sou · H3B337 · 2015-04-21 00:00:00 — 2009/10:215 s. 158 ff. I det sammanhanget avvisades som processordning eftersom det ansågs att balken tog sikte på sådan rättskipning där det normalt skulle bedömas vad som har hänt i förfluten tid och där parterna skulle beredas möjlighet att åberopa komplicerade grunder. Mark- och miljödomstolarnas verksamhet i de mål som överklagas från förvaltningsmyndigheter ansågs huvudsakligen vara av ett annat slag. Liknande överväganden redovisades när ärendelagen gjordes tillämplig i mål angående överprövning av arrendenämnds avgöranden (prop. 2005/06:10 s. 50). Även här betonades att utgångspunkten i ett ordinärt tvistemål regelmässigt är ett rättsförhållande som uppstått före processen och att det i målet typiskt sett gäller att ta ställning till vad som har förekommit i förfluten tid medan en ärendelagsprocess är typiskt sett framåtsyftande. Utgår man från de överväganden som gjordes i dessa sammanhang skulle otvivelaktigt regelsystem ligga när- mare till hands än ärendelagens. Prövningen avser nämligen vad som har hänt i det förflutna och inte är av sådant framåtsyftande slag som mark-och miljödomstolarnas ärenden. Därtill kommer att bedömningen däremot ofta innefattar komplicerade grunder och är mycket likartad med den som sker vid en extraordinär prövning av ett avgörande i ett dispositivt tvistemål. Ärendelagen innehåller inte några regler som är avpassade för ett extraordinärt rättsmedel som , om man bortser från 42 § som emellertid tar sikte på det fallet att ett domstolsärende har blivit avgjort. Flera av lagens regler skulle bli något missledande för ett extraordinärt förfarande i ett dispositivt mål och tillämpningen riskerar att bli osäker. Till detta kommer att det för hovrätten liksom skulle bli fråga om ett i stort sett främmande regelsystem. Som utredningen ser saken skulle det vara lämpligast om handläggningen sker i enlighet med de procedurregler som gäller för hovrätten vid prövning av klagan över domvilla. För sådana mål gäller vissa grundläggande bestämmelser enligt 59 kap. RB och i övrigt 52 kap. RB (i realiteten 3–12 §§ i nämnda kapitel) och dessa bestämmelser kompletteras i förekommande fall av andra regler i RB. Inte heller de reglerna är alltigenom väl avpassade för klandermålen, men de torde ändå bilda en godtagbar ram för klanderprocessen. Det bör dock för tydlighetens skull uttryckligen anges i LSF att förhandling alltid ska hållas om det begärs av part. Utredningen anser att det i LSF lämpligen kan anges att talan i klandermål ska väckas genom att en ansökan ges in till och att förfarandet ska följa de regler som gäller för handläggning av ärenden om klagan över domvilla. Vidare bör anges att förhandling alltid ska hållas om part begär det samt att hovrättens avgörande sker genom beslut. I 43 § LSF föreskrivs att hovrättens avgörande av frågor om ogiltighet, och ändring av skiljedom enligt 33, 34 och 36 §§ inte får överklagas. Det står numer klart att detta överklagandeförbud omfattar inte bara avgöranden i sak utan även beslut under rättegång och avvisnings- och avskrivningsbeslut (jfr NJA 2012 s. 761). Det finns dock en s.k. ventil: hovrätten får tillåta att avgörandet överklagas, om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av . Om hovrätten lämnar ett sådant tillstånd krävs inte prövningstillstånd i . Prövningstillstånd behövs nämligen bara för sådana mål eller ärenden som har väckts vid tingsrätt (54 kap. 9 § RB). Högsta domstolens ledamöter har gett in ett förslag till om att det skulle införas ett generellt krav på prövningstillstånd i HD i mål och ärenden som väckts i hovrätt (med undantag för vissa brottmål). Förslaget har emellertid inte lett till något resultat. Ofta förhåller det sig så i klandermålen att det bara är en viss fråga som har prejudikatintresse. Hovrätten har emellertid inte möjlighet att begränsa ett tillstånd till överklagande till att gälla en sådan fråga. Motsvarande ordning gäller även i sådana