgår av artikel 36.3 tredje stycket. Det finns dock ett undantag från denna princip, som avser ”vederbörligen motiverade fall”. I tidigare lagstiftningsärenden som berört liknande informations- utbyte mellan myndigheter inom EU har gällande sekretessbestäm- melser ansetts möjliggöra både att sekretessbelagd information lämnas ut av till en annan myndighet och att sekretess kan behållas för information som inhämtas från en annan myndighet (se prop. 2006/07:115 s. 516, med däri vidare hänvis- ningar). Sekretess för uppgifter om t.ex. affärs- och driftsförhållan- den, som förekommer i tillstånds- och tillsynsverksamhet över bl.a. kreditväsendet (30 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen) hind- rar alltså inte att uppgifterna lämnas till en utländsk myndighet, om utlämnandet sker i enlighet med föreskrift i lag eller förordning eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten (8 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen). För uppgifter som tas emot gäller sekretess i enlighet med 30 kap. 7 § offentlighets- och sekretesslagen. Vad som sägs där om internationella avtal avser också rättsakter som gäller till följd av medlemskap i (se a. prop. s. 516). Enligt artikel 36.4 kan en behörig myndighet under vissa för- hållanden vägra samarbete med hänvisning till bl.a. allmän ordning och säkerhet. En motsvarande bestämmelse finns i t.ex. artikel 59 i MiFID I. bör enligt den nya lagen ha en skyl- dighet att samarbeta i den utsträckning som följer av bolåne- direktivet (jfr 23 kap. 5 § lagen om värdepappersmarknaden). Av en sådan formulering får anses följa att också i undantagsfall kan tillämpa den möjlig att vägra samarbete som följer av artikel 36.4. Enligt artikel 37 har de nationella behöriga myndigheterna möjlig- het att hänskjuta frågor om samarbete till , som då agerar i enlighet med artikel 19 i förordning (EU) nr 1093/2010. En hän- skjutandemöjlighet finns också i artikel 34.4 andra stycket b, som gäller vissa fall då en behörig myndighet i ett annat land underlåter att agera eller en kreditförmedlare fortsätter att agera på ett i artikeln närmare beskrivet sätt (se vidare avsnitt 5.4.24) trots att myndig- heten ingripit. En annan möjlighet att begära bistånd av anges i artikel 34.2 femte stycket, och avser fall då en kreditförmedlares hemland har synpunkter på åtgärder som vidtas mot en filial som kreditförmedlaren inrättat i en annan medlemsstat. Möjligheten att hänskjuta frågor till bör också tas in i lag (jfr t.ex. 13 kap. 6 b och c §§ lagen om bank- och finansierings- rörelse). Förslag: ska få ta ut årliga avgifter från de företag som står under inspektionens tillsyn enligt lagen. Finans- inspektionen ska också få ta ut en avgift för sin prövning av ansökan om tillstånd och för sin behandling av anmälningar och underrättelser som gjorts enligt lagen. Skälen för förslaget: Företag som är näringsrättsligt reglerade och står under tillsyn bekostar regelmässigt till- synen genom årliga avgifter (se t.ex. 13 kap. 16 § lagen om bank- och finansieringsrörelse och 33 § lag om viss verksamhet med konsumentkrediter). Samma ordning bör införas i lagen om verk- samhet med bostadskrediter. Eftersom samtliga företag omfattas av en viss tillsyn, även kreditförmedlare som bedriver verksamhet här från hemlandet, bör inte ett krav på filialetablering ställas upp för att en kreditförmedlare ska kunna åläggas en årlig avgift för till- synen (jfr 10 kap. 11 § lagen [2004:46] om värdepappersfonder). Vidare brukar avgifter tas ut för prövning av ansökningar om till- stånd och anmälningar (jfr 1 § förordning [2001:911] om avgifter för prövning av ärenden hos ). Även detta bör gälla avseende prövningar av tillstånd och anmälningar. Det som avses med anmälningar i detta sammanhang är t.ex. anmälningar om uppdragsavtal. Regeringen bör få meddela föreskrifter om avgift- erna. Förslag: Om en kreditgivare eller kreditförmedlare åsidosätter sina skyldigheter enligt