sou · H3B340 · 2015-04-09 00:00:00 — I ingressats 69 berörs denna fråga och det anges att höga yrkesmässiga krav på kompetens, god vandel och skydd genom ansvarsförsäkring bör gälla åtminstone på institu- tionsnivå; dock kan medlemsstaterna precisera om dessa krav även ska gälla direkt i förhållande till anställd personal. Detta talar för att en kontroll av personalen inte behöver ske som ett led i tillstånds- prövningen. En förutsättning för tillstånd bör också vara att den juridiska personen har sitt huvudkontor i . Detta anges inte uttryckli- gen i artikel 29.2, utan följer av medlemsstaternas skyldighet enligt 29.5 att se till att juridiska personer har sitt huvudkontor i den medlemsstat där den har sitt säte, eller, om den juridiska personen inte har ett säte, har sitt huvudkontor där den bedriver sin huvud- sakliga verksamhet. Liknande krav ställs i andra EU-rättsakter, t.ex. direktiv /39/EG om marknader för finansiella instrument (MiFID I), och har då genomförts genom att kravet på huvud- kontor eller huvudsaklig verksamhet anges som en förutsättning för tillstånd (jfr 3 kap. 1 § första stycket 1 lagen om värdepappers- marknaden). Eftersom det är svenska aktiebolag och svenska eko- nomiska föreningar som ska kunna få tillstånd att bedriva kredit- förmedlingsverksamhet enligt lagen och dessa har säte i (3 kap. 1 § första stycket 2 aktiebolagslagen [2005:551] respektive 2 kap. 2 § första stycket 2 lagen [1987:667] om ekonomiska före- ningar) bör alltså anges som en förutsättning för tillståndet att huvudkontoret är beläget här i landet. Närmare om kravet på ansvarsförsäkring Direktivet ställer, som redogjorts för ovan, ett krav på att kredit- förmedlare ska ha en ansvarsförsäkring avseende ”skadestånds- ansvar p.g.a. fel eller försumlighet i verksamheten”. Direktivet innehåller däremot inga bestämmelser om skadeståndsskyldig- hetens räckvidd i sig. Direktivet måste alltså uppfattas så att skade- ståndsskyldigheten bestäms enligt medlemsstaternas nationella rättsordningar. Utredningen anser därför att det saknas anledning att inom ramen för utredningens arbete föreslå författningsbestäm- melser om själva skadeståndsskyldigheten. Regeringen eller den myndighet regeringen föreskriver bör kunna meddela närmare föreskrifter om ansvarsförsäkringen, bl.a. avseende frågor om en skadelidande ska kunna vända sig direkt mot försäkringsgivaren med sitt krav, ansvarsförsäk- ringen ska gälla och vilka belopp som ska täckas av ansvarsförsäk- ringen (jfr 9 kap. 2 § 4 lagen [2005:405] om försäkringsförmedling och 5 kap. föreskrifter och allmänna råd om försäkringsförmedling [FFFS 2005:11]). I föreskriftsarbetet måste därvid de tekniska standarder som antagits i enlighet med bolåne- direktivets artikel 29.2 a beaktas. Undantag från kravet på tillstånd I artikel 29.9 finns möjlighet att göra undantag från tillstånds- plikten för kreditinstitut eller för andra finansinstitut som enligt nationell lagstiftning omfattas av en motsvarande auktorisations- och övervakningsordning. Eftersom kreditinstitut inte omfattas av lagen kommer de, lik- som när det gäller kreditgivning, ha möjlighet att förmedla bostads- krediter utan särskilt tillstånd. Andra företag som redan är regle- rade näringsrättsligt skulle i och för sig också kunna undantas endast med beaktande av direktivets krav, som ju medger undantag för andra ”finansinstitut”. Utredningen anser dock att det, på samma sätt som för kreditgivarna, är motiverat att även sådana företag söker särskilt tillstånd. Ett annat undantag från kravet på tillstånd finns i artikel 29.8 och gäller kreditförmedling som sker tillfälligt i samband med annan yrkesmässig verksamhet som regleras av bestämmelser i lag eller annan författning eller av etiska regler som avser yrkesverk- samheten i fråga. Denna möjlighet att undanta vissa andra yrkes- kategorier bör utnyttjas, även om det möjligen inte kommer att få så stor praktisk tillämpning. Den yrkesverksamhet som avses bör förstås på samma sätt som i undantaget avseende rådgivnings- tjänster, se avsnitt 5.4.2. Precis som avseende rådgivningstjänster tycks undantaget bara ta sikte på möjligheten att bedriva verksam- heten. De bestämmelser som rör förpliktelser för kreditförmedlare, t.ex. när det gäller information innan kreditförmedlingen inleds eller krav på kunskap och kompetens, ska således tillämpas även på denna kategori yrkesverksamma. En förutsättning för att dessa verksamhetsregler ska bli tillämpliga är dock att kreditförmedlingen sker mot ersättning. 