sou · H3B359d2 · 2015-06-15 00:00:00 — Det finns inget direkt samband mellan de olika ministrarna i regeringen och de olika direktoraten, även om i vissa fall ansvarområden kan sammanfalla. Direktoratet för den byggda miljön ansvarar för plan- och byggfrågor och även för ett antal statliga myndigheter och övriga offentliga organ. I finns det särskilda myndigheter för bland annat arkitektur, transport, naturmiljö, kulturmiljö, vatten och miljöskydd. lanserade regeringen bolaget () för att leverera och kostnadseffektivisera infrastrukturprojekt inom den offentliga sektorn som vägar, skolor, bostäder och miljöprojekt. ansvarade bolaget för (33 mdkr) av offentliga investeringar utöver de vanliga budgetarna.20 har styrts med ett tudelat politiskt system med enbart regeringen och kommunerna. Landet har 32 kommuner med ett fullmäktige som väljs . Kommunerna varierar kraftigt i storlek och befolkningsmängd. Den största till ytan är , som är något större än , men har den största befolkningen med över 600 000 invånare. Den minsta är med mindre än 20 000 invånare. Varje kommun har en ordförande och en vice ordförande som sammankallar kommunfullmäktige. Ledamöterna i kommunfullmäktige utses i allmänna val. Kommunerna får merparten av sin finansiering från den skotska regeringen, men kompletterar sina inkomster genom den kommunala fastighetsskatten. Kommunerna ansvarar för utbildning, social omsorg, avfallshantering, kulturtjänster, planering m.m. Planering regleras enligt från 1997.21 Lagen genomgick en omfattande revidering och modernisering 2006. Revideringen har gjort att flera likheter med det engelska plansystemet har försvunnit och de två tidigare parallella systemen har börjat skilja sig åt. Planeringssystemet består av tre huvuddelar. Utvecklingsplaner beskriver nuvarande och framtida mark- och vattenanvändning inom kommunerna och pekar ut skyddade områden.22 De ska ha en långsiktig vision och ska beskriva utvecklingsmöjligheter. Utvecklingsplanen är juridisk bindande och anger de riktlinjer som ska användas för att fatta beslut om bygglov. I fyra utpekade storstadsregioner (, , och ) består utvecklingsplanen av den regionala 21The Town and Country Planning Act (), 1997. 22Scottish Government, Development Planning, Circular 6/2013, /Publications/2013/12/9924 strategiska planen samt den lokala utvecklingsplanen, med kompletterande riktlinjer. Flera kommuner, och även National Park-myndigheter, ingår i området för varje strategisk plan.23 Utanför de fyra storstadsregionerna finns inga strategiska planer. De lokala utvecklingsplanerna och de svenska översiktsplanerna är snarlika i form, men det finns en betydande skillnad i processen med att ta fram dem. Efter samrådet genomgår utvecklingsplanerna en offentlig granskning som leds av en regeringstjänsteman. Syftet är att reda ut olösta frågor mellan olika parter och lämna i princip bindande rekommendationer till planmyndigheterna. De lokala utvecklingsplanerna måste ses över minst . Utvecklingshantering är processen för att fatta beslut om bygglov. Bygglov krävs för nya byggnader och byggnadsverk, gruvdrift samt flera andra verksamheter och åtgärder. Bygglov krävs också vid ändrad användning av byggnader och mark. Mindre åtgärder kan vara undantagna. Bygglovsärenden är indelade i tre kategorier – lokala, större eller nationella – enligt en planeringshierarki. Syftet med indelningen är att kunna anpassa processen till förslagets storlek, komplexitet och de frågor som kommer att väckas. Indelningen har bland annat betydelse för hur omfattande samrådet ska vara. Den lokala nivån inkluderar ändringar av enskilda hus och mindre projekt för nya bostäder och handel. Större projekt omfattar planer för 50 eller fler bostäder samt mer omfattande infrastrukturprojekt och handelsetableringar. Nationella nivån syftar främst till stora offentliga satsningar som är fastställda i ett dokument som kallas National Planning Framework (NPF). Tillsyn är den lagstadgade process som ser till att utvecklingen sker på rätt sätt och att åtgärder vidtas när utveckling sker utan tillstånd, eller när lagkrav inte har följts. I första hand brukar man lösa frågor genom diskussioner med markägaren eller byggherren, men planmyndigheterna har en rad befogenheter att vidta olika åtgärder, inklusive beslut om rivning. 