sou · H3B318 · 2015-03-04 00:00:00 — Ett alternativ till tradition är att låta registrera köpet enligt lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören, som köparen låter i säljarens vård kvarbliva (lösöreköplagen). Kommittén ska enligt direktiven ta ställning till om det finns långsiktiga och påtagliga samhällsekonomiska fördelar med att övergå till avtalsprincipen, som innebär att köparen får skydd mot säljarens borgenärer redan genom köpeavtalet. Den samhällsekonomiska bedömningen ska vara långsiktig och inte bara rent ekonomiska aspekter, utan även principiella och mer allmänna rättsliga lämplighetsskäl, ska vägas in. Om kommittén gör bedömningen att en övergång bör ske, ska den lämna de förslag som behövs för att genomföra reformen. Om kommittén skulle göra bedömningen att det inte finns tillräckliga skäl för att övergå till avtalsprincipen, är den enligt uppdraget fri att inte föreslå en övergång. Vid en övergång till avtalsprincipen aktualiseras enligt direktiven ett antal frågor som kommittén ska ta ställning till. En grundläggande fråga är kravet på individualisering av den köpta varan. Kommittén ska vidare överväga vilka beviskrav som bör gälla vid utmätning och Kommitténs uppdrag och arbete konkurs, mot bakgrund av att traditionsprincipen anses försvåra undandraganden från borgenärerna. Ytterligare en fråga är om lagstiftningen om återvinning i konkurs bör anpassas vid en övergång till avtalsprincipen. Kommittén ska här ta ställning till dels om tidpunkten för beräkning av återvinningsfristen bör ändras, dels om en rättshandling som innebär att en vara individualiseras, och därmed får separeras, bör vara återvinningsbar under motsvarande förutsättningar som en betalning. Lösöreköplagen ger en köpare möjlighet att registrera inte bara ett vanligt köp utan även ett sådant köp där avsikten är att varan ska utgöra säkerhet för en fordran, en s.k. säkerhetsöverlåtelse (se om detta begrepp avsnitt 7.1). Kommittén ska i denna del överväga om det är lämpligt att förbättra möjligheten att ställa säkerhet i form av varor genom registrering och i så fall föreslå ett ändamålsenligt system för detta, dvs. en sorts registerpant. Kommittén ska slutligen se över de rättsregler som bygger på traditionsprincipen eller som har utformats mot bakgrund av denna. Kommittén behöver dock inte överväga förändringar i sådana regleringar där kravet på tradition finns i andra sammanhang, t.ex. vid godtrosförvärv av lösöre. I direktiven är kommitténs uppdrag tydligt inriktat på frågan om en övergång till avtalsprincipen vid köp av lösöre. Direktiven nämner inte förenklingar av lösöreköplagen som ett alternativ till en sådan övergång. Med förenklingar i lösöreköplagen skulle man visserligen i någon utsträckning kunna komma till rätta med de problem som kan antas ha motiverat uppdraget. Kommittén har dock – utifrån direktivens inriktning – gjort bedömningen att det inte skulle vara tillräckligt och ändamålsenligt med endast förenklingar av lösöreköplagen. Av direktiven får anses följa att kommittén ska göra en helhetsbedömning av kravet på registrering enligt lösöreköplagen och det därtill kopplade kravet på tradition. Lösöreköplagen blir däremot i enlighet med direktiven föremål för överväganden inom ramen för den del av uppdraget som avser registerpantsättning. Kommitténs uppdrag och arbete I vissa andra rättsordningar där en traditionsprincip gäller i grunden, bl.a. i , finns en möjlighet parterna att med ett kompletterande besittningsavtal komma överens om att säljaren ska inneha lösöret för köparens räkning. Genom ett sådant avtal är köparen skyddad mot säljarens borgenärer. Kommittén har dock uppfattat direktiven så att uppdraget gäller lämpligheten av en övergång till en grundläggande avtalsprincip. I betänkandet finns därför inte redovisat några överväganden rörande ändamålsenligheten för svensk del med en sådan ordning med besittningsavtal som finns i tysk rätt. Enligt direktiven ska kommittén som ett led i