5.4.8Sekretess vid ägarprövning m.m. Förslag: Sekretess ska gälla för uppgift om en enskilds person- liga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i ärende om ägarprövning i ett företag som driver verksamhet med bostadskrediter. Bedömning: Sekretess för uppgifter om affärs- och drifts- förhållanden avseende verksamhet med bostadskrediter följer av gällande rätt. Skälen för förslaget: Vid ägarprövning i finansiella företag gäller sekretess enligt 30 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Sekretess är befogad med tanke på att uppgifter om den enskildes personliga förhållanden kan vara integritetskänsliga, bl.a. gällande det som finns i belastnings- eller misstankeregistret. Ägarprövningen i företag som söker tillstånd till kreditgivning eller -förmedling av bostadskrediter kommer att ske på sedvanligt sätt, och en kom- plettering behöver därför göras i sekretessbestämmelsen, så att uppgifterna omfattas. Av 30 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen framgår att sekretess gäller i verksamhet med tillstånds- givning och tillsyn bl.a. med avseende på bank- och kreditväsendet. Sekretessen gäller för uppgifter om affärs- och driftsförhållanden hos den som inspektionens verksamhet avser och för uppgifter om ekonomiska eller personliga förhållanden för någon som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med denne. Sekretess- bestämmelsen kommer att bli tillämplig även med avseende på kreditgivare och kreditförmedlare som söker tillstånd och står under tillsyn enligt den nya lagen. 5.4.9Anknutna kreditförmedlare och utsedda representanter Bedömning: Ingen särreglering ska införas av anknutna kredit- förmedlare eller utsedda representanter. Skälen för bedömningen: Bolånedirektivets bestämmelser och jämförbar svensk lagstiftning I bolånedirektivet finns två särskilda medlemsstatsoptioner i artik- larna 30 och 31. Optionerna innebär möjligheter för medlems- staterna att införa särskilda förfaranden för godkännande och regi- strering av kreditförmedlare som bara är anknutna till en kredit- givare (artikel 30) och av utsedda representanter (artikel 31). När det först gäller de anknutna kreditförmedlarna är dessa för- medlare som endast arbetar för en kreditgivare, vilket framgår av hänvisningen till artikel 4.7 a, och för vilka kreditgivaren också åtar sig ”fullt och villkorslöst ansvar”. Särregleringen innebär, som det får förstås, att den anknutna kreditförmedlaren inte behöver god- kännas direkt av en myndighet utan att kreditgivaren kan stå för kontrollen av att förutsättningarna för tillstånd är uppfyllda. Direk- tivet uttrycker det som att förmedlaren blir godkänd ”genom” den kreditgivare som förmedlaren exklusivt agerar för. Regleringen kan jämföras med vad som gäller för anknutna försäkringsförmedlare enligt försäkringsförmedlardirektivet. Enligt det direktivets arti- kel 3.1 andra stycket får anknutna förmedlare registreras av ett för- säkringsföretag. I utnyttjades denna möjlighet och genom- fördes i 2 kap. 4 § lagen om försäkringsförmedling. Enligt denna bestämmelse kan alltså en anknuten försäkringsförmedlare anmälas för registrering av försäkringsföretaget, varvid det är försäkrings- företaget som först ska kontrollera att förutsättningarna för regi- strering är uppfyllda. I bolånedirektivet är förutsättningarna för tillstånd för anknutna kreditförmedlare desamma som för andra kreditförmedlare, dock får medlemsstaterna undanta kravet på