23 Scottish Government, Strategic Development Plan Areas, Circular 1/2013, /Publications/2013/03/3286 nerna har särskilda handläggare som är specialiserade på tillsynsutövning. Plansystemet förvaltas huvudsakligen av kommunerna samt de båda myndigheter som förvaltar nationalparker, Loch Lomond and the Trossachs och Cairngorms. Översyn och reformering av genomförde regeringen ett antal reformer med syfte att skapa ett mer modernt och effektivt planeringssystem. Den nya lagen fastställde ett nationellt ramverk som styrinstrument för den nationella planeringen. skapades den planeringshierarki som delade bygglovsärenden i tre olika kategorier – nationella, större och lokala – med separata planprocesser. Ett flertal ändringar gjordes också i samrådsprocessen, exempelvis nya krav vad gäller tidigt samråd samt fastställda tidsramar för att ta fram utvecklingsplaner. En av de mer omfattande reformerna var att skapa fyra strategiska planmyndigheter (SDPA). Dessa organ slår samman flera lokala planmyndigheter i uppdraget att ta fram långsiktiga utvecklingsplaner för de fyra utpekade storstadsregionerna. var varje kommun skyldig att producera en strategisk plan, oftast tillsammans med övriga kommuner, samt en lokal utvecklingsplan. En rapport från Audit fann att samarbetet mellan regeringen, myndigheter och kommuner har blivit bättre sedan reformen och att antalet planärenden hade minskat avsevärt. drabbas systemet fortfarande av långa ärendehanteringstider samt förseningar när det gäller att ta fram regionala och lokala utvecklingsplaner. Rapporten pekar också på minskande resurstilldelning och sämre kostnadstäckning i planverksamheterna. Planering på nationell nivå I finns en tydlig nationell planeringsnivå. Regeringen tar fram policys, råd och riktlinjer för olika planfrågor samt granskar utvecklingsplaner och vissa bygglovärenden. Den nationella policyn och riktlinjerna är vägledande vid bygglovgivning. men 2006 har regeringen även ett lagstadgat ansvar för att ta fram ett nationellt ramverk för planering (NPF). NPF skapar förutsättningar för fysisk planering i som helhet. Den fastställer regeringens prioriterade mål under de närmaste 20–30 åren, men identifierar även nationella åtgärder som ska stödja utvecklingsstrategin. Strategin har därför en tydlig koppling till regeringens investeringsprogram. Den senaste NPF publicerades och beskriver strategin för landets utveckling fram till 2030.24 Den identifierar 14 geografiskt avgränsade, nationella projekt av strategisk betydelse för . Listan inkluderar flera stora investeringar i transportinfrastruktur och hamnar, utbyggnad av kraftnätet, utveckling av grönstruktur, modernisering av vatten- och avloppssystemet, och en storsatsning på sportanläggningar i . En ny NPF är nu under utveckling. Planering på regional nivå Enligt plan-och bygglagen ska strategiska utvecklingsplaner tas fram enbart i de fyra utpekade storstadsregionerna (, , och ). Planeringsprocessen började i de olika områdena vid olika tidspunkter, men har alla fyra strategiska planeringsmyndigheterna godkända planer. TAY-plan () – SES-plan () – Enligt regeringens nationella riktlinjer ska strategiska utvecklingsplaner vägleda framtida markanvändning genom att belysa de rumsliga konsekvenserna av ekonomiska, sociala och miljömässiga för- 24Scottish Government, National Planning Framework 2, 2009, /Topics/archive/National-Planning-Policy/npf De ska vara ambitiösa men realistiska och ge långsiktiga visioner för ett områdes