sou · H3B3100 · 2015-11-30 00:00:00 — Bestämmelserna bygger vidare på de allmänna bestämmelserna om verksamhetsutövarens kontroll i 26 kap. 19 § MB (1 §). I förordningen finns bestämmelser om att det för varje verk- samhet ska finnas en fastställd och dokumenterad fördelning av det organisatoriska ansvaret för de frågor som gäller för verksamheten utifrån MB:s föreskrifter, och föreskrifter som meddelats med stöd av MB, samt domar och beslut som avser verksamhetens bedrivande och kontroll, och som utfärdats med stöd av de författningar som avses i 1 och 2 §§ (4 §). För att förebygga olägenheter för människors hälsa och miljön ska verksamhetsutövaren ha rutiner för att fortlöpande kontrollera utrustning med mera som används i verksamheten. Det ska dokumenteras (5 §). Verksamhetsutövaren ska fortlöpande och systematiskt undersöka och bedöma riskerna med verksamheten från hälso- och miljö- synpunkt. Resultatet ska dokumenteras. Inträffar i verksamheten en driftsstörning eller liknande händelse som kan leda till olägenheter för människors hälsa eller miljön, ska verksamhetsutövaren omgående underrätta tillsynsmyndigheten (6 §). 9.4.5Socialstyrelsens allmänna råd om yrkesmässig hygienisk verksamhet I syfte att underlätta tillämpningen av reglerna i MB och förordningen om verksamhetsutövarens egenkontroll har gett ut allmänna råd (SOSFS 2006:4) om yrkesmässig hygienisk verksamhet. Råden utgör inte regler men kan uppfattas som en stark rekommen- dation från myndigheten. Författningen inleds med att klargöra att med yrkesmässig hygienisk verksamhet avses i råden sådan hygienisk verksamhet som erbjuds allmänheten och som inte står under IVO:s tillsyn enligt 7 kap. patientsäkerhetslagen (2010:659). I råden ges exempel som massage, hudvård, fotvård, hårvård, håltagning, piercing, tatuering och akupunktur. Råd ges bland annat om hygieniska rutiner vid ingrepp och behandling, hantering av instrument, lokalens utformning samt information till kund om hälsorisker. Med stöd av 3 § i förordning (2012:259) om miljösanktionsavgifter kan kommunen ta ut en miljösanktionsavgift om för den som påbörjat en verksamhet utan att ha gjort föreskriven anmälan enligt 38 § förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd inleddes ett reformarbete i syfte att skydda konsumenterna och stärka deras ställning på marknaden. Som ett led i detta arbete trädde konsumenttjänstlagen (1985:716), KtjL, i kraft . hade det inte funnits någon uttrycklig lagstiftning som reglerade förhållandet mellan konsumenter och näringsidkare på tjänsteområdet. Det upprättades sällan individuella avtal, och standardavtal förekom bara inom vissa branscher. Det gjorde att tvister ofta fick lösas med ledning av allmänna rättsgrundsatser eller regler som gäller för andra rätts- områden, företrädesvis köprätten. I samband med införandet av KtjL infördes särskild lagstiftning för arbete på lösa saker, arbete på fast egendom och förvaring av saker. Lagen har i huvudsak fort- farande samma tillämpningsområde.15 Konsumenttjänsternas betydelse har ökat väsentligt. Den allt större specialiseringen i samhället samt utveck- lingen mot dyrbarare och tekniskt mer komplicerade vardags- produkter har medfört att vi som konsumenter blivit alltmer beroende av olika fackmäns tjänster. En utvidgning av tillämpningsområdet till andra typer av privata såväl som offentliga tjänster har härefter diskuterats och övervägts i olika sammanhang. Genom betänkandet 2005/06:LU33 tillkännagav för regeringen att det borde göras en översyn av konsumenttjänstlagen i syfte att uppnå en enhetlig och konkurrens- neutral lagstiftning på området. Det resulterade i departements- promemoriorna Ds 2008:5516 och Ds 2009:1317. uttalade regeringen i prop. 2011/12:28 att den mest ändamålsenliga åtgärden för att stärka rättigheterna och skyddet för den enskilde skulle vara genom ändringar i den sektorsspecifika lagstiftningen, som till exempel skollagen