ansvarsförsäkring för de anknutna förmedlarna. Samma system för registrering och kontroll är i huvudsak tillämp- ligt när det gäller de utsedda representanterna. Den utsedda repre- sentanten kan dock verka endast för en kreditförmedlare, inte för Om en kreditförmedlare vill utse en representant ska denne, på samma sätt som för en kreditgivare som har en anknuten kreditförmedlare, ta fullt och villkorslöst ansvar för representantens handlingar. Kreditförmedlaren kan då stå för kontroll av förutsättningarna för tillstånd, som är desamma som för kreditförmedlare, med undantag för kravet på ansvarsförsäkring. Systemet med utsedda representanter kan liknas vid vad som gäller för anknutna ombud enligt MiFID I (artikel 23). Möjligheten att låta företagen utse anknutna ombud var enligt det direktivet en medlemsstatsoption, som genomförde genom bestämmel- ser i 6 kap. lagen om värdepappersmarknaden. När det gäller både anknutna kreditförmedlare och utsedda representanter kan medlemsstaterna välja om tillsynen ske direkt eller indirekt, alltså via den kreditgivare respektive kreditförmed- lare som anlitat och tar ansvar för förmedlaren respektive represen- tanten (artikel 34.1 andra och tredje styckena). Skäl för och emot en särreglering Vid genomförandet av försäkringsförmedlardirektivet anfördes som skäl för att införa ett särskilt system för anknutna försäkrings- förmedlare att det var motiverat med hänsyn till att ett försäkrings- företag skulle ta fullt ansvar för förmedlarens handlingar och att en särskild ordning avseende registrering kunde innebära resursbespa- ringar och effektivitetsvinster (prop. 2004/05:133 s. 60). Vid genom- förandet av MiFID I anförde regeringen att det i och för sig var svårt att då bedöma om det fanns något kommersiellt intresse hos värdepappersinstituten att driva verksamhet genom anknutna om- bud, men att möjligheten borde införas för att ge marknadsaktörerna möjlighet att själva utvärdera för- och nackdelarna med systemet (prop. 2006/07:115 s. 373 f.). De anförda skälen gör sig i och för sig gällande även när det gäller anknutna kreditförmedlare och utsedda representanter. En första fråga är dock om resurs- och effektivitetsvinsterna kan be- dömas bli särskilt stora. Visserligen överflyttas ansvaret för den initiala kontrollen av förutsättningarna att bedriva verksamhet från det allmänna till de privata aktörerna. Detta innebär dock att det måste finnas ett regelverk, i vart fall på föreskriftsnivå, om hur företagen ska utföra denna kontroll. Som nämnts kan medlems- staterna välja att övervaka förmedlare och representanter antingen direkt eller genom deras huvudmän. Om det senare alternativet väljs kommer möjligen en viss resursbesparing för det allmänna att uppstå, men det är tveksamt hur stor denna kan bli med tanke på att tillsynen av huvudmannen kommer att innebära en kontroll av om denne i sin tur övervakar sin förmedlare eller repre- sentant på ett tillfredsställande sätt. Tillsynen kommer alltså bara att ske på ett annorlunda sätt. Det finns också en risk att tillsynen, om den sker på ett sådant indirekt sätt, inte kommer att bli lika effektiv som en direkt tillsyn. Om tillsynen över anknutna kredit- förmedlare och utsedda representanter å andra sidan sker direkt, innebär särregleringen endast den skillnaden att ett företag, i stället för , granskar förutsättningarna för tillstånd. Den resursbesparing detta skulle medföra för inspektionen torde bli ganska liten och bör också sättas i relation till vad de administ- rativa kostnaderna blir för företagen. Om tillåter utsedda representanter innebär detta också att sådana representanter som utses av utländska kreditförmedlare kan verka här. ingripandemöjligheter kommer då att vara begränsade på samma sätt som för annan gränsöver- skridande verksamhet. Detta anser utredningen vara en icke önskvärd situation, eftersom det är verksamhet som sker genom företag etablerade här i landet. Detta talar emot att tillåta utsedda representanter. Om