sou · H3B354 · 2015-06-09 00:00:00 — Om banken i samband med genomförandet har valt att i stället utnyttja den i föregående avsnitt föreslagna möjligheten att överföra beloppet till , saknar dock banken faktisk möjlighet att frigöra eventuellt överskjutande belopp. I en sådan situation är därför inte ett föreläggande om frigörande ändamålsenligt. Det framstår emellertid som naturligt att i en sådan situation betrakta fordringsägarens ansökan om frigörande av överskjutande belopp som en ansökan om återkallelse (helt eller delvis) av verkställigheten. ska då häva verkställigheten avseende det överskjutande beloppet. Mot denna bakgrund bedömer vi att det inte behövs någon kompletterande nationell bestämmelse för att säkerställa att frigörande kan ske på sätt som kvarstadsförordningen förutsätter. Vår bedömning: har redan enligt gällande regler möjlighet att ta ut en avgift vid verkställighet enligt kvarstadsförordningen. Det saknas förutsättningar att ge banker möjlighet att av fordringsägaren eller gäldenären begära ersättning för att täcka eventuella kostnader förenade med genomförandet av ett kvarstadsbeslut. Som berörts i avsnitt 5.5.4 ovan hindrar kvarstadsförordningen inte att medlemsstaterna inför olika typer av myndighetsavgifter. Förordningen utesluter inte heller möjligheten att ta ut verkställighetsavgifter i förskott (se ingresspunkt 27). Avgifterna får dock, i förekommande fall, inte överstiga de avgifter som tas ut i samband med likvärdiga nationella beslut. Möjligheten att ta ut ersättning för statens kostnader för förfarandet hos i verkställighetsärenden följer av 17 kap. 1 § UB. Avgifterna regleras i förordningen om avgifter vid . Av förordningen framgår bl.a. att det i verkställighetsmål tas ut ersättning för förrättningskostnaderna i form av grundavgift, förberedelseavgift, försäljningsavgift och särskild avgift (2 §). Det saknas enligt vår mening anledning att hantera kostnaderna för verkställigheten i nu aktuellt avseende på något annat sätt. Utgångspunkten bör alltså vara att grundavgift ska kunna tas ut även i mål om verkställighet enligt kvarstadsförordningen. Att verkställigheten av ett europeiskt kvarstadsbeslut i vissa fall kommer att utgöra en automatisk följd av att en ansökan om europeisk kvarstad har bifallits, innebär att en sådan avgift inte kan knytas till en ansökan om verkställighet. Detta utgör dock i sig inte hinder mot att ta ut en grundavgift för verkställighetsförfarandet. Vidare bör beaktas att det i kvarstadsförordningen uttalade skyndsamhetskravet medför att det inte framstår som möjligt att uppställa krav på förskottsbetalning av grundavgiften eller annars villkora handläggning av att grundavgiften faktiskt betalas. Vi bedömer att inte heller dessa förhållanden motiverar ett avsteg från avgiftsskyldigheten. Förhållandet bör dock beaktas vid utformningen av avgiftsskyldigheten. Så kan lämpligen ske i förordningen om avgifter vid . Banks rätt att begära ersättning för kostnader förenade med genomförandet av ett kvarstadsbeslut är enligt kvarstadsförordningen villkorad av att banken enligt den nationella rätten i verkställighetsmedlemsstaten har rätt till sådan ersättning vid genomförande av likvärdiga nationella beslut (artikel 43.1). Någon rätt till sådan ersättning finns inte vid verkställighet av nationella kvarstadsbeslut. Då det inte framstår som lämpligt att i detta läge införa en sådan rätt, saknas redan av den anledningen skäl att närmare behandla frågan om bankavgifter i nu aktuellt hänseende. Eftersom gäldenären inte ska underrättas om en kvarstadsansökan eller höras innan ett beslut om europeisk kvarstad meddelas (se avsnitt 3.3.5) är gäldenärens möjligheter att på förhand motsätta sig ett sådant beslut i praktiken obefintliga. I stället erbjuder kvarstadsförordningen gäldenären möjlighet att genom att ansöka om rättsmedel rikta invändningar mot ett beslut om kvarstad eller verkställigheten av ett sådant beslut efter genomförandet. Kvarstadsbeslutet