lagen, andra författningar som reglerar företagets verksamhet, bolagsordning, stadgar eller interna instruktioner som har sin grund i en författning som reglerar verksamheten, ska ingripa. ska då bl.a. kunna förelägga kreditgiva- ren eller kreditförmedlaren att vidta åtgärd . Om en överträdelse är allvarlig ska tillståndet kunna återkallas, men en varning utfärdas om det är tillräckligt. ska ha möjlighet att avstå från ingripande om en överträdelse är ringa eller ursäktlig, eller om rättelse sker. Ett tillstånd ska återkallas i vissa situationer, t.ex. om kredit- givaren eller kreditförmedlaren har fått sitt tillstånd genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt. Om en person i ledningen för den juridiska personen inte uppfyller de krav som följer av lagen ska kunna återkalla tillståndet bara om inspektionen först anmärker på att personen ingår i ledningen och ger företaget möjlighet att ersätta personen. I stället för att återkalla tillståndet ska Finans- inspektionen kunna besluta att personen i fråga inte längre får ingå i ledningen och då också utse en ersättare för denne. ska också ingripa om myndigheten får meddelande från ett annat lands behöriga myndighet att det finns skäl att anta att en svensk kreditförmedlare i sin gräns- överskridande verksamhet bryter mot bestämmelser som om- fattas av tillsyn. Ett beslut om återkallelse ska få förenas med ett förbud att fortsätta verksamheten. ska då kunna besluta om hur verksamheten ska avvecklas. ska ha möjlighet att ta vissa ärenden om ingripande och återkallelse av tillstånd till gemensam handlägg- ning. Skälen för förslaget: Bolånedirektivet innehåller dels bestämmelser som är allmänt hållna om sanktioner och om behöriga myndig- heters befogenheter, dels mer detaljerade bestämmelser om de nationella myndigheternas åtgärder som gäller utländska kredit- förmedlares verksamhet. I detta avsnitt behandlas först frågor om ingripanden m.m. mot kreditgivare och svenska kreditförmedlare. De artiklar i bolånedirektivet som kan sägas ta sikte på myndig- heternas ingripanden är artikel 5 och artikel 38. I artikel 5 anges att de nationella myndigheter som utses att se till att direktivet tilläm- pas ska ha ”verkställighetsbefogenheter och tillräckliga resurser” för att fullgöra sitt uppdrag på ett ”effektivt och ändamålsenligt sätt”. Vidare följer av artikel 38 att medlemsstaterna ska fastställa sanktioner för överträdelse av de nationella bestämmelser som genomför direktivet och att sanktionerna ska vara ”effektiva, pro- portionella och avskräckande”. Medlemsstaterna är alltså tämligen fria att utforma ingripandeåtgärder i nationell rätt. När det gäller grunder för återkallelse av tillstånd innehåller dock direktivet mer specifika bestämmelser i artikel 33, som behandlas vidare nedan. Som redan framgått av tidigare avsnitt anser utredningen att regel- verket avseende verksamhet med bostadskrediter i stort bör följa vad som gäller för andra aktörer på finansmarknadens område. När det gäller ingripandemöjligheter, liksom när det gäller utövandet av tillsyn, gäller också i stort samma principer i den näringsrättsliga lagstiftning som gäller för olika aktörer. Utgångspunkten just för ingripandemöjligheterna har varit systematiken på bankområdet, där genom lagen om bank- och finansierings- rörelse fick fler sanktionsmöjligheter än tidigare för att öka flexibi- liteten i systemet. Motsvarande system har redan införts i t.ex. lagen om värdepappersmarknaden (jfr prop. 2012/13:155 s. 374). Samma ordning bör alltså gälla även för ingripanden enligt en lag om verksamhet med bostadskrediter. Samma ingripandemöjligheter ska därvid gälla för svenska kreditgivare, svenska kreditförmedlare och utländska kreditgivare som verkar här genom filial. När det däremot gäller utländska kreditförmedlare ställer bolånedirektivet, som ovan nämnts, särskilda krav, varför en till viss del annorlunda ordning måste gälla för dem (se vidare avsnitt 