ingen särreglering införs för utsedda represen- tanter, kommer utländska kreditförmedlare inte att kunna anlita utsedda representanter i , eftersom dessa då inte kan verka här utan eget tillstånd. Att en sådan ordning är tillåten framgår av bolånedirektivets artikel 32.2. Utredningen bedömer att möjligheten till särreglering av an- knutna kreditförmedlare och utsedda representanter innebär att ett relativt komplext regelsystem måste införas. En sådan särreglering torde också bara medföra små, eller inga, resurs- eller effektivitets- vinster, när det gäller tillståndsprövning eller tillsyn. Utredningen anser därför sammantaget att artiklarna 30 och 31 inte ska genom- föras i svensk rätt. Även om dessa artiklar inte genomförs skulle möjligheten att undanta anknutna kreditförmedlare från kravet på ansvarsförsäk- ring kunna genomföras i enlighet med artikel 29.2 a, innebärande att kreditgivaren i stället får tillhandahålla en sådan ansvarsförsäk- Möjligen skulle detta kunna vara en fördel för kreditförmed- laren. Å andra sidan innebär det inte att kravet på ansvarsförsäkring helt faller bort. En kreditgivare som ingår ett avtal med en kredit- förmedlare på ett sådant sätt att förmedlaren räknas som anknuten kan också i praktiken stå för kostnaderna för en ansvarsförsäkring, utan att detta särskilt anges i författning. Något undantag i för- utsättningarna för tillstånd är därmed inte motiverat. Slutligen kan nämnas att direktivet får uppfattas så att möjlig- heten för en kreditförmedlare att utse representanter är den enda möjlighet som står till buds om kreditförmedlaren vill delegera väsentliga delar av kreditförmedlingsverksamheten, eller ge ett upp- dragsavtal, till någon annan. Eftersom möjligheten till utsedda representanter finns, som dessa är underkastade bl.a. ett registreringskrav, torde det inte vara acceptabelt att kringgå dessa bestämmelser genom att i stället lägga över verksamheten till ett annat företag. Någon möjlighet att införa en rätt för kreditför- medlare att ge uppdragsavtal, som föreslås för kreditgivare, för- hindras därmed av bolånedirektivet (jfr vad som anfördes om för- säkringsförmedlares möjligheter att delegera arbetsuppgifter, prop. 2004/05:155 s. 52 f.). 5.4.10Utländska kreditförmedlares verksamhet i och svenska kreditförmedlares verksamhet i ett annat land Förslag: En utländsk kreditförmedlare, vars hemland ligger inom EES, ska få bedriva verksamhet i , genom att inrätta filial här eller erbjuda tjänster från hemlandet, efter det att mottagit en underrättelse från en behörig myndighet i förmedlarens hemland om att förmedlaren har för avsikt att bedriva verksamhet här. På motsvarande sätt ska en svensk kreditförmedlare få bedriva verksamhet i ett annat land inom EES efter att ha underrättat om sin avsikt, varefter ska underrätta den behöriga myndigheten i det land där verksamheten ska bedrivas. I lagen ska förtydligas att rätten att bedriva verksamhet för en svensk kreditförmedlare i ett annat land inom EES inte inne- bär en rättighet att förmedla krediter från andra kreditgivare än kreditinstitut i ett land där endast kreditinstitut har rätt att ge bostadskrediter. Skälen för förslaget: I artikel 32 i bolånedirektivet beskrivs det förfarande som ska gälla för kreditförmedlare som vill bedriva verk- samhet i andra länder än hemlandet, antingen genom att etablera en filial i ett annat land eller genom att erbjuda tjänster från hem- landet. Som framgår av artikelns inledning (32.1) får medlems- staterna inte ställa upp några andra krav på kreditförmedlare än att det underrättelseförfarande mellan de behöriga myndigheterna som sedan beskrivs i artikeln iakttas. Innebörden av regleringen är att en kreditförmedlare som fått tillstånd i sitt hemland har ett ”pass” för verksamhet inom hela unionen. Av artikel 32.1 följer dock att ”passet” inte medför en rätt för en kreditförmedlare att förmedla krediter från andra kreditgivare än kreditinstitut i länder där endast sådana institut