sou · H3B359d2 · 2015-06-15 00:00:00 — Med färre och större regioner och kommuner skulle stordriftsfördelar kunna utnyttjas i produktionen av offentliga tjänster. Detta skulle i sin tur öka effektiviteten och förmågan att erbjuda bättre och mer specialiserade sådana tjänster.5 Vid reformen minskade antalet skattenivåer från tre till två. Det innebär att regionerna i motsats till de tidigare amtskommunerna inte kan ta ut skatter. Regionerna får i stället pengar från staten och från kommunerna. Regionernas främsta uppgift är att förvalta det danska sjukvårdssystemet, men de har också uppgifter inom den sociala sektorn och kollektivtrafiken. De fick även ansvaret för den regionalekonomiska utvecklingspolitiken. Regionernas egen budget går till områdena regional företagsutveckling, kollektivtrafik, miljö, ekonomisk utveckling, utbildning och kultur. Kollektivtrafiken är det största utgiftsområdet och svarar för nästan hälften av den regionala budgeten. Ansvarsområdet Regional utveckling är det näst största utgiftsområdet med omkring en femtedel av budgeten. 5 , , 2009. Styrande organ i de nya regionerna är regionråden (regionfullmäktige) med 41 folkvalda ledamöter, som väljs i taget. Regionråden ansvarar för den regionala utvecklingen. För att stödja detta arbete tillsätter regionråden så kallade regionala tillväxtforum. I dessa sammanförs näringslivsorganisationer, utbildningsinstitutioner, kommuner och andra aktörer i ett partnerskap för att skapa tillväxt och affärsutveckling i regionen. Regler om regional utveckling och tillväxtforum finns i Lagen om företagsfrämjande och regional utveckling. Enligt lagen ska regioner och regionala tillväxtfora utarbeta en regional tillväxt- och utvecklingsstrategi. Strategin ska skapa samverkan mellan tillväxt, utbildning och sysselsättning. Genom kommunreformen fick kommuner, regioner och staten nya uppgifter. Kommunerna är ansvariga för direkta, medborgarorienterade uppgifter och utgör den viktigaste ingången till den offentliga sektorn för medborgare och företag. Kommunerna har beskattningsrätt. I samband med reformen blev ansvaret för flertalet uppgifter inom natur- och miljöområdet samlat hos de nya kommunerna. Ansvaret för nationella frågor och särskilt komplicerade ärenden ligger hos staten. Ansvaret för planering av uttag av naturresurser, markförorening och den nya regionala utvecklingsplaneringen ligger hos regionerna. De nya kommunerna tog över en stor del av de arbetsuppgifter som länen haft inom fysisk planering. Kommunerna övertog också det lagreglerade ansvaret för att genomföra den mellankommunala och lokala vattenplaneringen och stora delar av Natura 2000-planerna. De nya uppgifterna har förts över fortlöpande och i takt med att avtal har ingåtts mellan staten och kommunerna. Den fysiska planeringen i är av tradition decentraliserad och involverar medborgarna i beslutsfattandet. Det är kommunerna som efter övergripande statliga och regionala riktlinjer planerar för hur danska städer och landskap ska utvecklas. fördelar planlagstiftningen ansvaret för planeringen mellan , fem regionråd och 98 kommunstyrelser. Staten ger en övergripande vägledning för planeringen. Planeringen i har en struktur som delar in landet i tre olika zontyper – stads-, landsbygds- och sommarhusområden. Zoneringen tillkom för att uppnå en effektiv markanvändning, för att undvika spridd, ostrukturerad stadsbebyggelse och för att försäkra att det finns mark för jordbruk, naturområden och rekreation. Zonerna för stadsbebyggelse och sommarhus är utlagda för befintlig och blivande tätortsbebyggelse, i det senare fallet specifikt för sommarhus. Landsbygdszonerna omfattar de områden som inte blivit stads- eller sommarhuszoner. Genom regionaliserings- och kommunreformen togs den formella befogenheten till fysisk planering av landzonerna bort på den regionala förvaltningsnivån. Kommunerna styr nu över planeringen för alla tre zonerna, dvs. även planeringen av bebyggelse av stadsnära landskap såväl som