ska enligt artikel 19.3 f innehålla information om de rättsmedel som gäldenären har tillgång till (rättsmedelsförfarandet behandlas närmare i avsnitt 5.8). En förutsättning för att gäldenären ska kunna utnyttja de rättsmedel som förordningen erbjuder är naturligtvis att han eller hon snabbt får del av de handlingar som legat till grund för beslutet. För att säkerställa att så sker innehåller förordningen bestämmelser som föreskriver bl.a. vilka handlingar som ska delges, vem som ska ansvara för att delgivning sker och inom vilka tidsfrister delgivning ska inledas. För att delgivningsreglerna ska kunna tillämpas fullt ut förutsätts att respektive medlemsstat utser en behörig myndighet som ska ansvara för delgivning när kvarstadsbeslut meddelats i en annan medlemsstat. Även i andra avseenden motiverar förordningens regler om delgivning överväganden i fråga om behovet och utformningen av kompletterande nationella regler. Dessa överväganden redovisas nedan. I ett svensk perspektiv aktualiseras olika delar av förordningens delgivningsbestämmelser när 1.en svensk domstol meddelar ett kvarstadsbeslut mot en gäldenär med hemvist i , 2.en svensk domstol meddelar ett kvarstadsbeslut mot en gäldenär med hemvist i en annan medlemsstat, 3.en domstol i en annan medlemsstat meddelar ett kvarstadsbeslut mot en gäldenär med hemvist i , och när 4.en svensk domstol meddelar ett kvarstadsbeslut mot en gäldenär med hemvist i en tredjestat. Delgivning med en gäldenär med hemvist i när ett kvarstadsbeslut meddelats av en svensk domstol Vid delgivning med en gäldenär med hemvist i ursprungsmedlemsstaten ligger ansvaret för delgivningen på den domstol som meddelat beslutet, eller fordringsägaren, beroende på vem som enligt nationell rätt är ansvarig för att inleda delgivningen (artikel 28.2). Enligt svensk rätt har den domstol eller myndighet som handlägger ärendet ansvaret för att ombesörja delgivning, se 7 § delgivningslagen (2010:1932). Endast om part eller någon som har liknande ställning begär att själv få ansvara för att delgivning sker, får domstolen eller myndigheten särskilt besluta om detta, förutsatt att det inte är olämpligt (8 § delgivningslagen). Detta innebär följaktligen att den svenska domstol som meddelar ett beslut om europeisk kvarstad ska delge gäldenären de handlingar som förordningen föreskriver. Delgivning med en gäldenär med hemvist i en annan medlemsstat än när ett kvarstadsbeslut meddelats av en svensk domstol Om gäldenären har hemvist i en annan medlemsstat än ursprungsmedlemsstaten ska den som är ansvarig för att inleda delgivning i ursprungsmedlemsstaten översända delgivningshandlingarna till den utsedda behöriga myndigheten i den medlemsstat där gäldenären har hemvist (artikel 28.3 första stycket). I enlighet med vad som konstaterats ovan ska alltså i denna situation den svenska domstol som meddelat beslutet översända relevanta handlingar till den utsedda behöriga myndigheten i den stat där gäldenären har hemvist. Översändandet ska ske före utgången av den tredje arbetsdagen efter att domstolen har mottagit förklaringen om att bankmedlen belagts med kvarstad. Om den medlemsstat där gäldenären har hemvist också är den enda verkställighetsmedlemsstaten, dvs. verkställighet har inte skett i någon annan medlemsstat, ska dock handlingarna i stället översändas som domstolen översänder beslutet om kvarstad till den behöriga verkställande myndigheten för verkställighet (artikel 28.3 andra stycket). Delgivning med en gäldenär med hemvist i när ett kvarstadsbeslut meddelats av domstol i en annan medlemsstat I enlighet med vad som anförts ovan kommer i detta fall den domstol som meddelat beslutet, eller fordringsägaren, att skicka delgivningshandlingarna till den myndighet i som utsetts att vara behörig att ta emot dessa handlingar. När handlingarna har mottagits ska den behöriga myndigheten utan dröjsmål vidta nödvändiga åtgärder för att delge gäldenären dessa i enlighet med svensk