och hälso- och sjukvårdslag- stiftningen. Även frågan om att utvidga KtjL tillämpningsområde till att omfatta ytterligare tjänster i näringsverksamhet har berörts i propositionen.. Regeringen har där, utan anmärkning från sida, redovisat sin uppfattning att det inte finns behov av en sådan utvidgning. Många typer av konsumenttjänster faller utanför KtjL :s tillämpningsområde, däribland behandling av personer. I dessa fall har lagen ofta tillämpats analogt, inte minst i Allmänna reklama- tionsnämnden.18 Nämnden tar däremot inte upp ärenden som kan uppfattas utgöra hälso- och sjukvård.19 En konsument är enligt lagens mening en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför närings- verksamhet. Med näringsidkare avses en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna närings- verksamheten (1 a §). 15http://juridik.karnovgroup.se/document/528583/1?versid=146-1-2005#SFS1985-0716- annotations kommentar av , KARNOV, . 16Bör konsumenttjänstlagen utvidgas? En diskussionspromemoria av . 17Promemorian Konsumenttjänster m.m. av . 18http://juridik.karnovgroup.se/document/528583/1?versid=146-1-2005#SFS1985-0716- annotations kommentar av , KARNOV, . 19Jfr utredningens resonemang om begreppet ”hälso- och sjukvård” i kapitel 4 och 10. Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i lagen är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen (3 §). Utgångspunkten i lagen är att näringsidkaren ska utföra tjänsten fackmässigt och med omsorg ta till vara konsumentens intressen (4 §). Begreppet fackmässig är en objektiv måttstock. Allmänna reklama- tionsnämndens verksamhet visar att det i praktiken normalt inte innebär några större svårigheter att avgöra vad fackmässigheten fordrar i olika situationer på olika områden. I många branscher kan vägledning hämtas i allmänna eller särskilda beskrivningar eller anvisningar avseende exempelvis material och metoder. Därtill kommer som en grundläggande norm för bedömningen vad som i olika fall utgör god yrkes- eller branschpraxis. Fackmässigheten gäller alla moment (även planering) i näringsidkarens prestation och innebär att tjänsten leder till åsyftat resultat. Begreppet fackmässighet innefattar även krav på att –iaktta olika säkerhetsföreskrifter –samråda med, och vägleda konsumenten –avråda om tjänsten inte kan vara till rimlig nytta för konsumenten, –tillgodose vissa estetiska krav på resultatet av tjänsten, –vid behov, upprätta ritningar eller göra nödvändiga beräkningar av olika slag. –i vissa fall, ha ett större eller mindre mått av konstnärlighet. Det är i första hand avtalet mellan parterna som bestämmer vad uppdraget ska gå ut på. Det är viktigt att särskilja frågan om det sätt på vilket en bestämd tjänst ska utföras och frågan om uppdragets eller tjänstens innebörd. Det finns ingen anledning att ge efter på kravet att tjänsten, som den har bestämts genom avtalet, ska utföras på ett fackmässigt tillfredsställande sätt. Är det fråga om ett särskilt svårt arbete, bör näringsidkarens berättigade intressen vara tillgodosedda genom det mått av flexibilitet som ligger i begreppet ”fackmässigt tillfredsställande”. Begreppet medger självfallet hänsynstagande till sådana faktorer som uppdragets svårighetsgrad i allmänhet för näringsidkare i branschen. I sin diskussionspromemoria20 gör bedöm- ningen att de flesta paragraferna i lagen kan tillämpas analogt när det gäller behandling av person. Några av paragraferna kan innebära större utmaningar att tillämpa analogiskt, bland annat reklama- tionsreglerna (17 och 18 §§), avhjälpande (20 §), hävningspåföljder (23 §), hävning (29 §) och skadestånd (31 §). Viss försiktighet bör iakttas när det gäller bestämmelsen om skyldighet att avråda (6 §) av det skälet att det saknas en allmän kontraktsrättslig princip om plikt att avråda. Vidare anför att när det gäller klara försummelser att avråda kan det (utan stöd i lagen) åligga skadeståndsansvar enligt grundsatser