har tillstånd att lämna bostadskrediter till konsu- menter. Bestämmelserna i direktivet som reglerar underrättelseförfaran- det måste genomföras i den nya lagen. Regleringen bör utformas efter förebild av genomförandet av andra liknande förfaranden på finansmarknadens område, t.ex. 4 och 5 kap. lagen om bank- och finansieringsrörelse. En bestämmelse av samma innebörd som artikel 34.1 andra ledet bör också införas. Kreditförmedlare ska alltså inte få förmedla bostadskrediter från andra aktörer än kredit- institut i länder där bara kreditinstitut får hantera bolån, även om kreditförmedlaren har en generell rätt att verka i landet. Det kan anmärkas att direktivet i och för sig bara reglerar verk- samhet inom EES och att det därför vore möjligt för att reglera verksamhet för svenska kreditförmedlare utanför EES, respektive utländska kreditförmedlare hemmahörande utanför EES (jfr att t.ex. lagen om bank- och finansieringsrörelse eller lagen om värdepappersmarknaden innehåller bestämmelser om sådan verk- samhet). Utredningen anser dock att det, i vart fall , inte finns tillräckliga skäl att införa bestämmelser om detta, bl.a. med hänsyn till möjligheterna av en effektiv tillsyn. Detta innebär givetvis inte att det saknas förutsättningar för svenska kreditför- medlare att bedriva verksamhet utanför EES, om det är möjligt enligt det aktuella landets lagstiftning. Kreditförmedlare hemma- hörande utanför EES har också möjligheter att verka här, men då genom ett svenskt aktiebolag eller ekonomisk förening som kan få tillstånd enligt den nya lagen. 5.4.11Register över kreditförmedlare och registrets innehåll Förslag: ska föra ett register över kredit- förmedlare. Bestämmelser om registrets närmare innehåll och om upplysningar till andra länder vid vissa förändringar i registret, ska tas in i förordning. ska vara nationellt informationsställe för upplysningar ur registret. Skälen för förslaget: Av artikel 29.4 framgår krav på att ett register ska upprättas över kreditförmedlare och vad registret ska innehålla. Som tidigare anförts (avsnitt 5.4.3) finns det två tänkbara alternativ när det gäller vilken myndighet som ska föra registret, Finans- inspektionen eller . För försäkringsförmedlare valdes som registerförare, vilket innebär att det ankommer på försäkringsförmedlaren att först söka tillstånd, sedan ansöka om registrering efter att tillstånd beviljats (2 kap. 3 § lagen om försäkringsförmedling). Detta system fungerar i vissa fall mindre väl, eftersom en del företag förbiser att registrera sig hos . Utredningen anser att en bättre ordning är att Finans- inspektionen hanterar registret, vilket också innebär mindre admi- nistration kring upplysningar från till Bolags- verket om återkallade tillstånd m.m. (29.4 andra stycket b och arti- kel 33.3). Bestämmelser om registrets närmare innehåll m.m. bör regleras i förordning. kommer också som registerförare att ha skyldighet att underrätta behöriga myndigheter i andra med- lemsstater om en kreditförmedlare, som bedriver verksamhet i ett annat land i något avseende, förlorar sitt tillstånd (artikel 33.3). Denna skyldighet kan också införas i förordning. Enligt direktivets artikel 29.6 ska varje medlemsstat inrätta ett enda informationsställe som möjliggör snabb och enkel offentlig tillgång till upplysningar ur det nationella registret som ska upp- rättas på elektronisk väg och uppdateras kontinuerligt. I och med att för registret, och att det finns tillgång till register via inspektionens hemsida, bör Finans- inspektionen vara svenskt informationsställe i enlighet med direkti- vet. Denna uppgift behöver inte författningsregleras, utan följer av att inspektionen för registret. Förslag: Kreditgivare och kreditförmedlare ska i sin verksamhet med bostadskrediter tillvarata konsumentens intressen och handla hederligt, rättvist och professionellt. Verksamheten ska grunda sig på relevant information om konsumentens förhållan- den och särskilda krav samt rimliga antaganden om de