arbetet bedöma om det finns samhällsekonomiska påtagliga och långsiktiga fördelar med en övergång till avtalsprincipen. Analysen i denna del har ansetts få ta sin utgångspunkt i gängse metoder för bedömning av den samlade samhälleliga ekonomiska effekten av en viss åtgärd. Samhällsekonomiska analyser kommer vanligtvis till användning i samband med investeringar av olika slag i samhället men har i och för sig inte någon ämnesmässig begränsning utan kan mycket väl tillämpas också för ett uppdrag som detta. Med samhällsekonomiska bedömningar kan man lättare avgöra om en åtgärd eller förändring är bra för samhället, vilket t.ex. mer företagsekonomiskt inriktade analyser inte ger svar på. En samhällsekonomisk analys följer vissa givna principer. Vissa ingångsvärden – exempelvis befintliga intäkter och kostnader – är givna och bildar utgångspunkt för bedömningen. Förenklat uttryckt innebär analysen att kostnader och intäkter vägs mot varandra i syfte att ge ett underlag för beslutet. Om summan av intäkterna är större än summan av kostnaderna, finns i regel förutsättningar för att rekommendera genomförandet av den aktuella åtgärden eller förändringen. Bedömningen förutsätter att positiva och negativa effekter översätts till gemensamma termer, ofta ett penningvärde. Analysen utförs vanligtvis i olika steg, varav ett är att identifiera effekter av förslaget och ett annat att kvantifiera effekterna. Ofta är nackdelarna och kostnaderna av en förändring lättare att beräkna än fördelarna och intäkterna, som inte sällan framstår som mer diffusa. Kommitténs uppdrag och arbete I nästa steg värderas effekterna. I det sista steget diskonteras penningvärdena och en nuvärdesberäkning genomförs. Ett positivt nuvärde indikerar att förändringen är samhällsekonomiskt lönsam. Kvantifiering och värdering visar sig emellertid inte sällan vara svårt eller rent av omöjligt att göra. Ett alternativ är då att med grund i de identifierade effekterna gå vidare med en mera förenklad analys, där kvantifiering och värdering görs på ett mer schablonartat sätt. Syftet med förfarandet är att, trots bristerna i underlag, bibehålla möjligheten att väga jämförbara positiva och negativa effekter mot varandra. Kommittén konstaterar att uppdraget i denna del får sägas gå längre än vad som normalt brukar vara fallet vid arbetet med civilrättslig lagstiftning av detta slag. Kommittén har bedömt att det inte är lämpligt att vid dessa överväganden låta göra några självständiga empiriska studier av den svenska handeln med varor inom olika branscher eller några matematiska beräkningar av det tänkbara samhällsekonomiska utfallet av en övergång till avtalsprincipen. Värdet av detta, i den mån den över huvud taget kan göras, lär inte vara så stort i sammanhanget. Det finns alltför många osäkerhetsfaktorer för att det skulle kunna utgöra något användbart beslutsunderlag. För att de belysa de mer vetenskapliga aspekterna av en samhällsekonomisk analys har kommittén låtit inhämta en rapport i ämnet, se avsnitt 2.3. Vid sidan av den samhällsekonomiska analysen har kommittén ansett att en övergripande bedömning av frågan om avtalsprincipen bör förordas också måste innefatta – som det uttryckts i direktiven – principiella och mer allmänna rättsliga lämplighetsskäl. Kommittén uppfattar direktiven så att det måste krävas starka skäl för att upphäva en rättslig ordning som har gällt och som vilar på principiell grund. Lösöreköplagen ger en köpare av lösöre möjlighet att få skydd mot säljarens borgenärer genom registrering för det fall köparen vill lämna kvar den köpta egendomen hos säljaren. Lösöreköplagen har dock framför allt kommit att användas för att vid en kreditgivning Kommitténs uppdrag och arbete skapa säkerhet i lösöre som lämnas kvar hos säljaren, dvs. hos kredittagaren (säkerhetsöverlåtelser). Kommittén har gjort bedömningen att det inte är nödvändigt att systematiskt gå igenom befintliga registreringsärenden i syfte att utröna i vilka fall avtalen har skett