mål där det ankommer på hovrätten själv att meddela prövningstillstånd. Ett sådant prövningstillstånd får inte, på samma sätt som gäller för HD i klandermål, begränsas till att gälla en prejudikatfråga. Denna ordning medför att HD måste pröva hela målet, således även i de delar som saknar prejudikatintresse, när hovrätten meddelar tillstånd till överklagande av ett hovrättsavgörande som avser av skiljedom eller motsvarande. Nämnda förhållande har föranlett HD:s ledamöter att i ett remissyttrande över betänkande SOU 2010:44 föreslå att mål av här aktuellt slag ska omfattas av kravet på prövningstillstånd i . Förslaget från HD:s ledamöter ligger i linje med de generella strävandena att begränsa HD:s arbete till prejudikatfrågor. Det intresse som ligger till grund för förslaget bör därför tillgodoses. står det klart att den nuvarande ordningen med ett principiellt fullföljdsförbud i förening med ventil för hovrätten bör behållas, eftersom den har fungerat bra. Det finns emellertid inte något principiellt hinder mot att förena ett fullföljdsförbud med ventil och ett krav på prövningstillstånd. Så har skett exempelvis i 18 kap. 4 § , 20 kap. 12 § och 5 kap. 5 § i lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar. Utredningens statistiska undersökning visar att , avseende de inkomna och avgjorda klandermål, har meddeladet tillstånd till överklagande beträffande 8 av 102 domar samt 2 av 65 slutliga beslut, där hovrätten har motiverat sitt tillstånd med prejudikatintresse i enlighet med 43 § 2 st. LSF5. Det kan därför knappast sägas att HD belastas alltför mycket av detta slags överklaganden. Ett krav på prövningstillstånd skulle därför endast ha till syfte att ge HD möjlighet att begränsa prövningen till en prejudikatfråga. skulle ett sådant krav kunna sägas stå i strid med den princip som har lagts fast i 54 kap. 9 § RB, dvs. att prövningstillstånd i HD behövs bara för sådana mål eller ärenden som har väckts vid tingsrätt. Av skäl som har anförts har utredningen övervägt om inte det intresse som ligger till grund för förslaget från HD:s ledamöter skulle kunna tillgodoses genom att man direkt i LSF föreskriver att HD får begränsa prövningen till en prejudikatfråga utan att därför införa ett krav på prövningstillstånd. En annan tänkbar lösning skulle vara att hovrätten skulle kunna begränsa ett tillstånd till överklagande. Båda dessa lösningar saknar emellertid förebilder och riskerar därför att leda till svårigheter i tillämpningen. Utredningen har således stannat för den lösningen att ett krav på prövningstillstånd vid överklagande till HD bör införas och föreslår att en regel om detta förs in i LSF. Utredningen har fått i uppdrag att överväga vilka åtgärder som kan vidtas för att underlätta för icke svensktalande parter i klanderprocessen, däribland främst om engelska i vissa fall ska kunna användas som rättegångsspråk under klanderprocessen. Även om bedömningen görs att övervägande skäl talar mot att tillåta engelska som rättegångsspråk ska utredningen redovisa vilka åtgärder som skulle krävas för att möjliggöra en sådan reform och lämna förslag på nödvändiga författningsändringar. Termen rättegångsspråk är inte något alldeles klart begrepp. Utredningen har ansett sig oförhindrad att överväga en ordning 5 Det kan tilläggas att ingen av de andra hovrätterna har lämnat tillstånd till överklagande av någon dom eller slutligt beslut med hänvisning till prejudikatintresse avseende den ifrågavarande perioden. som innebär att engelska skulle kunna användas som rättegångsspråk i vissa delar av processen. Utredningen har emellertid tolkat direktiven så att utredningen under alla förhållanden har att presentera ett alternativ som innebär att engelska helt och hållet kan bli rättegångsspråk om parterna begär det. förekommer det i betydande omfattning att handlingar ges in på engelska i klanderprocesser. Är skiljedomen avfattad på engelska torde det numera inte förekomma att hovrätten förelägger parten att