av landsbygd. Planering på nationell nivå har ansvaret för nationella intressen genom en landsplanläggning. Detta kommer till uttryck i rapporter, riktlinjer och ingripande i lokala planeringsfrågor och projekt som har internationellt, nationellt eller regionalt intresse. Informationen är inte heltäckande på nationell nivå och det utarbetas ingen samlad landsplan. Regeringen ger sin vision för den fysiska planeringen i en nationell planeringsrapport för kommuner och regioner. eller efter varje riksdagsval ska regeringen utarbeta en landsplanredogörelse, som ska användas vid den regionala utvecklingsplanläggningen och vid den kommunala planläggningen. Arbetet sker genom . Landsplanredogörelsen är regeringens information till kommuner och regioner om hur den ser på utvecklingen av fysisk planering och hur den vill att fysisk planering ska utvecklas . I det danska systemet med planering ska det vara ett nära samspel mellan strategier på lokal, regional och statlig nivå. Staten ska förhålla sig till regionala tillväxt- och utvecklingsstrategier, då strategierna ingår som en del av underlaget när landsplanredogörelsen utarbetas. På samma sätt ska redogörelsen beaktas när de regionala tillväxt- och utvecklingsstrategierna utarbetas. Landsplanredogörelsen föreskriver utvecklingen i hela landet. Den pekar på behovet av att använda de områden och det begränsade utrymme som existerar mer effektivt så det kan finnas områden som kan bevaras för natur och oförstörda landskap. Den anger också inriktningen för planering av städer, där kollektivtrafiken och det kollektiva resandet ska underlättas och planläggning ska premiera användningen av resurser mer effektivt. Den redogör dessutom för regionernas roll tillsammans med kommunerna när det gäller att skapa tillväxt och utveckling i hela landet, både i de stora städerna, i mindre städer och på landsbygden. Regionerna är viktiga aktörer när det gäller att skapa grön tillväxt och sysselsättning, vilket leder till gränsöverskridande samarbete, fokus på anpassning till klimatförändringar och resurseffektivitet samt utveckling av landsbygden. Regionernas breda insatser för regional utveckling, till exempel i form av infrastruktur och rörlighet, ska bli tydligare. Ett annat statligt verktyg för den kommunala planläggningen är en översikt av statliga intressen i kommunernas planläggning.6 tas översikten fram och den ska ge en bild av statens intressen i den fysiska planeringen ute i landet. Landsplanredogörelsen finns inarbetad i detta dokument och utvecklar statens mål och krav för ett antal områden. För det gemensamma arbetet med landets planläggning ska sedan regionerna ta fram regionala utvecklingsplaner, medan varje kommun ska ta fram en kommunplan samt lokalplaner. Staten ansvarar för att skydda allmänna intressen och för särskilt komplicerade miljö, natur- och planeringsfrågor. upprättar nationella planeringsdirektiv för specifika geografiska områden för att säkerställa nationella intressen. På statlig nivå har ministeriet tillsynen och är också enligt planlagstiftningen skyldigt att invända mot en plan, om den står i strid med de övergripande statliga intressena. Genom detta vill man säkra sambandet mellan statens arbete och det decentraliserade arbetet på nivå. I praktiken sker tillsynen genom Naturstyrelsen. Om det skulle finns en statlig invändning mot ett förslag till en kommunplan, kan kommunalfullmäktige inte anta planen enligt planlagstiftningen. Den måste först komma överens med den statliga myndigheten om nödvändiga ändringar. Planering på regional nivå har regionråden utarbetat regionala utvecklingsplaner. I samband med att amtskommunerna försvann, övergick de senast gällande regionplanerna till att gälla som s.k. landsplandirektiv. Regionplanernas innehåll inarbetades i kommunplanerna. 