5.4.24). Översiktligt kan ingripandemöjligheterna beskrivas som att får ”ett batteri” med åtgärder ur vilket inspek- tionen kan välja det slags ingripande som framstår som mest ända- målsenligt i det enskilda fallet (prop. 2013/14:107 s. 63). Detta inne- bär att ska kunna förelägga företaget att vidta åtgärder, ett förbud att verkställa ett beslut eller ut- färda en anmärkning. Om överträdelsen är allvarlig ska Finans- inspektionen kunna återkalla företagets tillstånd, men om det är tillräckligt kan i stället en varning meddelas. bör också ha möjlighet att avstå från ingripande om en överträdelse är ringa eller ursäktlig, om företaget gör rättelse eller om någon annan myndighet har vidtagit åtgärder som bedöms som tillräck- liga. Bolånedirektivet innehåller, som nämnts, mer specifika bestäm- melser när det gäller vad som får föranleda återkallelse av tillstånd, i artikel 33. De omständigheter som kan föranleda att tillståndet återkallas är –att kreditförmedlaren avstått från tillståndet eller inte har be- drivit verksamhet , –att tillståndet har getts p.g.a. oriktiga eller vilseledande uppgifter eller på något annat sätt som strider mot gällande regler, –inte längre uppfyller villkoren för godkännande eller –allvarligt eller systematiskt har brutit mot de bestämmelser om villkor för verksamheten. En punkt omfattar också en möjlighet för medlemsstaterna att ha ytterligare grunder för återkallelse, om de faller utanför direktivets tillämpningsområde (artikel 33.1 d). Bolånedirektivets krav liknar i denna del andra EU-rättsakter på finansmarknadsområdet, t.ex. artikel 8 i MiFID I. Särskilda grunder för återkallelse, andra än vad som framgår av den allmänna bestäm- melsen om ingripande i 25 kap. 1 § lagen om värdepappersmarkna- den, finns i 25 kap. 5 § samma lag. Utredningen anser att bolånedirektivet bör genomföras i princip på samma sätt som MiFID I i denna del. Direktivet avser endast återkallelse av tillstånd för kreditförmedlare, men kan också göras tillämplig på kreditgivare. Grunderna för återkallelse är också till viss del överensstämmande med t.ex. 15 kap. 3 § lagen om bank- och finansieringsrörelse. En utformning i huvudsak i enlighet med bolånedirektivet anser utredningen fångar in de grunder som är relevanta även för kreditgivare. En skillnad mot vad som gäller för andra aktörer, t.ex. värdepappersinstitut och kreditinstitut, är att det enligt bolånedirektivet inte finns en särskild regel för vad som ska gälla om verksamheten inte börjat bedrivas efter att tillstånd erhållits. I ett sådant fall får i stället den allmänna bestäm- melsen om att tillståndet ska återkallas om ingen verksamhet be- drivits tillämpas. Att kreditförmedlaren ”allvar- ligt brutit mot de bestämmelser om villkor för kreditförmedlares verksamhet” omfattas av den allmänna grunden att Finansinspek- tionen ska ingripa och återkalla ett tillstånd om en kreditgivare eller kreditförmedlare åsidosätter sina skyldigheter enligt lag eller andra författningar. Eftersom ansvarsförsäkring och konkursfrihet är absoluta krav för tillstånd, bör dessa grunder för återkallelse tas upp särskilt. För kreditförmedlare gäller också ett absolut krav på att huvudkontoret för en svensk förmedlare ska vara beläget här. När det gäller brister hos en person i ledningen bör en särskild ordning gälla innan tillståndet återkallas, som redogörs för under nästa rubrik. Detta kan inte anses strida mot bolånedirektivets artikel 33 (jfr de överväganden som gjordes vid genomförandet av artikel 8 i MiFID I vid utformningen av 25 kap. 5 § lagen om värdepappersmarknaden, prop. 2006/07:115 s. 498 och 502). När det gäller återkallelse p.g.a. oriktiga uppgifter bör denna grund för återkallelse förstås så att inte varje uppgift som i och för sig är felaktig bör leda till återkallelse, utan endast sådana som haft någon betydelse för beslutet att bevilja tillstånd (prop. 2013/14:107 s. 65). Bristande kvalifikationskrav hos personer i ledningen