ge in en översättning till svenska av hela domen. låter emellertid parten självmant översätta skiljedomen till svenska och det förekommer också att hovrätten under hand överenskommer med partens ombud att vissa särskilt viktiga delar av domen översätts. Skriftlig bevisning på engelska som åberopats i skiljeförfarandet ges också i allmänhet in i sitt originalskick utan översättning. Det är inte känt att det förekommit att någon utomstående begärt att få ut sådana handlingar (med undantag för personer inom branschen). Om detta skulle inträffa har framförts den uppfattningen att hovrätten inte har skyldighet att översätta handlingarna till svenska, utan att offentlighetsprincipen är tillgodosedd genom att den som begär handlingarna får dem i det skick som de finns i akten. I vart fall vid förekommer det ibland att hovrätten tillskriver parterna på engelska. Det kan också inträffa att visserligen håller huvudförhandlingen på svenska men godkänner att ett vittne hörs utan tolkning direkt på engelska, om alla i målet är överens om det och ingen åhörare finns i salen. Erfarenheten visar att hovrättens ledamöter i regel behärskar engelska så pass väl att de kan tillgodogöra sig förhör samt inlagor inkl. den angripna skiljedomen på engelska. Det skulle naturligtvis underlätta för utländska parter som deltagit i skiljeförfaranden på främmande språk att få fortsätta att använda skiljeförfarandets språk i klanderprocessen. I praktiken rör det sig här om engelska; antalet klandrade svenska skiljedomar som meddelats på annat främmande språk är försumbart. står som särskilt angeläget är att skriftlig bevisning kan inges på engelska samt att parts- och vittnesförhör kan hållas på engelska. Att inte få fortsätta att processa på skiljeförfarandets språk innebär bl.a. både merkostnader och förlust av tid. Att göra det möjligt för parterna att undvika sådan merkostnad och tidsutdräkt och att i stället få fortsätta klandertvisten på skiljeförfarandets språk skulle sannolikt öka goodwill och konkurrenskraft som skiljedomsland. I vilken utsträckning en sådan ordning skulle medföra att flera utländska parter väljer som skiljedomsland är naturligtvis svårt att beräkna, men det är utan tvekan en omständighet bland flera som ofta kommer att beaktas. Utredningens statistiska undersökning visar att engelska har använts som skiljeförfarandespråk i av de fall då skiljedomen har angripits i en klanderprocess. Det finns goda skäl att anta att klandertvister i ungefär lika stor omfattning kommer att handläggas på engelska om engelska tillåts som rättegångsspråk i klanderprocesser. Baserat på utredningens statistiska undersökning innebär detta högst 8 mål . Resten av klandertvisterna skulle även i fortsättningen handläggas på svenska. Dessutom framgår det av undersökning att av klandermålen avskrivs efter återkallelse och att av dem avvisas, vilket innebär att endast avslutas genom dom. Det finns således goda skäl att utgå från att endast cirka fem klandertvister med engelska som rättegångsspråk kommer att avslutas genom en prövning i sak . 6.6.3Vissa uppgifter om engelska som rättegångsspråk i andra utomanglosaxiska länder Till de länder som ofta anlitas som skiljedomsländer i internationella förfaranden hör och . I båda dessa länder tillhör engelska de officiella språken vilket innebär att engelska är tillåtet som rättegångsspråk i alla mål. Huvudprincipen i europeiska länder är att rättegången måste äga rum på landets officiella språk. Flertalet länder tycks ofta tillåta att engelskspråkiga handlingar åberopas som bevis utan översättning. I viss omfattning förefaller man också utan stöd i lag tillåta att för- handlingen eller delar av den äger rum på engelska, något som ofta sägs bero på domaren och ämnet för rättegången6 . I flera länder pågår strävanden att mera generellt godta engelska som rättegångsspråk. Sådana strävanden är alltså inte inriktade specifikt på klanderprocesser utan på kommersiella processer i allmänhet