i säkerhetssyfte och i vilka fall det rör sig om vanliga omsättningsköp. Enligt vad kommittén har inhämtat är de allra flesta köpeavtal som registreras säkerhetsöverlåtelser, endast en mindre del är riktiga köp. Detta överensstämmer också med vad som har framkommit i äldre undersökningar. Av befintliga handlingar i ärendena går det sällan att få en bild av hela affären. Ofta ges endast de nödvändiga köpehandlingarna in för registrering medan bakomliggande finansiella avtal stannar hos parterna, varför en genomgång inte heller av det skälet har tett sig meningsfull. Kommitténs uppdrag gäller inte all egendom utan det är inriktat på varor, dvs. I uppdraget ingår dock även, i den mån det finns behov av det, att se över de rättsregler som bygger på traditionsprincipen eller som utformats mot bakgrund av den. I betänkandet uppmärksammas därför kraven på tradition och denuntiation i lagen (1936:81) om skuldebrev. Det har även befunnits motiverat att ta upp viss annan lagstiftning. Kommittén behandlar däremot över huvud taget inte de krav på registrering av förvärv av lösöre som finns i sådan lagstiftning som t.ex. sjölagen (1994:1009). Inte heller övervägs t.ex. sakrättsligt skydd vid förvärv av kontoförda finansiella instrument enligt lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument. Andra sakrättsliga regler som bygger på traditionsprincipen vid pantsättning av lösöre i 10 kap. 1 § handelsbalken övervägs inte, liksom inte heller andra rättsregler om pantsättning som utgår från traditionsprincipen, jfr t.ex. motsvarande traditionskrav i lagen (2008:990) om företagshypotek. I avsnitt 8 behandlas dock frågan om att inrätta en möjlighet till panträtt i lösöre genom registrering. Kommitténs uppdrag och arbete Utredningens uppdrag omfattar frågan om köparens sakrättsliga skydd. När det gäller det omvända förhållandet, dvs. säljarens sakrättsliga skydd i förhållande till köparens borgenärer, kommer fokus mer på kreditgivning och säkerheter. Den säljare som också lämnar kredit för att köparen ska kunna finansiera förvärvet behöver något slags säkerhet för sin fordran. En vanlig form av säkerhet är återtagandeförbehåll. Denna säkerhetsform är bara delvis lagreglerad. För att ett giltigt återtagandeförbehåll ska vara för handen krävs enligt praxis som princip att förbehållet har skett i samband med köpet, eller allra senast vid besittningsövergången, och att förbehållet inte medger vidareförsäljning av egendomen. Utredningsarbetet har visat att frågorna på olika sätt går in i varandra, inte minst när det gäller registerpanten. Den nuvarande ordningen för återtagandeförbehåll har kritiserats för att vara alltför sträng och därmed försvåra handel och kreditgivning. Under utredningsarbetet har det förts fram önskemål från näringslivet och advokathåll om lättnader i kraven för giltigt återtagandeförbehåll. Också enligt kommitténs bedömning är det motiverat att överväga vad som bör gälla i fråga om återtagandeförbehåll. Enligt direktiven ingår detta emellertid inte i kommitténs uppdrag. I kommitténs arbete med en registerpant har särskilt aktualiserats förhållandet till vissa skyddsbestämmelser i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. Kommittén har övervägt behovet av en närmare samordning för att skyddet inte ska variera omotiverat men kommit fram till att detta görs bäst vid en samlad översyn av regleringen av återtagandeförbehåll. Mot denna bakgrund förordar kommittén att förutsättningarna för giltigt återtagandeförbehåll blir föremål för en allmän översyn. Kommittén har antagit namnet . Kommittén har haft tolv sammanträden med sakkunniga och Kommittén har också sammanträtt med enbart sakkunniga. Vidare har kommittén haft regelbundna sammanträden utan sakkunniga och experter. Kommitténs uppdrag och arbete Kommittén har inhämtat en rapport från jur. med titeln analysmodell vid utvärderingen av ett slopat traditionskrav vid överlåtelse av lösöre. Rapporten finns i bilaga 3. Kommittén har också