risker för konsumenten som kan komma att uppstå under kreditavtalets löptid. Skälen för förslaget: Den första delen av artikel 7, artikel 7.1, ställer upp ett allmänt krav på hederlighet, rättvisa och professiona- lism i verksamhet med bostadskrediter. Vidare föreskrivs att all verksamhet, oavsett om den innehåller rådgivning eller inte, ska grunda sig på relevant information om konsumenten och rimliga antaganden om riskerna för konsumenten över kreditavtalets löp- tid. De övriga delarna av artikel 7 handlar om olika aspekter av kreditgivares och kreditförmedlares ersättningssystem, och behand- las i avsnitt 5.4.14. För att genomföra direktivet i denna del bör kravet på heder- lighet etc. införas i den svenska författningen och utformas i nära anslutning till direktivets ordalydelse. När det gäller den närmare innebörden av detta övergripande krav på verksamheten bör det, i vart fall i bestämmelsens första del, kunna jämställas med det all- männa sundhetskrav som gäller i andra verksamheter på finans- marknadens område, t.ex. för banker och kreditmarknadsföretag enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse och för företag som bedriver verksamhet enligt lagen om viss verksamhet med konsu- mentkrediter. Som jämförelse kan också nämnas att 8 kap. 1 § lagen om värdepappersmarknaden innehåller en bestämmelse som avser att värdepappersinstitutet ska handla hederligt, rättvist och pro- fessionellt samt tillvarata sina kunders intressen. Bestämmelsen ersätte bestämmelsen om sundhet i verksamheten som gällde enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och genomförde sam- tidigt en motsvarande bestämmelse i MiFID I (artikel 19.1). Rege- ringen anförde att någon skillnad i sak mot det tidigare sundhets- kravet inte var avsedd (prop. 2006/07:115 s. 578, jfr också prop. 2013/14:107 s. 52). Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bör kunna få meddela föreskrifter om hur det generella kravet på hederlighet etc. ska kunna uppfyllas av kreditgivare och kreditförmedlare, se vidare avsnitt 5.4.28. Förslag: Kreditgivare och kreditförmedlare ska ha personal som har tillräcklig kunskap och kompetens för att sätta samman, erbjuda, bevilja eller förmedla bostadskreditavtal samt ge råd om bostadskrediter. Om kreditgivaren eller kreditförmedlaren erbjuder andra finansiella produkter i samband med verksamheten med bostads- krediter ska den som erbjuder den andra finansiella produkten ha tillräcklig kunskap och kompetensen avseende denna. Skälen för förslaget: Bolånedirektivet ställer i artikel 9 upp krav på kunskap och kompetens hos kreditgivares och kreditförmedlares personal. Att samma krav gäller för den som ingår i ledningen för en kreditförmedlare som är en juridisk person följer av arti- kel 29.2 c. Av artiklarna framgår att kunskaps- och kompetensnivån ska vara ”lämplig” och närmare fastställas i enlighet med princi- perna i bilaga III. Det framgår vidare av artikel 9.1 att om ett bostadskreditavtal ingås tillsammans med en kompletterande tjänst ska det krävas lämplig kunskap och kompetens även för denna tjänst. När det gäller personalens kunskap och kompetens anger direk- tivet att kravet gäller för att kunna sätta samman, erbjuda eller bevilja kreditavtal respektive att utföra kreditförmedlingsverk- samhet. Det bör alltså uppfattas så att kunskapskravet bara gäller för personal som sysslar just med sådana uppgifter inom företaget. När det gäller kreditinstitutens personal torde i första hand s.k. bolånehandläggare omfattas av kravet. Med bolånehandläggare avses vanligen medarbetare som träffar eller har en dialog med kunden via telefon eller internet i samband med ansökan och inför beviljande eller förändringar av bolånet. Även anställda som beviljar bolån, t.ex. medlemmar i kreditkommittéer omfattas. Andra arbets- uppgifter som i och för sig kan vara kopplade till bostadskredit- givning bör därför kunna utföras av personal som inte behöver uppfylla de mer specifika kraven i bilaga III.