med internationell anknytning. I det följande lämnas några exempel. Enligt den franska konstitutionen är franska det enda officiella språket i . I Code Civil anges emellertid numera att domstolen inte är skyldig att använda tolk om den behärskar parternas språk. Med stöd av denna bestämmelse har Tribunal de Commerce de inrättat särskilda avdelningar där rättegången kan äga rum på engelska, tyska eller spanska, beroende på domarnas kunskaper. och beslut ska dock alltid meddelas på franska. Motsvarande ordning tillämpas ibland även i andra franska domstolar i kommersiella mål. Det är dock tveksamt om annat främmande språk än engelska därvid har tillåtits. I är domstolsspråket det officiella språket eller något av de officiella språken i den berörda kantonen. De officiella språken i en kanton kan vara tyska, franska, italienska och rätoromanska. Det har traditionellt varit möjligt att lägga fram dokument på ett främmande språk utan översättning, om domstolen och parterna är överens om det. En uttrycklig regel om detta föreslogs bli intagen i den nya federala civilprocesslagen men blev inte antagen. Det anses emellertid fortfarande möjligt att använda ett främmande språk med parternas och domstolens samtycke. Exempelvis accepterar handelsdomstolen i skriftliga bevis på engelska utan 6Enkätsvar till European tyder på detta. 7Uppgifterna angående och har hämtats från artikeln English as a court language in courts av . i , Volume 5, Issue 3(2012) 8Se föregående not. översättning, och en del domare genomför förlikningsförsök på engelska. Skrivelser med överklagande eller liknande liksom inlagor i ett mål kan emellertid inte avfattas på engelska och domstolens avgöranden skrivs aldrig på engelska. Enligt den tyska ska tyska vara domstolsspråk. Lagstiftningen medger dock att undantag görs för själva förhandlingen, som kan hållas på engelska. En förutsättning är att båda parterna samtycker och att de avsäger sig sin rätt till tolk. Dessutom måste tvisten ha en internationell koppling. Inlagor, protokoll och domar måste dock, med dagens lagstiftning, vara avfattade på tyska. Detta nyssnämnda undantaget har domstolarna i och tagit fasta på. I dessa domstolar görs försök med engelska som förhandlingsspråk vid särskilda avdelningar. Parterna i dessa mål kan alltså välja att den muntliga förhandlingen hålls på engelska. I pågår en debatt om hur den inhemska rättens internationella konkurrenskraft ska kunna stärkas. En intressegrupp har bl.a. tagit fram broschyren "made in " som beskriver det tyska domstolssystemets fördelar. I anslutning härtill har utarbetats ett förslag enligt vilket en viss typ av processer ska kunna föras helt på engelska. Om förslaget genomförs kommer det att bildas särskilda enheter som kommer att ha hand om internationella kommersiella civilmål. Sådana specialenheter ska enligt förslaget finnas i både första och andra instans ("Oberlandesgericht"). Parterna i dessa mål ska kunna välja engelska som språk för hela domstolsförfarandet. Rätten i första instans föreslås bestå av en lagfaren domare samt två nämndemän med näringslivsbakgrund. I Oberlandesgericht ska rätten bestå av bara lagfarna domare. Dessa kommer även vara behöriga att (i första instans) avgöra tvister om av skiljedom. Reformförslaget presenterades första gången i samband med att det förut nämnda försöksprojektet sjösattes i 9 Uppgifterna har lämnats till utredningen av advokaten och biträdande juristen . Förslaget röstades dock ner av parlamentet. har förslaget emellertid återuppväckts och allt fler tycks ställa sig bakom en sådan modernisering. Vid de tyska juristdagarna i röstade merparten av de närvarande juristerna för förslaget. Förslagets huvudsyfte är att stärka det tyska rättsväsendets konkurrenskraft och att underlätta processandet för parter och ombud. Motståndare till förslaget har bl.a. pekat på de svårigheter som kan uppstå för domstolarna och på de inskränkningar i offentligheten som ett genomförande av förslaget i praktiken skulle kunna medföra. 