om oaktsamhet vid avtalsslutet (culpa in contrahendo).21 9.5.2Lag om alternativ tvistlösning i konsumentförhållanden En ny lag om alternativ tvistlösning är, som det ser ut just , planerad att träda i kraft . Lagen införlivar bland annat och rådets direktiv /11/EU om alternativ tvistlösning vid konsumenttvister.22 Syftet med direktivet är att göra alternativa tvistlösningsorgan av hög kvalitet tillgängliga i hela EU för alla konsumentklagomål vid avtalstvister i samband med försäljning av varor eller av tjänster. Vidare anges bl.a. att näringsidkare ska ha viss skyldighet att lämna information om alternativ tvistlösning till konsumenter och att denna skyldighet ska sanktioneras enligt marknadsföringslagen. I marknadsföringslagen föreslås därför en upplysning om att bestämmelser om marknadsföring finns i den nya lagen. 20Ds 2008:55 aa. 21Ds 2008:55 aa s. 85. 22Regeringens proposition 2014/15:128 Alternativ tvistlösning i konsumentförhållanden s. 1. 9.5.3Lag om avtalsvillkor i konsumentförhållanden Lag (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden gäller dels avtalsvillkor som näringsidkare använder när de erbjuder varor, tjänster eller andra nyttigheter till konsumenter, dels avtalsvillkor som näringsidkare använder när de förmedlar sådana erbjudanden från en näringsidkare eller någon annan (1 §). Bedömning görs ifall avtalsvillkoret i förhållande till pris och övriga omständigheter kan anses oskäligt. Om finner att ett avtalsvillkor är oskäligt kan domstolen förbjuda näringsidkaren, eller dennes anställda som handlar på dennes vägnar, att i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor. Förbud kan meddelas om det är påkallat från allmän synpunkt eller annars ligger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse (3 §). Ett avtalsvillkor anses oskäligt om det innebär att konsumenten är hänvisad till att använda ett telefonnummer med förhöjd taxa för att ta kontakt med näringsidkaren per telefon med anledning av ett mellan dem ingånget avtal (3 a §). Marknadsföringslagen (2008:486) har till syfte att främja konsumenternas och näringslivets intressen i samband med marknads- föring av produkter och att motverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare (1 §). Genom lagen införlivas ett antal EU-direktiv.23 Utgångspunkten är att marknadsföring som strider mot god marknadsföringssed är att anse som otillbörlig om den i märkbar mån påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut (5–6 §§). Bestämmelser finns om aggressiv marknads- föring och vilseledande marknadsföring (7 och 8 §§). Lagen inne- håller även bestämmelser om bland annat obeställd reklam, krav på information innan ett konsumentavtal ingås, förbud mot viss 23 och rådets direktiv /29/EG om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv /450/EEG och och rådets direktiv /7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt och rådets förordning (EG) nr 2006/2004. marknadsföring samt åläggande att lämna information (19, 22 a, 23 och 24 §§). 9.5.5Förordning om en upplysningstjänst för konsumenter ska, enligt 1 § i förordning (2014:110) om en upplysningstjänst för konsumenter, i samverkan med informations- ansvariga myndigheter ansvara för att tillhandahålla och samordna en upplysningstjänst med opartisk information och vägledning till konsumenter. De informationsansvariga myndigheterna ska bidra till upplysningstjänsten utifrån varje myndighets verksamhetsområde. Ett stort antal myndigheter är informationsansvariga, bl.a. . och de informations- ansvariga myndigheterna ska eftersträva samverkan med andra aktörer som förmedlar opartisk konsumentinformation, såsom andra relevanta myndigheter, kommunerna och de konsumentbyråer som finns för finans-, försäkrings-, energi- och telekommarknaderna (2 §). Upplysningstjänsten ska omfatta information och vägledning om konsumenters rättigheter och skyldigheter. Upplysnings- tjänsten ska också omfatta