6 , Oversigt over statslige intresser i kommuneplanlægningen, 2009. till de tidigare regionplanerna, är de regionala utvecklingsplanerna inte bindande för kommunerna. En ny lag om tillväxt och regional utveckling trädde i kraft . Lagen ger regionerna ansvar för att utarbeta en regional tillväxt- och utvecklingsstrategi, som beskriver utmaningar, sätter upp mål och utvecklar regionala lösningar på samhällsutmaningar. Den nya strategin har som syfte att säkerställa enhetlighet och att uppnå större effekt och tydlighet för insatserna. Den nya strategin ska stärka banden mellan näringsliv, sysselsättning, utbildning, infrastruktur, klimat och miljö samt mellan städer och perifera områden. Tillväxt- och utvecklingsstrategier ska tas fram i samarbete mellan regionråd och regionalt tillväxtforum. Detta sker i nära dialog och samarbete med kommuner, företag och organisationer. Den regionala tillväxt- och utvecklingsstrategin ska redogöra för den framtida utvecklingen i regionen, ta upp regionala tillväxt- och utvecklingsförhållanden, inklusive infrastruktur, näringsliv, turism, utbildning, sysselsättning, utveckling av landsbygden och perifera områden, natur och miljö, rekreation, kultur samt samarbete med grannländer, ta upp den gröna omställningen, större städer som påverkar tillväxt, klimatanpassning och kollektivtrafik, samt beskriva de initiativ som tagits av för att följa upp strategin. Enligt Lagen om tillväxt och regional utveckling ska kommunerna förhålla sig till den regionala tillväxt- och utvecklinsstrategin inom egna utvecklingsstrategier, bland annat när det gäller företagsutveckling samt insatser och strategier för den kommunala planeringen. Kommunplanen får inte strida mot den önskade framtida utveckling som anges i de regionala tillväxt- och utvecklingsstrategierna. Regionråden kan invända mot ett förslag till en kommunplan som motverkar den regionala utvecklingsplanen. Planen kan då inte antas förrän ändringar har skett så att såväl kommunens som regionens intressen tillgodoses. Kommunen har i sin tur rätt att invända mot en grannkommuns planförslag, om det har väsentlig betydelse för den egna kommunens utveckling. att planen måste genomgå ändringar, som tillfredsställer båda parter, innan den kan antas. Då dialog förs med regionens kommuner när utvecklingsstrategier tas fram, förväntas invändningarna från regionråden mot kommunplanerna vara få. Genom ett fungerande samarbete mellan kommunerna är förhoppningen att även motsättningarna mellan grannkommuner kommer att vara få. Regional fysisk planering i huvudstadsregionen I huvudstadsregionen sker en regional fysisk planering. Den s.k. fingerplanen har varit ramen för kommunernas planläggning och utveckling . Den har blivit omtalad som ett bra exempel på regional planering. har antagit en ny Fingerplan 2013, som är en revision av den tidigare planen från 2007.7 Den har fokus på de gröna stukturerna samt lokalisering av verksamheter. Målet har varit att skapa sammanhängande nät av större friluftslivsområden och gröna stråk i regionen, ett allsidigt utbud av bosättningsmöjligheter och bidra till att säkra arbetstillfällen och utvecklingsmöjligheter. Planen pekar bland annat ut nya gröna kilar och transportkorridorer har justerats i den nya planen. En utredning och översyn av fingerplanens transportkorridorer har gjorts på initiativ av . Transportkorridorer i regionen är arealreservationer, som säkrar möjligheterna till framtida vägar och spår för att minska konflikterna med stadsutvecklingen. Fingerplanen tar även upp frågor om sjukhus, forskningscentra och industriparker. Kommunerna är ansvariga för att planera för stads- och landsbygdsområden. Planeringen resulterar i långsiktiga kommunplaner, som kompletteras med fyraåriga planstrategier och genom lokalplaner som gör de övergripande strategierna till konkreta utvecklingsprojekt inom relevanta områden i kommunen. 