haft tillgång till en promemoria av f.d. justitierådet om traditionsprincipen och avtalsprincipen vid köp av lös egendom . Kommittén har inhämtat synpunkter från två för ändamålet bildade referensgrupper, den ena med företrädare för och den andra med företrädare för advokatkåren. Kommittén har haft kontakt med bl.a. , , , , och . Kommittén har vidare haft kontakt med f.d. justitierådet, professor samt med företrädare för universiteten i och . Kommittén har gjort besök hos i Åbo och i samt hos advokatbyråerna i , Bech-Bruun i och Schjødt i . Kontakt har även tagits med i . I detta kapitel redogörs översiktligt för rättsutvecklingen i när det gäller skyddet mot säljarens borgenärer vid köp av lösöre. Avsnittet innehåller såväl historiska tillbakablickar som en beskrivning av de senaste årens utveckling på främst konsumentköpsområdet. Vilka rättigheter en köpare har i förhållande till tredje man – t.ex. en senare köpare av samma gods – är något som har uppmärksammats i rättsordningen . När utmätnings- och konkursinstituten formaliserades identifierade man också en annan aspekt av tredjemanskonflikten, nämligen den mellan en köpare å ena sidan och säljarens borgenärer å den andra. I takt med ett ökat inflytande från romersk och tysk-romersk rätt fastställdes olika principer om skyddet mot tredje man och en systematisk indelning i obligationsrätt och sakrätt vann insteg. Den situation som är föremål för kommitténs arbete – köparens skydd mot säljarens borgenärer – har i huvudsak med den senare aspekten att göra. I praktiken är det främst behoven av kapital i form av krediter och därtill kopplade frågor om säkerheter som har drivit utvecklingen framåt. Det var när kreditgivningen tog fart på grund av den allmänna ekonomiska expansionen och än mer som rättsordningen på allvar ställdes inför utmaningen att definiera vad som krävs för att en giltig pantsättning ska vara för handen. Nya säkerhetsformer uppenbarade sig, och i vissa fall låg dessa nära ett vanligt köp. blev det nödvändigt att också bestämma förutsättningarna för övergången av äganderätt. Sakrättens betydelse har följt handeln och behovet av kapital. Man måste vidare hålla i minnet att de allra flesta människor i äldre tider över huvud taget ägde ytterst lite saker. Som regel var brukandet av viss egendom väsentligare för den enskilde än själva äganderätten. Detta märktes inte minst på den fasta egendomens område, där det fanns en mängd olika nyttjanderätter till jorden men där äganderätt i dagens bemärkelse inte var det centrala. Med ekonomiseringen av samhället förändrades detta. Ett ytterligare påpekande ska göras redan här. Vi tar numera för givet rättsordningens genomslag och acceptans i samhället och enhetlighet. Men detta är något som starkt hänger samman med statens utveckling. Rättsuppfattningarna var mer lokalt anknutna i äldre tider, och det var först under tid som det skapades en högsta domstol för hela landet med ansvar för att upprätthålla en enhetlig rättsordning. Uppfattningarna om vilka rättsregler som gäller om köp och handel med varor har i viss mån varierat även under en och samma tidsepok. Det går inte att utan vidare tala om att den ena eller andra sakrättsliga principen gällde i äldre tider. Först med effektivitet i den statliga maktutövningen – främst ett organiserat exekutionsväsende – kunde äganderätt upprätthållas. Statens framväxt har utgjort en förutsättning för sakrätten. Riktigt långt tillbaka kan kravet på besittningstagande förklaras med att det inte var förrän man hade kontroll över egendomen som man själv kunde försvara den mot andra. 