rätt. Om är den enda verkställighetsmedlemsstaten ska delgivningen inledas före utgången av den tredje arbetsdagen efter den dag då den behöriga myndigheten för delgivning mottagit, eller utfärdat, förklaringen om att bankmedlen har belags med kvarstad. Som redogjorts för i avsnitt 5.6.2 ankommer det i på att utfärda förklaringen. Delgivning med en gäldenär med hemvist i en tredjestat när ett kvarstadsbeslut meddelats av en svensk domstol Om gäldenären har hemvist i en tredjestat ska delgivning ske i enlighet med bestämmelserna om internationell delgivning i ursprungsmedlemsstaten (artikel 28.4). Det innebär att svenska bestämmelser om internationell delgivning ska tillämpas. Ett stort antal ärenden faller inom ramen för Konventionen om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, (). Sådana ärenden ska av den sökande domstolen skickas direkt till centralmyndigheten i den andra staten med en begäran om delgivning. Vårt förslag: ska ansvara för delgivning med en gäldenär med hemvist i när ett kvarstadsbeslut meddelats av domstol i en annan medlemsstat. För att kvarstadsförordningen ska kunna tillämpas i den i föregående avsnitt nämnda tredje situationen måste en myndighet utses till behörig att ta emot och delge handlingar på sätt som föreskrivs i förordningen. Frågan är alltså vilken svensk myndighet som bör få denna uppgift. Utifrån den uttalade utgångspunkten att våra förslag ska passa in i redan existerande system i den svenska rättsordningen framstår det som naturligt att ta avstamp i det system som gäller i liknande situationer, nämligen när svenska myndigheter i andra fall lämnar bistånd med internationell delgivning. Inom ramen för det civilrättsliga samarbetet är det främst tre internationella överenskommelser som tillämpas. Den första är den i föregående avsnitt nämnda . Den andra är EU:s delgivningsförordning som tillämpas mellan EU:s medlemsstater. Förordningen är direkt tillämplig i och i relation till de EU- stater som också är medlemmar i har EU:s delgivningsförordning företräde. Slutligen, mellan de nordiska länderna gäller nordiska överenskommelse om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupptagning (det nordiska avtalet om rättslig hjälp). Denna överenskommelse omfattar både civil- och brottmål. Utanför det civil- och straffrättsliga samarbetet är det internationella delgivningssamarbetet i huvudsak begränsat till skatte- och indrivningsfrågor. De ärenden om internationell delgivning som tidigare hanterades inom () flyttades över till i . Sistnämnda myndighet är alltså centralmyndighet för internationell delgivning samt mottagande organ för vissa internationella delgivningsärenden. hjälper på utländsk begäran till med delgivning i samt i utlandet på svensk begäran. Delgivning kan ske både i civila mål och brottmål och såväl inom som utom ramen för avtal och konventioner, se förordningen (2013:982) om bistånd med delgivning utomlands och i . Som skäl för överflyttningen av ansvaret vid internationell delgivning framhöll regeringen bl.a. möjligheten att upprätthålla kompetens och kontinuitet i det internationella delgivningssamarbetet. Regeringen konstaterade vidare att redan hade hand om ett stort antal ärenden om delgivning, såväl nationella ärenden som ärenden på begäran av utländska domstolar och myndigheter och att hanteringen fungerade väl (se prop. 2012/13:182 s. 25). Mot bakgrund av det ovan anförda kan konstateras att i har såväl nödvändig kompetens som erfarenhet av att lämna bistånd vid internationell delgivning. i framstår därför som väl skickad att ansvara för delgivning enligt kvarstadsförordningen. Det ansvar som den behöriga myndigheten har i detta avseende är också väl förenlig med myndighetens roll som centralmyndighet för internationell delgivning samt mottagande organ för vissa internationella delgivningsärenden. Att lägga delgivningsansvaret på i framstår därför som i och för sig lämpligt. En sådan ordning kan illustreras enligt