7 Naturstyrelsen, Fingerplan 2013 – Hovedbudskaber, 2013. Kommunerna måste enligt planlagen upprätta en kommunplan, som omfattar en period och definierar de övergripande målen och riktlinjerna för den enskilda kommunens utveckling, både i städer och på landsbygden. Den mark som enligt planen ska tas i anspråk bör inte överstiga vad som förväntas tas i anspråk inom tidsramen. Kommunfullmäktige ska löpande revidera kommunplanen. Revidering sker i en process som omfattar medborgarinflytande. eller i mitten av varje mandatperiod, ska kommunen ta fram en strategi för den kommunala planeringen – en planstrategi – och därigenom beslutar kommunfullmäktige om de ändringar som krävs för att planen ska gälla. Naturstyrelsen granskar alla kommunala förslag och säkrar att de inte strider mot övergripande nationella intressen. Kommunplanen ger ramen för att utarbeta lokalplaner och är grunden för behandling av ett antal ärenden, bland annat specifika tillstånd och ansökningar om bygglov. Den ska fastställa de övergripande målen för utveckling och markanvändning. Detta ska ske utifrån en samlad värdering av kommunens utveckling. Planen kan utformas på olika sätt. Planerna kan gälla särskilda områden eller teman. Syftet med planen är att den ska fungera som en sammankopplande länk i planprocessen. Det finns vissa delar som planen måste innehålla, bl.a. en huvudstruktur, riktlinjer, ramar för lokalplanläggning och kartor. Huvudstrukturen omfattar hela kommunens geografiska område med alla tre zontyper (stads-, landsbygds- och sommarhusområden). Huvudstrukturen ger också utryck för hur kommunen ställer sig i olika intresseavvägningar. Riktlinjer ska finnas för 19 specifika teman. De anges i lika många punkter i planlagen. som tas i anspråk för stads- och sommarhuszoner är en sådan punkt, liksom att ta tillvara jordbruksintressen. Särskilt värdefulla lantbruksområden ska säkras genom att pekas ut i kommunplanerna. Det är även obligatoriskt för kommunen att behandla detaljhandel i kommunplanen. Planlagen styr flera frågor kring detaljhandeln för att gynna livet i stadskärnorna och för att undvika köpcentra med bilberoende besökare. Kommunerna väljer själva hur grundligt riktlinjer och ramverk behandlas i kommunplanen. Den handlar mycket om hur flexibel kommunen önskar att vara i sin planläggning. I lokalplaner ska den politiska strategin i den övergripande kommunplanen konkretiseras. Lokalplanen reglerar byggandet och användningen av mark inom planområdet. Planens principer är särskilt uttryckta i användningsbestämmelser. Planeringen involverar ofta många motstridiga intressen. Det kan finnas skillnader mellan markägares och grannars intressen eller mellan lokala och nationella intressen. Genom den process då lokalplaner tas fram, kan det säkras att berörda, dvs. företrädare för olika intressen, kommer till tals innan planen beslutas och planens innehåll anger vad som ska göras. Styrkan i den mer detaljerade lokalplanen i jämförelse med kommunplanen är att den tydligt anger vad som är tillåtet och vad som är förbjudet. Fastighetsägare och andra känner till omfattningen av sin verksamhet och grannar vet vad som väntar. Ett ramverk för de mer detaljerade lokalplanerna sätts i kommunplanen. Då lokalplanen inte får strida mot kommunplanen, blir den genom ramarna bindande. Avgränsade områden med koppling till riktlinjer och ramverk, som de för stads- och sommarhuszoner, ska visas i kartform. All övrig areal som knyter an till de 19 riktlinjerna kan avgränsas, Kartorna över stads- och sommarhusarealer är tillsammans med övriga obligatoriska delar i kommunplanen bindande för kommunens fortsatta arbete med att genomföra planen. Lokalplaner ska bland annat utarbetas inom stadszonen, efter det ramverk som kommunplanen satt. Planlagen specificerar ett antal punkter eller ramar som kommunen måste ta hänsyn till i lokalplanen. En sådan punkt är överföring av mark till stadszon eller sommarhusområde, en annan är prioriteringsordningen för bebyggelse och ändrad markanvändning. En lokalplan kan inte utarbetas för ett område som inte omfattas av kommunplanens ramverk. Lokalplanen har direkt rättsverkan för markägare. har knappt 5,5 miljoner invånare på en yta som motsvarar tre fjärdedelar av yta. Huvudstaden är landets största