3.2Medeltiden och tiden års lag Handeln var koncentrerad till städernas torg och marknader, och s.k. landsköp var i princip inte tillåtna. Någon kapitalkrävande näringsverksamhet fanns knappast förrän vid den nya tidens början. Utrikeshandel förekom däremot framför allt med Hansan, den nordtyska handelssammanslutningen. Skråväsendet utvecklades och utgjorde ett slags reglering av hantverket i städerna. I stort var dock ett bondesamhälle, präglat av självhushållning och lokal styrelse. Kristendomen hade vid medeltidens början vunnit insteg, och kyrkan kom att bli en betydelsefull del av det svenska samhället. Riket enades och kungamakten stärktes alltmer , men det fanns jämte kungen fortfarande ett flertal inflytelserika och konkurrerande släkter. Bönderna var, till skillnad från förhållandena på kontinenten, formellt fria och självägande. Lagmän utövade på tinget rättskipningen tillsammans med nämnden. Fogdar fungerade som företrädare för kunga- och statsmakten ute i landet. Rättskällorna från medeltiden utgörs främst av landskapslagarna, som nedtecknades i slutet av 1200- och början av 1300-talen. Landskapen hade alltså sina egna rättsordningar. Dessa landskapslagar byggde på äldre rättsregler. Den medeltida rätten var påverkad av den kristna kyrkan och dess kanoniska rätt. I landskapslagarna återfinner man vissa handelsrättsliga bestämmelser om köp och pant. De köprättsliga bestämmelserna var inte sällan inriktade på fel i godset. De panträttsliga reglerna innehöll formkrav, t.ex. två vittnen. Rättsreglerna var ofta utpräglat kasuistiskt utformade och kunde som i Södermannalagen handla om t.ex. köp av ”djur med klöv eller djur med hov”. Vissa landskapslagar innehöll också formkrav för köp, t.ex. krav på vittnen, s.k. vänner. Några bestämmelser om äganderättens övergång fanns inte, ej heller regler om separationsrätt när säljaren var i betalningssvårigheter. Däremot förekom tvesaluregleringar, t.ex. i Bjärköarätten. Om någon säljer något och den som har köpt sätter sitt märke därpå, står den som sålde fast och dagen därpå, till dess att solen går ned, säljer han godset före till en annan, böte han tre marker. I den lagen fanns också regler om den gäldenär som inte kan betala sina skulder: ”Den mannen ska tas i förvar eller hans gods, ---”. Från och med den nya tidens inträde stärktes kungamakten på främst kyrkans bekostnad. Även inom kyrkan uppstod motsättningar, varav den främsta var reformationen. Den under drottning regeringstid antagna regeringsformen markerade inledningen på en formell organisation av statsmakten med Axel som en ledande gestalt. tillkom de första hovrätterna och de juridiska lärosätena fick en fastare form. Landshövdingar tillsattes över länen. En riksbank inrättades. Handeln under inledningen av den nya tiden bar ännu medeltida drag. Men kom den att expandera. Städerna var alltjämt de viktigaste handelsplatserna. Vissa mer kapitalkrävande verk- samheter, som t.ex. skeppsbyggen och bergshantering, växte fram, liksom järnbruken. Betalningsväsendet fungerade dåligt och åtgärder vidtogs för att komma till rätta med problemen, bl.a. genom regler om växlar. I takt med att statsmakten utvecklades och stärktes kom exekutionsväsendet att få en fastare form genom den s.k. exekutionsstadgan . Konkursreglerna var däremot ännu knapphändiga . Landskapslagarna kom efterhand att reformeras och kompletteras genom dels den allmänna landslagen respektive den allmänna stadslagen, dels ett stort antal andra författningar som antogs under slutet av medeltiden och . Uppfattningen om rätten som ett från den världsliga och kyrkliga makten skilt fenomen får under den nya tidens inledningsskede alltmer fäste i samhället. Naturrättsliga och humanistiska föreställningar hade utvecklats och fick under 1600- talet betydelsefulla uttolkare i bl.a. nederländaren – med koppling till – och tysken . De nya allmänfilosofiska strömningarna påverkade även juridiken och handelsrätten. Under början av den nya tiden – renässansen – vändes blickarna på flera områden tillbaka mot antiken och receptionen av romersk, framför allt tysk-romersk, rätt och kanonisk rätt tog fart. Denna utveckling hade börjat i samband med kristendomens införande i landet, vilket t.ex. innehållet i landskapslagarna anses vittna om. Den romerska rätten hade en utvecklad systematik när det gäller frågor om såväl äganderättens uppkomst