6.6.4Bör engelska tillåtas som rättegångsspråk i hovrätten? Om man vill underlätta för utländska parter att processa i klandertvister talar starka skäl för att det bör införas en möjlighet för hovrätten att medge att engelska åtminstone till en del får vara rättegångsspråk, förutsatt att parterna är ense om det. Frågan är emellertid hur långt man bör gå i detta avseende. Mest angeläget är, som redan har konstaterats, att skriftväxlingen får ske på engelska, att skriftliga bevis får åberopas på engelska och att eventuella parts- och vittnesförhör kan hållas på engelska. I de flesta fall torde detta utan alltför stora besvär kunna hanteras av hovrätten. Vad som ytterligare skulle kunna diskuteras är om engelska ska kunna tillåtas som rättegångsspråk i klandermål vid handläggningen och i övrigt vid förhandlingar samt om protokoll, olika beslut under rättegång och slutliga avgöranden ska kunna avfattas på engelska. Betydelsen för parterna av att klanderprocessen i sin helhet kan handläggas på engelska – och i förlängningen den ökning av attraktivitet som skiljedomsland som detta skulle kunna medföra – måste vägas mot en del andra faktorer. För det första bör beaktas att det knappast skulle vara praktiskt möjligt att införa en sådan ordning utan särskilda utbildningsinsatser för hovrättens ledamöter. Men utbildning skulle inte vara tilläcklig. Särskilt för att skriva ett avgörande på engelska med de anspråk som måste ställas på ett hovrättsavgörande krävs långvarig erfarenhet. Man skulle vara beroende av att i förekommande fall adjungera exempelvis advokater med erfarenhet på området för hjälp med att leda förhandlingar och skriva beslut och avgöranden, något som inte är oproblematiskt med hänsyn till intresset av dels hovrättens integritet, dels hovrättens kollegiala samarbete. Även jävssynpunkter kan bli besvärande. På skulle man naturligtvis kunna tänka sig att kunskaper i engelska och erfarenhet av rättskipning i anglosaxiska länder tilläggs ett särskilt meritvärde vid rekrytering till hovrätten. Ett hovrättsavgörande skrivs inte enbart för parterna utan det har också ofta betydelse till ledning för rättsutvecklingen. Detta gäller naturligtvis särskilt om avgörandet refereras men även i andra fall och i synnerhet i klandermål där hovrätten utgör den sista instansen för domstolsprövning om hovrätten inte medger klagorätt. Det är från denna synpunkt mindre lämpligt om hovrättens avgörande inte skulle vara avfattat på svenska. Till detta kommer att hovrättens avgörande, även om det är fråga om ett mål med internationell anknytning, ibland ska ligga till grund för verkställighet även i . Ytterligare måste beaktas de principer som har kommit till uttryck i språklagen (2009:600). I 4 och 5 §§ nämnda lag föreskrivs att svenska är huvudspråk i samt att svenskan är samhällets gemensamma språk, som alla som är bosatta i ska ha tillgång till och som ska kunna användas inom alla samhällsområden. Av 6 § följer att det allmänna har ett särskilt ansvar för att det svenska språket används och utvecklas. I 10 § föreskrivs, såvitt nu är av intresse, att språket i domstolar är svenska. Domstolar ska således arbeta på svenska, både skriftligt och muntligt. Bestämmelsen har tillkommit för att säkerställa att principen om offentlighet har en reell innebörd (se prop. 2008/09:153 s. 29). Som utgångspunkt gäller därför att en allmän handling hos en svensk myndighet ska vara skriven på svenska. Det är dock möjligt att genom lag eller förordning införa undantag från språklagen. Klanderprocesser har en viss särställning när man överväger hur dessa principer ska tillämpas. Den huvudsakliga proceduren – skiljeförfarandet – kommer i de mål som det här gäller under alla förhållanden att handläggas på främmande språk, normalt engelska, utan insyn från allmänheten, och man kan se klanderprocessen som ett slags fortsättning på skiljeförfarandet. Dessutom förhåller det sig ju så att de allra flesta