utveckling. Detta för att skapa förtroende och trygghet för investerare och samhället. De ska hållas uppdaterade och skapa ramverk för bygglovhantering. De ska vara kortfattade och innehålla kartbaserat material för att underlätta för användare och skapa intresse och engagemang. Utvecklingsplaner ska bidra till stadsplanering av hög kvalité och främja skapande av goda platser. Den strategiska utvecklingsplanen förväntas presentera en vision för den framtida utvecklingen av området. Den ska beskriva de viktigaste fysiska, ekonomiska, sociala och miljömässiga förhållandena och analysera förbindelsen till angränsande områden. Centralt i planen är en rumslig strategi, som ger förslag till hur markanvändning och infrastruktur i området kommer utvecklas. Planen ska i slutändan godkännas av regeringen. De strategiska planmyndigheterna (SDPA) styrs av en styrelse, som består av ledamöter från berörda kommunfullmäktige. Styrelsen ansvarar för beslut om planens innehåll och prioriteringar. Varje SDPA arbetar med en liten kärnverksamhet med planerarkompetens – mellan två och sju anställda – och är därför beroende av att extra resurser sätts in från kommunerna. and , och TAY-plan har formella beslut kring hur myndigheten ska bemannas med stödpersonal medan and Shire och SES-plan inte har haft något formellt system. Avsaknaden av formella arbetsformer anses ha skapat osäkerhet och påverkat möjligheterna att bedriva effektiv verksamhetsplanering. Syftet med SDPA är tydligt – att ta fram strategiska utvecklingsplaner för de fyra stadsregionerna. Men de nya rollerna och ansvarsområdena i den strategiska planeringsprocessen har också gjort planeringen mer komplex och belastat redan ansträngda resurser. finns det också sju regionala transportmyndigheter som ansvarar för att ta fram regionala transportstrategier och samordning av den kommunala transportplaneringen. De liknar planmyndigheterna i verksamhetsform, men deras geografiska ansvarsområden är inte sammanfallande. Dessutom täcker transportmyndigheterna hela . Att det finns flera myndigheter med liknande roller, men med olika mandat och geografiska avgränsade områden, anses har skapat samordningssvårigheter i den regionala planeringen. Havsplanering regleras av ytterligare ett regelverk. Regeringen har genomfört en översyn av den strategiska planeringen, som bygger vidare på rapporten från Audit 2011. Slutsatserna av översynen är följande.29 Effektiv regional planering kräver bra ledarskap och nya sätt att arbeta i partnerskap, vilket ställer krav på utbildning av politiker och tjänstemän. Samrådsprocessen är central i planeringen, och det finns ett behov av mer riktat engagemang för att öka medvetenheten i samhället kring planens roll och syfte. Hanteringen av bostadsförsörjningsfrågor har fått mycket kritik, inte minst från befolkningen. Kalkylerna bakom siffrorna har ifrågasatts, och många efterfrågar ett mer holistiskt tillvägagångsätt i samhällsbyggandet, som tar större hänsyn till de rumsliga frågorna kring infrastruktur och grönstruktur. Förvaltningen av bostadförsörjningsfrågorna är resursintensiv och kompetensutveckling krävs. Är insatsen motiverad av resultaten? Strategiska utvecklingsplaner behöver integreras bättre med regionala planer för transporter och vatten och avlopp. Det finns en risk att planerna bli bortkopplade från de mer konkreta mekanismer som levererar förändringar i samhället. Det behovs tydliga kopplingar till utvecklingsprojekt och måluppfyllelse. Det saknas kompetens i strategisk planering. Regeringen bör överväga att skapa gemensamma resurser för GIS och kommunikationsfrågor och även en nationell strategisk planeringsresurs. Framtagandet av planer har drabbats av förseningar på grund av svårigheter att ta fram planeringsunderlag och i synnerhet riktlinjer för bostadsförsörjningen, då samordningen mellan bostadsansvariga och planansvariga har varit en utmaning. 