som dess övergång. Det gjordes en principiell åtskillnad mellan rätt i förhållande till en viss person (obligationsrätten) och rätt i förhållande till en viss sak, alltså också mot tredje man (sakrätten). För en sakrättsligt giltig äganderättsövergång krävdes tradition. Parterna kunde dock avtala om att godset skulle bli kvar i säljarens besittning för köparens räkning (constitutum possessorium), en möjlighet som var ett steg framåt i rättsutvecklingen. Säkerhet i lös egendom skapades enligt huvudregeln genom säkerhetsöverlåtelse; något panträttsinstitut såsom vi känner det fanns inte. Det fanns dock en underordnad möjlighet att skapa ett slags retentionsrätt genom tradition (pignus). fick via universitetens förmedling men också genom , vars domare hade kunskaper i romersk rätt, in ett delvis nytt betraktelsesätt på grundläggande civilrättsliga begrepp. Inflytandet av romerska rättsprinciper märktes särskilt tydligt på handelsrättens område, där kontakterna med främmande länder blev alltmer förekommande. Receptionen gick dock inte så långt att införde ett principiellt traditionskrav vid köp av lösöre. Men kunskaperna om den rättsliga hanteringen av konflikter med tredje man ökade och fick betydelse för rättsutvecklingen. 3.31734 års lag och tiden därefter inleddes i med att det enväldet gick mot sin undergång och att frihetstiden bröt fram. Kungamakten försvagades liksom successivt i viss mån även kyrkans makt. Vinnare i det politiska maktspelet blev . Idéhistoriskt kan man se en fortsättning av renässanshumanismens betoning av den enskilda människan, vilken pekar framåt mot upplysningstiden. behövde den svenska ekonomin återhämta sig efter de mångåriga krigen. Den inhemska ekonomin kom igång igen, liksom även utrikeshandeln. Särskilt järnhanteringen var viktig; den hade växt sig stark redan under stormaktstidens många krig. Det fanns en stor regleringsiver när det gäller olika näringar (merkantilism). Skattelättnader användes politiskt för att stimulera olika marknader. Företag organiserades i form av manufakturer och handelskompanier, ofta som ett samarbete mellan enskilt kapital och en aktiv stat. antogs rikes lag av . Den innehåller den samlade svenska lagstiftningen uppdelad i balkar. kan sägas markera slutpunkten samlat statligt lagstiftande på olika områden. Arbetet med lag, i vilket riksrådet spelade en avgörande roll, hade pågått alltsedan år 1686, då en lagkommission tillsattes av . Lagen ersatte de medeltida landslag och stadslagen och en hel del speciallagstiftning som hade kommit till därefter. I handelsbalken togs in relativt utförliga regler om köp och byte av lös egendom. Fast egendom hade dittills varit det centrala förmögenhetsrättsliga objektet i behov av mer utförlig rättslig reglering, jämte arvsrätten. Men lag markerade man nu även vikten av ändamålsenliga regler för handeln med lös egendom. I 1 kap. 1 § stadgades sålunda att köp bör ske utan tvång eller list, med säljarens och köparens goda ja och samtycke; sker det annorledes är det ogiltigt. I 2 § föreskrevs: haver man slutit laga köp; det ska stånda, och ej återgånga. Var som det bryta vill; böte , och gälde skadan. Det har sagts att ”avtalsprincipen” som en oskriven allmän rättsgrundsats gällde från tiden års lag eller något . Någon uttrycklig reglering av frågan om äganderättens övergång vid köp fanns visserligen inte i handelsbalken. Däremot fanns en bestämmelse om tvesala, 1 kap. 5 §, som finns kvar än : Säljer man tvem ett; gälde skadan åter, och böte , och den behålle godset, som först köpte. Bestämmelsen har ansetts bygga på avtalsprincipen: den som köpte först får äganderätten. Denna regel kom sedermera att överges i rättspraxis till förmån för en senare köpare som fått godset i sin besittning och som var i god tro om den tidigare överlåtelsen. Med hänsyn till den ovan omtalade receptionen av romersk och tysk-romersk rätt är det inte förvånande att man börjar bryta olika principer om köparens sakrättsliga skydd mot varandra.