information som syftar till att under- lätta för konsumenter att göra väl avvägda val. Där ingår även information om miljömässigt hållbar konsumtion relaterad till generationsmålet för miljöarbetet och miljökvalitetsmålen, liksom när så bedöms lämpligt, information om andra hållbarhetsaspekter (3 §). Tjänsten ska vara tillgänglig via telefon, e-post och internet. Konsumenterna ska kunna nå upplysningstjänsten via en gemen- sam ingång för varje kommunikationsmedel. Den information som tillhandahålls via internet ska i möjligaste mån vara utformad på ett enhetligt sätt (4 §). Utgångspunkten för produktsäkerhetslagen (2004:451) är att säker- ställa att varor och tjänster som tillhandahålls konsumenter inte orsakar skada på person. Genom lagen införlivas och rådets direktiv /95/EG av om allmän produktsäkerhet.24 Direktivet omfattar endast produkter och produkter som tillhandahålls i näringsverksamhet. Lagen däremot är tillämplig på både varor och tjänster som tillhandahålls i närings- verksamhet och varor som tillhandahålls i offentlig verksamhet. En förutsättning är att varan eller tjänsten är avsedd för konsumenter eller kan antas komma att användas av konsumenter (2 §). Lagen syftar till att komplettera och fylla ut speciallagstiftningen på produkt- säkerhetsområdet.25 Varor och tjänster som tillhandahålls av näringsidkare ska vara säkra. En vara eller en tjänst är säker, om den vid normal eller rimligen förutsebar användning och livslängd inte för med sig någon risk för människors hälsa och säkerhet eller bara en låg risk. Denna risk måste dock vara godtagbar med beaktande av hur varan eller tjänsten används och skall vara förenlig med en hög skyddsnivå när det gäller människors hälsa och säkerhet (7–8 §§). Vid bedömningen av om en risk hos en tjänst ska anses som godtagbar och förenlig med en hög skyddsnivå ska hänsyn särskilt tas till –hur tjänsten utförs, –säkerhetsinformation som näringsidkaren lämnar, –tjänstens inverkan på varor, om det kan antas att säkerheten hos varor kommer att påverkas av hur tjänsten utförs, och –risker som tjänsten kan föra med sig för vissa konsument- grupper, särskilt barn och äldre. Av kommunallagen (1991:900) framgår att kommuner och landsting får själva ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller område eller deras medlemmar och som inte ska handhas enbart av staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan (1 kap. 1, 4 §§). 24Senast ändrat genom och rådets förordning (EG) nr 596/2009. 25Regeringens proposition 2003/04:121 Ny produktsäkerhetslag s. 1 och s. 80. Syftet med personsuppgiftslagen (1998:204) är att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter (1 §). Med begreppet ”behandling av person- uppgifter” åsyftas; varje åtgärd eller serie av uppgifter åtgärder som vidtas i fråga om personuppgifter, vare sig det sker på automatisk väg eller inte, t.ex. insamling, registrering, organisering, lagring, bearbetning eller ändring, återvinning, inhämtande, användning, utlämnande genom översändande, spridning eller annat tillhanda- hållande av uppgifter, sammanställning eller samkörning, blockering, utplåning eller förstöring (3 §). Begreppet ”personuppgifter” inne- fattar all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet. Om det i en annan lag eller i en förordning finns bestämmelser som avviker från personuppgifts- lagen, ska de bestämmelserna gälla (2 §). Den som är person- uppgiftsansvarig ska se till att de grundläggande kraven på behand- lingen av personuppgifter fullföljs (9 §). Personuppgiftsansvarig är den som ensam eller tillsammans med andra bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen av personuppgifter (3 §). Det är förbjudet att behandla personuppgifter som definieras som personliga personuppgifter som avslöjar –ras eller etniskt ursprung –religiös eller filosofisk övertygelse –medlemskap i fackförening –sexualliv (13 §). Trots förbudet är det tillåtet