följande. Som redogjorts för ovan kan tänkas att ett kvarstadsförfarande har en koppling till inte endast därför att gäldenären har hemvist här, utan också för att det finns bankmedel i . I en sådan situation kommer som behörig verkställande myndighet att vara involverad i det verkställighetsförfarande som föregår delgivningsförfarandet. I enlighet med vad som konstaterats i avsnitt 5.6.2 har till uppgift att utfärda förklaringen enligt artikel 25 om att bankmedlen har belags med kvarstad. Om är den enda verkställighetsmedlemsstaten utlöser utfärdandet av förklaringen den föreskrivna fristen för att inleda delgivningen (se artikel 28.3 andra stycket). Om i även i ett sådant fall ska ansvara för delgivning innebär det att förklaringen måste skickas från till i innan delgivningen kan inledas. En sådan lösning skulle kräva en till förordningen kompletterande bestämmelse som reglerar den informationsöverföringen. Att skapa en sådan reglering är möjligt. Med hänsyn till de snäva tidsramar inom vilken delgivning måste inledas, kan dock ifrågasättas om de förmodade tidsförluster en sådan ordning skulle medföra ligger i linje med delgivningens syfte – att ge gäldenären möjlighet att invända mot ett beslut om kvarstad eller verkställighet av ett sådant beslut efter genomförandet. Om fristen för delgivning utlöses i samband med verkställighet i framstår det som mer effektivt att den verkställande myndigheten också får till uppgift att sköta den efterföljande delgivningen. En gäldenär som upptäcker att hans eller hennes bankmedel har belagts med kvarstad torde i många fall vara benägen att kontakta , som i en sådan situation skulle kunna delge gäldenären de aktuella handlingarna. En sådan lösning kan illustreras enligt följande. Frågan är då om en uppdelning av delgivningsansvaret bör göras mellan i och , dvs. att ska ansvara för delgivning när är den enda verkställighetsmedlemsstaten och att i ska hantera delgivning i övriga fall. sådan ordning skulle emellertid förutsätta att utser två behöriga myndigheter – en med ansvar för verkställighet och vissa fall av delgivning och en annan med ansvar för andra fall av delgivning. Även om det inte finns några formella hinder mot att utse mer än en behörig myndighet enligt kvarstadsförordningen, kan argumenteras för att ett splittrat myndighetsansvar riskerar att göra det europeiska kvarstadsförfarandet mindre överskådligt, inte minst för utländska domstolar och fordringsägare. Utifrån de samtal som under utredningens arbete förts med representanter från har vidare påtalats att en uppdelning av behörigheten i fråga om delgivning riskerar att på handläggarnivå skapa en osäkerhet beträffande ansvarsfördelningen. Mot denna bakgrund framstår en uppdelning av delgivningsansvaret på ovan redovisat sätt som en mindre lämplig lösning. Ett tredje alternativ är att lägga hela delgivningsansvaret på . En sådan ordning skulle innebära att det i kommer att finnas endast en behörig myndighet. Det europeiska kvarstadsförfarandet skulle på så vis bli mer sammanhållet och överskådligt. Till detta kommer att , i enlighet med vad som framgår av avsnitt 5.5.2, föreslås vara informationsmyndighet. Genom att samla kunskapen och erfarenheten av det europeiska kvarstadsförfarandet hos en myndighet torde vissa effektivitetsvinster kunna uppnås. En annan fråga är om det med hänsyn till övriga verksamhet är lämpligt att lägga delgivningsansvaret hos myndigheten. I sammanhanget kan konsteraras att delgivning av detta slag är vanligt förekommande hos . Vid delgivning av nationella kvarstadsbeslut uppställs i och för sig inte någon delgivningsfrist och myndigheten har i dessa fall inte heller till uppgift att delge domstolens beslut. Mot den bakgrunden skulle kunna argumenteras för att en lösning innebärande att utses till behörig myndighet för delgivning skulle passa mindre väl in i redan existerande system i den svenska rättsordningen. Å andra sidan ingår delgivning som ett moment i