stad med cirka 600 000 invånare. I huvudstadsregionen med och tre förortskommuner bor drygt 1 miljon invånare. Inom utgör , som är enspråkigt svensktalande, ett demilitariserat och självstyrande landskap. I övriga är både finska och svenska officiella språk. Två ministerier har anknytning till de frågor som kommittén utreder. Det ena – – leds av två ministrar. Miljöministern svarar för miljö- och naturvårdsärenden och vissa andra ärenden inom ministeriets verksamhetsområde, medan bostads- och kommunikationsministern svarar för bostads- och byggnadsärenden samt för planläggningsärenden. Ministeriet svarar för förvaltningsområdets strategiska planeringar, resursstyrning, lagberedning samt internationella samarbeten. ansvarsområde innefattar miljöcentral (SYKE) och Finansierings- och utvecklingscentralen för boendet (). SYKE är eget forskningsinstitut, som forskar i förändringar i miljö och natur samt i dess orsaker och verkningar. medverkar i projekt som hänför sig till utveckling av boendet och sakkunskap om bostadsmarknaden. producerar också informationstjänster inom området. styr regionförvaltningsverken och de så kallade närings-, trafik- och miljöcentralerna inom sitt verksamhetsområde. Dessa organisationer ersatte länsstyrelserna 2010. Arbets- och näringsministeriet (ANM) ansvarar för frågor om företagande och innovationsverksamhet, arbetsmarknadens funktion, arbetstagarnas anställningsvillkor och regionernas utveckling. Ministeriet har två ministrar. Näringsministern leder närings-, innovations-, regionsamt energi- och klimatpolitiken. Arbetsministern ansvarar för frågor som gäller sysselsättning och företagande, integration av invandrare, arbetslivets utveckling samt konsument- och konkurrenspolitiken. Till arbets- och näringsministeriets förvaltningsområde hör över 30 organisationer, bland annat Närings-, trafik- och miljöcentralen (ELY-centralen). Länen slopades i och i stället bildades sex nya regioner samt . Antalet län hade reducerats från elva till fem. Regionerna motsvarar i stor utsträckning de tidigare länen, utom dåvarande , som delades i två regioner. De sex regionerna finns på det finländska fastlandet, medan är ett självstyrt landskap. De nya regionerna leds av ett regionförvaltningsverk. Den statliga regionförvaltningen ändrades genom att sex olika myndigheters uppgifter koncentrerades till regionförvaltningsverk och NTM-centraler. De statliga förvaltningsmyndigheternas verksamhetsområden har dessutom utvidgats . I samband med regionreformen infördes landskapsförbund, som styr i de finska landskapen. Landskapsförbunden blev då en ny kommunalrättslig enhet i form av sekundärkommuner. Landskapsförbunden är samkommuner som bildats av sina medlemskommuner. Antalet kommuner har successivt minskat. Genom flera sammanslagningar efter minskade antalet till 464 kommuner . Den utvecklingen har fortsatt och 2013 fanns det sammanlagt 320 kommuner. Det pågår nu en rikstäckande kommunreform, där målet är en bärkraftig struktur, som baseras på starka baskommuner. Förändringen har föregåtts av en kommun- och servicestrukturutredning, som påbörjades som ett led i att kommunernas servicekapacitet behövde förbättras. En stark baskommun ska bestå av naturliga pendlingsområden. Den ska vara tillräckligt stor för att själv kunna svara för den grundläggande servicen, exklusive krävande specialsjukvård och avancerade socialvårdstjänster. Syftet med reformen är att skapa kommuner med tillräckligt omfattande befolknings- och kompetensunderlag för att organisera och finansiera service. Kommunerna har möjlighet att välja mellan två vägar – sammanläggning eller utökat kommunalt samarbete. Målet är att kommunerna ska bli starkare genom att uppgifter som hälsovård och nära ansluten socialvård ska skötas i enheter för minst 20 000 invånare vardera. Motiveringen till att reformen är nödvändig handlar bl. a. om den demografiska utveckling som väntar, dagens ojämna serviceutbud mellan kommuner och den organisatoriska oklarhet som