att under vissa förutsättningar behandla känsliga personuppgifter (14 §), bland annat om den registrerade har lämnat sitt uttryckliga samtycke till behandlingen eller på ett tydligt sätt offentliggjort uppgifterna (15 §), om behandlingen är nödvändig av särskilt angivna skäl (16 §) och för hälso- och sjukvårdsändamål, om behandlingen är nödvändig för förebyggande hälso- och sjukvård, medicinska diagnoser, vård eller behandling, eller administration av hälso- och sjukvård (18 §). Uppgifter om personnummer eller samordningsnummer får utan samtycke behandlas bara när det är klart motiverat med hänsyn till ändamålet med behandlingen, vikten av en säker identifiering, eller något annat beaktansvärt skäl (22 §). Den personuppgiftsansvarige är skyldig att på begäran av den registrerade rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i enlighet med denna lag eller föreskrifter som har utfärdats med stöd av lagen. Den personuppgiftsansvarige ska också underrätta tredje man till vilken uppgifterna har lämnats ut om åtgärden, om den registrerade begär det eller om mera betydande skada eller olägenhet för den registrerade skulle kunna undvikas genom en underrättelse. Någon sådan underrättelse behöver dock inte lämnas, om detta visar sig vara omöjligt eller skulle innebära en oproportionerligt stor arbetsinsats (28 §). I PUL finns bestämmelser om att den registrerade har rätt att få ut information (23–27 §§). Offentlighet och sekretesslagen (2009:400), OSL innehåller bestäm- melser om myndigheters och vissa andra organs handläggning vid registrering, utlämnande och övrig hantering av allmänna handlingar. Med vissa andra organ avses , regeringen, ombudsmän, integritetsskydds- nämnden, undersökningskommissioner samt domstolar m.m. Lagen innehåller vidare bestämmelser om tystnadsplikt i det allmännas verksamhet och om förbud att lämna ut allmänna handlingar. Dessa bestämmelser avser förbud att röja uppgift, vare sig detta sker muntligen, genom utlämnande av allmän handling eller på något annat sätt. Bestämmelserna innebär begränsningar i yttrandefriheten enligt regeringsformen, begränsningar i den rätt att ta del av allmänna handlingar som följer av tryckfrihetsförordningen (1949:105) samt, i vissa särskilt angivna fall, även begränsningar i den rätt att meddela och offentliggöra uppgifter som följer av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. En handling är allmän om den uppfyller kraven i 2 kap. tryckfrihetsförordningen (1 kap. 1 och 7 §§). 9.6.4Lag om förbud mot könsstympning Enligt 1 § lag (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor är det förbjudet att genomföra ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa dessa eller åstadkomma andra bestående förändringar av dem (könsstympning). Detta gäller oavsett om samtycke lämnats till ingreppet eller inte. Bestämmelser som rör brott mot liv och hälsa finns i 3 kap. (1962:700). Den som tillfogar en annan person kropps- skada, sjukdom eller smärta eller försätter honom eller henne i vanmakt eller något annat sådant tillstånd, döms för misshandel till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Är brottet att anse som grovt, döms för grov misshandel till fängelse i lägst ett och högst . Den som av oaktsamhet orsakar annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som inte är ringa, döms för vållande till kroppsskada eller sjukdom till böter eller fängelse . Är brottet grovt, döms till fängelse i högst . Målet för smittskyddet är, enligt smittskyddslagen (2004:168), att tillgodose befolkningens behov av skydd mot spridning av smitt- samma sjukdomar. De smittskyddsåtgärder som föreskrivs i smittskyddslagen riktar sig till människor och ska bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet och får inte vara mer långtgående än vad som är försvarligt med hänsyn till faran för människors hälsa (1 kap. 1–2 och 4–5 §§). Lagen skiljer på smittsamma sjukdomar, allmänfarliga sjukdomar och samhällsfarliga sjukdomar. 