29 Scottish Government, Review of the Strategic Development Plans in , 2014. kompetensförsörjning och rekryteringsvårigheter har bidragit till förseningarna. Regional planering på nivå Lokala utvecklingsplaner måste enligt lagen ta hänsyn till den strategiska utvecklingsplanen, om det finns en sådan. Utanför de fyra storstadsregionerna styrs regional planering enbart av de lokala utvecklingsplanerna. Planerna kan vara kommuntäckande eller enbart gälla för ett visst område. har exempelvis dels en kommuntäckande plan med mer strategisk inriktning och dels ett antal övriga planer för de olika administrativa områdena inom kommunen. Hänsyn behöver också tas till NPF, regionala transportstrategier, vattenförvaltningsplaner, bostadsstrategier m.m. samt planer i angränsande områden och i gränskommunerna i . Reformen av planeringssystemet i var den mest radikala sedan den moderna planlagen stiftades 1947. Med tanke på detta, kan övergången mellan systemen betraktas som relativt smärtfri, trots vissa svårigheter i tillämpningen av lagen och förseningar i planprocessen. Åtgärder för kompetenshöjning, extra rekryteringsinsatser och övriga resurs- och informationsinsatser skulle kunna ha hjälpt att göra övergången smidigare, men viktigast var tydlighet i syfte och mandat. Att regional planering tillämpas enbart i de fyra storstadsregionerna, där samordningsbehovet är störst är ett effektivt angreppssätt, inte minst vad gäller resurstillsättning. Politisk styrning i sker dock under annorlunda förutsättningar än i . Departement och centrala myndigheter är mer engagerade på den lokala nivån än i , där det statliga operativa planeringsarbetet utförs främst av länsstyrelserna. Efter kommunsammanslagningen 1996 har också färre, men som regel större, kommuner än som är närmast regionala i sin karaktär. Detta betyder att utanför storstadsregionerna kan de facto regional planering ändå ske i kommunens regi. Erfarenheterna visar att det kan finnas fördelar att bedriva regional planering i olika regioner under samma premisser och med liknande organisationsstrukturer. Detta för att underlätta samordning och stöd på den nationella nivån, men också för att det främjar utbytet av idéer och metoder mellan regionerna. Sammanfallande gränser för regionplaneområden och de regionala myndigheternas geografiska områden ger också bättre möjligheter till samordning. Överlappande ansvarsområden bör undvikas. God planering bygger på effektivt engagemang från olika aktörer och från allmänheten. Enkelhet i processen och relevans i budskapen är därmed av lika stor betydelse när planer och själva innehållet i en plan ska tas fram. För att bedriva en effektiv och inkluderande process, nå ut med budskapen och i slutändan uppnå resultat, krävs att flera kompetenser är inblandade än bara arkitekter och planerare, exempelvis GIS-experter, administratörer, kommunikatörer, processledare m.m. Det har varit mödosamt att ta fram bostadsförsörjningsplaner i , inte minst på grund av brister i kunskapsunderlaget. Det finns fortfarande risk att planmyndigheterna lägger för stort fokus på att ta fram och bearbeta siffror i stället för att hitta verktyg, som faktiskt levererar nya och bättre bostäder. Att på nationell nivå utveckla tydliga riktlinjer och enhetliga metoder för att ta fram bostadsförsörjningsplaner kan minska arbetsbördan på regional och nivån. Regional planering handlar inte enbart om bostäder, vägar och infrastruktur. Tillgång till natur och kultur, idrott och friluftsliv värderas högt i precis som i och i många andra länder. Regional planering har betydelse för både stad och landsbygd, och har till uppgift att skapa de fysiska förutsättningar som tillgodoser samhällets och medborgarnas krav ur ett brett perspektiv. är en förbundsrepublik med cirka 8,5 miljoner invånare (2012). Landet är till ytan något större än och har en befolkningstäthet på 102 invånare