verkställighetsprocessen enligt UB. ombesörjer också delgivning inom ramen för den summariska processen, se 25 och 29 §§ lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Därtill kommer att myndigheten är behörig myndighet för internationell delgivning i indrivningsfrågor. givning inom EU i indrivningsfrågor sker med stöd av indrivningsdirektivet5 och genomförandeförordningen6. Vid indrivning av fordringar som rör social trygghet tillämpas i fråga om delgivning socialförsäkringsförordningen7 och socialtillämpningsförordningen8. Vid delgivning i på utländsk begäran delger de aktuella handlingarna och återredovisar resultatet till sökande stat. Utifrån vad som anförts ovan framstår som väl lämpad att ombesörja delgivning enligt kvarstadsförordningen. Under de samtal som under utredningsarbetet förts med har inte heller några invändningar av praktisk karaktär riktats mot en sådan lösning. Vi föreslår därför att ska ansvara för de delgivningsuppgifter som den behöriga myndigheten har enligt kvarstadsförordningen. Detta bör tydliggöras genom att , på det sätt som föreslagits ovan, i lag utses till behörig myndighet enligt kvarstadsförordningen. Hur delgivningen ska ske regleras inte i kvarstadsförordningen utan i det avseendet hänvisar förordningen till respektive medlemsstats nationella rätt. Svenska regler om delgivning finns i delgivningslagen (2010:1932). I 1 § anges att lagen gäller när delgivning ska ske i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet eller när delgivning i annat fall ska ske enligt lag eller annan författning. Vidare anges att om det i lag eller annan författning finns bestämmelser som avviker från lagen, gäller de bestämmelserna. Bestämmelser om delgivning finns även i EU:s delgivningsförordning. I artikel 1.1 i förordningen anges att förordningen ska 5Rådets direktiv /24/EU av om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som har avseende på vissa avgifter, tullar skatter och andra åtgärder. 6Kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 1189/2011 av om närmare föreskrifter för genomförandet av vissa bestämmelser i rådets direktiv /24/EU om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder. 7Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av om samordning av de sociala trygghetssystemen, ändrad genom och rådets för- ordning (EG) nr 988/2009 av om ändring av förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen och om fastställande av innehållet i bilagorna. 8 och rådets förordning om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 987/2009 av om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (socialtillämpningsförordningen). tillämpas i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur då en rättegångshandling eller en annan handling ska sändas från en medlemsstat till en annan för delgivning. Delgivning enligt delgivningsförordningen kan komma i fråga t.ex. när en person som har hemvist i en annan medlemsstat, men har egendom i , söks för verkställighet i . Hur delgivningen ska ske i det enskilda fallet får alltså avgöras i enlighet med bestämmelserna i delgivningslagen eller, om den är tillämplig, EU:s delgivningsförordning. Kvarstadsförordningen påverkar inte tillämpningen av EU:s delgivningsförordning annat än i vissa särskilt angivna avseenden (se artikel 48 a i kvarstadsförordningen). Vår bedömning: Om det är möjligt ska en auktoriserad översättare anlitas för att utföra översättningar enligt kvarstadsförordningen. I annat fall ska en annan lämplig person anlitas. Kvarstadsförordningens krav på behörig översättare Som inledningsvis framhållits syftar kvarstadsförordningens bestämmelser om delgivning i huvudsak till att gäldenären ska ges möjlighet att genom användandet av rättsmedel rikta invändningar mot ett kvarstadsbeslut eller verkställigheten av ett sådant beslut. En grundläggande förutsättning är naturligtvis att gäldenären kan tillgodogöra sig innehållet i de handlingar som delges honom eller