9.6.7Lag om medicintekniska produkter Lagen (1993:584) om medicintekniska produkter innehåller allmänna bestämmelser om medicintekniska produkter. Bestämmelserna i lagen gäller under vissa förutsättningar även tillbehör till medicintekniska produkter (1–3 §§). En medicinteknisk produkt är en produkt som enligt tillverkarens uppgift ska användas, separat eller i kombination med annat, för att hos människor –påvisa, förebygga, övervaka, behandla eller lindra en sjukdom, –påvisa, övervaka, behandla, lindra eller kompensera en skada eller en funktionsnedsättning, –undersöka, ändra eller ersätta anatomin eller en fysiologisk process, eller –kontrollera befruktning. Lagen ska i huvudsak tillämpas av tillverkare. Med tillverkare avses den fysiska eller juridiska person som har ansvaret för utformningen, tillverkningen, paketeringen och märkningen av en produkt innan den av tillverkaren själv eller av annan för tillverkarens räkning släpps ut på marknaden som tillverkarens produkt. För vissa medicintekniska produkter finns härutöver bestämmelser i annan lagstiftning. I fråga om medicintekniska produkter som är avsedda för konsumenter eller som kan antas komma att användas av konsumenter gäller också produktsäkerhetslagen (1 §). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att lagen ska gälla även andra produkter som i fråga om användningen står nära medicintekniska produkter samt att lagen helt eller delvis inte ska gälla i fråga om vissa medicintekniska produkter (4 §). Syftet med strålskyddslagen är att människor, djur och miljö ska skyddas mot skadlig verkan av joniserande och icke-joniserande strålning. Med joniserande strålning avses gammastrålning, röntgen- strålning, partikelstrålning eller annan till sin biologiska verkan likartad strålning. Med icke-joniserande strålning avses optisk strål- ning, radiofrekvent strålning, lågfrekventa elektriska och magnetiska fält och ultraljud eller annan till sin biologiska verkan likartad strålning (1–2 §§). I fråga om varor och tjänster som är avsedda för konsumenter eller som kan antas komma att användas av konsumenter gäller också produktsäkerhetslagen (5 a §). För tillfället pågår arbete med att ersätta nuvarande strålskydds- lag med ny lagstiftning. Läkemedelslagen (1992:859) innehåller regler om läkemedel som definieras som varje substans eller kombination av substanser –som tillhandahålls med uppgift om att den har egenskaper för att förebygga eller behandla sjukdom hos människor eller djur, eller –som kan användas på eller tillföras människor eller djur i syfte att återställa, korrigera eller modifiera fysiologiska funktioner genom farmakologisk, immunologisk eller metabolisk verkan eller för att ställa diagnos. 9.6.10Förordning (2013:413) om kosmetiska produkter Förordningen införlivar och rådets förordning (EG) nr 1223/2009 av om kosmetiska produkter (2 §). I begreppet kosmetiska produkter innefattas kemiska ämnen eller blandningar av kemiska ämnen som är avsedda att appliceras på människokroppens yttre delar – överhud, hår och hårbotten, naglar, läppar och yttre könsorgan – eller på tänder och slemhinnor i munhålan i uteslutande eller huvudsakligt syfte att rengöra eller parfymera dem, förändra deras utseende, skydda dem, bibehålla dem i gott skick eller korrigera kroppslukt. Ämnen eller blandningar som är avsedda att sväljas, inhaleras, injiceras eller användas som implantat på människa anses inte vara kosmetiska produkter (2 §). I förordningen (2008:245) om kemiska produkter och biotekniska organismer finns ytterligare bestämmelser om kosmetiska produkter. ansvarar för att se över tillsynsverksamheten (14§ ). Den kommunala nämnd som har ansvar för tillsynen över kosmetiska produkter ska skicka en rapport till om den uppföljning och utvärdering av tillsynen som den kommunala nämnden utfört i enlighet med 1 kap. 12 § miljötillsynsförordningen (15 §).