skiljedomar inte blir föremål för och därmed i princip inte kommer till utomståendes kännedom annat än om de skulle refereras exempelvis i någon internationell tidskrift. Någon större risk finns därför knappast för att ett undantag från principen om svenska som rättegångsspråk i de mycket få mål som det här gäller skulle påverka den svenska språkutvecklingen och sådant bildande av ny svensk terminologi som domstolarna enligt 12 § språklagen har ett särskilt ansvar för. Utredningen bedömer att de klandertvister i vilka engelskan kan komma att användas som rättegångsspråk har en mycket begränsad betydelse ur en offentlighetsaspekt. Detta gäller särskilt som målen mycket ofta gäller endast utländska parter och utländska förhållanden utan annan anknytning till än att valts till skiljedomsland. Även med beaktande av det anförda är det självfallet att en ordning där själva avgörandet avfattas på engelska utan någon översättning till svenska skulle innebära ett från principiella synpunkter mycket långtgående undantag från de principer som språklagen vilar på. Sammanfattningsvis anser utredningen att hovrätten bör få möjlighet att tillåta att rättegången i lämplig omfattning ska äga rum på engelska, om det begärs av någon av parterna och motparten samtycker till det. Hovrätten bör därvid regelmässigt pröva om skriftväxlingen ska kunna ske på engelska, om skriftliga bevis ska kunna vara avfattade på engelska och om förhör med vittnen och/eller parter ska kunna tas upp på engelska. Skulle målet undantagsvis vara av sådant allmänt intresse att det kan förutses att utomstående svenska åhörare kommer att närvara vid förhandlingen och/eller begära att få ut handlingar i större omfattning ur akten bör hovrätten inte tillåta engelska som rättegångsspråk. Enligt utredningens mening bör med hänsyn till principerna i språklagen protokoll, eventuella beslut under rättegång samt slutliga avgöranden alltid avfattas på svenska. Den servicen bör dock lämnas parterna att, om någon av dem begärt det, dessa dokument ska finnas på engelska i anslutning till att de upprättas respektive Ett slutligt avgörande får t.ex. av sekretesskäl inte lämnas till översättning förrän det är meddelat. Även om översättning sker på snabbast möjliga vis måste parterna räkna med att det kan dröja mellan det slutliga avgörandet på svenska och dess översättning till engelska. Från parternas synpunkt bör denna lösning vara ändå praktiskt taget lika ändamålsenlig som om de ursprungligen skrivits på engelska. Självfallet blir denna översättning inte den officiella versionen av hovrättens avgörande. 6.6.6Översättning av handlingar, tolkning m.m. I motiven till språklagen anges som nämnts att det för att bestämmelserna om allmänna handlingars offentlighet i realiteten ska fylla sin funktion är väsentligt att de handlingar som blir allmänna är skrivna på svenska. Av sammanhanget framgår att man då endast avser sådana allmänna handlingar som myndigheten själv producerar. Handlingar skrivna på ett annat språk än svenska som lämnas in till myndigheten blir ju också allmänna handlingar, men i fråga om sådana handlingar sägs det i motiven att de ska översättas ”i rimlig utsträckning”, om de inte bedöms sakna betydelse. 2008/09:153 s. Kärnområdet för denna huvudregel är språkanvändningen i sådana förfaranden som är av särskilt stor betydelse inom den offentliga verksamheten, såsom bl.a. domstolsförhandlingar, domar, protokoll och beslut. Utanför kärnområdet är regleringen mera flexibel. Om, i enlighet med vad utredningen föreslår, engelska ska få tillåtas som rättegångsspråk i den utsträckning hovrätten finner lämpligt, blir detta en särreglering i förhållande till språklagen. Detta hindrar emellertid inte att principerna i språklagen så långt möjligt bör beaktas. I kommersiella mål, patentmål och en del andra måltyper, förekommer ofta att bevisning och andra handlingar av betydelse som är avfattade på engelska lämnas in till domstolen utan översättning.