henne. För att säkerställa detta föreskriver kvarstadsförordningen att om de handlingar som ska delges gäldenären inte är skrivna på det officiella språket, eller ett av de officiella språken, i den medlemsstat eller på den plats i medlemsstaten där gäldenären har hemvist, eller på ett annat språk som denne förstår, ska handlingarna åtföljas av en translitterering eller översättning till ett av dessa språk (artikel 49.1). Det ovillkorliga kravet på översättning gäller endast ansökan om kvarstad och beslutet om kvarstad. De handlingar som gäldenären har gett in till stöd för ansökan, vilka i och för sig ska delges gäldenären, behöver översättas endast om domstolen bedömer att det är nödvändigt för att gäldenären ska kunna ta tillvara sin rätt. I enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 5.4.4 ska handlingar som lämnas in till svensk domstol eller behörig myndighet vara avfattade på eller översatta till svenska språket. För svenskt vidkommande aktualiseras därför kravet på översättningar när en svensk domstol meddelat ett kvarstadsbeslut mot en gäldenär med hemvist i en annan medlemsstat. Förordningen föreskriver att översättningar ska göras av en person som är behörig att göra översättningar i någon av medlemsstaterna (artikel 49.3). Något om auktorisation av översättare I kan översättare delas in i två kategorier – översättare som är auktoriserade (s.k. auktoriserade translatorer) och personer som utför översättningsuppgifter utan att vara auktoriserade. Frågor om auktorisation prövas av Kammarkollegiet och regleras i förordningen (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättare. En auktoriserad translator är en översättare som har fått auktorisation efter fullgörande av Kammarkollegiets kunskapsprov. För att kunna bli auktoriserad ska översättaren uppfylla motsvarande villkor som gäller för en auktoriserad tolk. En auktorisation gäller från svenska till ett annat språk eller till svenska från ett annat språk. På samma sätt som för de auktoriserade tolkarna är det Kammarkollegiet som utövar tillsyn över de auktoriserade translatorernas verksamhet. Translatorsauktorisation gäller och kan därefter förnyas. Bestämmelser om vilka regler en auktoriserad translator har att följa finns i förordningen om auktorisation av tolkar och översättare och i Kammarkollegiets translatorsföreskrifter (KAMFS 1994:2). Auktoriserade translatorer ska följa god translatorssed, som har stora likheter med god tolksed. Auktorisationen kan under vissa förutsättningar upphävas, t.ex. om translatorn agerar oredligt. I likhet med de auktoriserade tolkarna förs register över alla auktoriserade translatorer. Via Kammarkollegiets hemsida går det att söka i detta register. Till kategorin inte auktoriserade översättare räknas samtliga personer som utför översättningar men som inte har Kammarkollegiets auktorisation. Dessa kan ha genomgått översättarutbildning, men de kan också i princip helt sakna sådan utbildning. Bristen på tillgång till kvalificerade tolkar I på tolkning i domstolar, m.m. (rapportserie 2010:4) gjordes en kartläggning av användningen av tolkar och översättare i domstolarna och i vilken utsträckning dessa uppfattades vara kvalificerade. Av rapporten framgår att en stor andel av domstolarna är av den uppfattningen att såväl den tolkning som tillhandahålls av rättstolkar som andra auktoriserade tolkar respektive den översättning som tillhandahålls av auktoriserade translatorer håller en hög kvalitet. När det gäller tolkar och översättare som inte är auktoriserade bedöms tolkningen respektive översättningen hålla en lägre kvalitet. Enligt rapporten har dock många domstolar problem med att anlita kvalificerade tolkar eller att anlita någon tolk över huvud taget. Den bilden bekräftas av Statskontorets utredning En tolkningsfråga. Om auktorisation och åtgärder för fler och bättre tolkar (2012:2). I konstateras att det finns flera orsaker till problemen med att anlita kvalificerade tolkar.