råder. trädde en kommunstrukturlag i kraft, som omfattar bestämmelser om kommunernas utredningsskyldighet när det gäller strukturen. Kommunerna skulle meddela med vilken kommun eller vilka kommuner de avsåg att utreda en sammanslagning. Lagen hade föregåtts av ett förslag av Strukturgruppen för , som redovisade en överblick över kommunernas nuvarande och kommande utmaningar. Kommunerna analyserades ur flera olika perspektiv. Granskningen berörde såväl servicebehov, kommunalekonomi, region- och servicestrukturer och pendlingen som de regionala särdragen. Vid sidan av kommunstrukturlagen har en reform inletts av finansierings- och statsbidragssystemet och en total översyn av kommunallagen. De finska regionerna styrs av så kallade regionförvaltningsverk (RFV). De är de regionala statliga myndigheter som 2010, tillsammans med närings-, trafik- och miljöcentralerna, ersatte länsstyrelserna. RFV ska främja förverkligandet av grundläggande fri- och rättigheter och rättsskydd, tillgången till basservice, miljöskydd, ett hållbart utnyttjande av miljön, inre säkerhet samt en sund och trygg levnads- och arbetsmiljö i regionerna. Verket sköter även lagstadgad verkställighet, styrning och tillsyn inom sitt område. Verksamheten styrs förutom av lagregler även av åtta ministerier. Verket är statens representant i regionen och verkställer de uppgifter som det har fått av den. på har motsvarande uppgifter som regionförvaltningsverken i övriga delar av landet. Närings-, trafik- och miljöcentraler (NTM-centraler) arbetar med att främja den regionala utvecklingen genom att sköta statsförvaltningens uppgifter och utveckling i regionerna samt att ansvara för verkställighets- och utvecklingsfrågor. Tillsammans med regionförvaltningsverken har de 15 NTM- centralerna övertagit uppgifter från bland andra de tidigare länsstyrelserna. Anm. Röda punkter = Orter med huvudkontor för regionförvaltningsverk. NTM-centralerna har tre ansvarsområden. Näringar, arbetskraft, kompetens och kultur, Trafik och infrastruktur, samt Miljö- och naturresurser. har 18 landskap på fastlandet samt . Denna indelning i administrativa landskap kallas även moderna landskap. Det finns också historiska landskap som har ungefär samma betydelse som de svenska landskapen, dvs. en kulturgeografisk avgränsning. land är det numera i regel de moderna landskapen som avses när man talar om landskap. ska bevaka landskapets intressen. Det ansvarar för den regionalpolitiska planeringen och programmen i landskapet och har till en del ansvar för att programmen verkställs och för de internationella kontakter det kan kräva. Landskapsförbunden fungerar som sådana regionala utvecklingsmyndigheter som avses i lagen (1651/2009) om regional utveckling. Syftet med lagen är att främja en utveckling på egna villkor och en balanserad och hållbar regional utveckling. Förbunden är också internationella aktörer, som till stor del svarar för att EU:s strukturfondsprogram kan verkställas. Landskapsförbundens arbetsuppgifter består av att göra regionala utvecklingsplaner (landskapsöversikt, landskapsprogram och plan för dess verkställighet), som samordnar de regionala utvecklingsåtgärder som medlemskommunerna och statens olika regionalförvaltningsmyndigheter ansvarar för, ange målen för utvecklingen av landskapets trafiknätsstruktur och den övriga infrastrukturen i landskapet, utveckla näringslivets strukturer i syfte att skapa och trygga företag och arbetsplatser, delta i planering och beslut som gäller finansiering av nationella projekt och EU-projekt, samt att utveckla befolkningens yrkesmässiga kompetensmiljö. Landskapen styrs av landskapsförbund. är en lagstadgad samkommun, som regionens kommuner ska vara medlemmar i. Förbundets huvuduppgifter är regionutveckling och landskapsplanläggning. Högsta beslutande organ är landskapsfullmäktige. Medlemskommunerna utser sina representanter till fullmäktige för den kommunala mandatperioden, dvs. Medlemskommunernas representation baseras på invånarantalet.