per km2 (2011). ytan består av bergsområden. är både huvudstad i och ett eget förbundsland, dvs. en egen delstat. En femtedel av landets befolkning är bosatt i , som har drygt 1,7 miljoner invånare (2013). är en federal stat med nio delstater. Landets president utnämner regeringschef – förbundskansler – och på dennes förslag övriga ministrar i regeringen. Parlamentet består av två kamrar – nationalrådet och förbundsrådet. har 183 medlemmar som väljs i direkta proportionella val för en mandatperiod . är folkets företrädare och den lagstiftande parlamentskammaren. På nationell nivå representerar förbundsrådet de nio förbundsländerna. har cirka 65 ledamöter, beroende på delstaternas folkmängd. Dess ledamöter väljs av de (parlamenten på förbundslandsnivå) för samma mandatperiod som gäller för dem själva. har till uppgift att företräda delstaternas intressen gentemot den federala makten. medverkar i lagstiftningsprocessen och kontrollerar verksamhet. Dess inflytande är dock i praktiken begränsat. Det kan försena lagförslag som godkänts i nationalrådet men har inte någon vetorätt. Större förändringar av författningen måste underställas beslutande folkomröstningar. Detsamma gäller mindre författningsändringar, om minst en tredjedel av nationalrådet kräver det. 7.2Regional och lokal nivå De nio delstaterna har långtgående självstyre med eget parlament (lantdag) med rätt att lagstifta inom sitt kompetensområde. De regionala regeringarna leds av en Landeshauptmann. Förbundsländerna har sina egna grundlagar, som dock måste vara förenliga med den federala grundlagen. Rättsväsendet finns uteslutande på den federala nivån. Förbundsländerna är dessutom federala administrativa enheter. Delstaterna indelas i sin tur i distrikt och kommuner. Ett distrikt är en förvaltningsenhet mellan delstaten och kommunen, som saknar självstyre. Högste tjänsteman är distriktschefen, som utses av På distriktsnivå finns således inga valda företrädare av folket. Distriktet är statsförvaltningens lägsta nivå, d.v.s. lokala förvaltningsenhet och underställt . Det finns 80 landdistrikt och 15 städer med egen status. I dessa städer sköter stadsförvaltningen även distriktsuppgifterna. Till distriktsstyrelsens uppgifter hör följande områden. Myndighetsutövning beträffande näringsverksamhet, Vattendomar och trafikdomar, Distriktsläkare och distriktsveterinär, Tillsyn över kommunerna samt Polisiär verksamhet där det inte finns statliga polismyndigheter. Distrikten är indelade i kommuner. En kommun är den lägsta administrativa enheten för lokalt självstyrelse. Kommunerna styrs av folkvalda församlingar. har 2 354 kommuner (2013) med i genomsnitt 3 400 invånare. 71 kommuner har mer än 10 000 invånare. 15 kommuner är städer med egen status, d.v.s. att de även har de uppgifter som annars är ålagda distrikt. Varje kommun har ett kommunfullmäktige som väljs i allmänna val samt en kommunstyrelse som väljs av kommunfullmäktige. Kommunstyrelsens ordförande är borgmästare, som i tre delstater väljs av kommunfullmäktige och i sex delstater direkt i allmänna val. Kommunernas uppgifter inom den lokala självförvaltningen är dels reglerade (t.ex. kommunalskatt, socialtjänst, räddningstjänst, underhåll av det kommunala vägnätet m.m.) och dels frivilliga (kommunala bostäder, viss teknisk service m.m.). Dessutom sköter kommunerna vissa uppgifter på uppdrag av staten, bl.a. folkräkning, folkbokföring m.m. planerings- och tillståndssystem tillhör samma grupp av europeiska planeringstraditioner som och . Plan- och tillståndssystemet styrs av en lagstiftning med en tydlig reglering av ansvar och befogenheter mellan olika nivåer. Det finns ett starkt regionalt inslag och en tydlig regional hierarki. Den federala administrationen har ansvar för den övergripande planeringen i form av större infrastrukturprojekt och beslut om markanvändning. Delstaterna har i sin tur ansvar för lagstiftning och implementering. Det huvudsakliga planeringsansvaret ligger således på regional nivå och varje delstat har sin egen planeringslagstiftning. Kommunerna svarar för den lokala planeringen. Det finns inga rättsliga bestämmelser för fysisk planering på den federala nivån. Samordningen av federala och regionala intressen ligger i stället på rådslaget om fysisk planering (ÖROK).30 Rådslaget grundades och är en organisation som inrättats av den federala regeringen, delstaterna och kommunerna i syfte att samordna fysisk planering på nationell nivå. Det verkställande organet som har policyskapande beslutsbefogenheter, leds av förbundskanslern och ledamöterna omfattar alla federala ministrar och cheferna för delstaterna, ordförandena för den österrikiska sammanslutningen av städer och det österrikiska kommunförbundet samt cheferna för sociala och ekonomiska partners. ÖROK använder sig av flera kommittéer och arbetsgrupper, som består av företrädare för de regionala myndigheterna och för organisationens sociala och ekonomiska partners. Bortsett från de formella beslutsorganen finns det ett antal mjuka styrningsmekanismer, som ökar i betydelse för arbetet inom ÖROK. Ett kontor har inrättats vid förbundskansliet för den operativa verksamheten. En av de centrala delarna i arbetet är att utarbeta och offentliggöra regionala utvecklingsprinciper. De senaste publicerades i oktober 2011.31 Ett partnerskap har inrättats för att genomföra principerna och för att arbeta med konkreta teman av särskild relevans för fysisk planering. ÖROK ger ut en rapport med viktiga iakttagelser och grundläggande studier som gäller såväl den federala regeringen som delstaterna och kommunerna med rekommendationer från ÖROK samt en ÖROK . Planering på regional och nivå Lagstiftning gällande rumslig/fysisk planering antas av de nio delstaterna. Dessa ansvarar också för lagarnas genomförande. På lokal nivå är kommunerna ansvariga för rumslig/fysisk planering. De använder sig av lokala utvecklingsprogram, zonindelningsplaner och markanvändningsplaner. Planeringen av stadsutvecklingen i innehåller flera olika planeringsverktyg, som ska säkerställa en innovativ utveckling i linje med sociala, ekonomiska och ekologiska krav. Detta arbete kräver gränsöverskridande samarbete med angränsande provinser och nationer, särskilt inom ramen för den gränsöverskridande 31 ÖREK, Austrian Spatial Development Concept, 2011. Centroperegionen, som är området i skärningspunkten mellan , , och . tar fram en stadsutvecklingsplan som ett viktigt verktyg. Den anger om ett område ska betecknas som ett grönområde eller ett område för trafikändamål, för kommersiella byggnader eller för bostadsbyggande. Utvecklingsplanen definierar också 13 målområden, som anses ha särskild potential och en viktig funktion för stadens fortsatta utveckling. Det finns dessutom en trafik- och transportöversiktsplan som anger ramarna för hållbara och ekologiska transportstrategier. har även en speciell stadskarta, som spelar en grundläggande roll i planeringsprocessen. Det är en ständigt uppdaterad digital karta, som ger en detaljerad bild av byggnader, vägar, trottoarer och brunnar i . Arbetet med kollektivtrafikplanering i syftar till ökad attraktivitet för att öka användningen av kollektivtrafiken. Ett särskilt statsägt bolag har ansvaret för ett motorvägsnät. Avgifter har använts för att finansiera tunnlar och broar i vanlig tullform. Dessutom används tidsrelaterade avgifter för bilar. Landet införde ett system med moderna vägavgifter och tar betalt för färd på motorvägs- och motortrafikvägnätet. Vägavgifterna är öronmärkta till motorvägar. av finansieringen av infrastruktur sker regionalt. har ett väl utbyggt pendeltågsnät med 15 linjer med många stationer inne i samt till närliggande förorter och områden. Från utgår också ett antal järnvägslinjer som når ut till stora delar av landet och till grannländerna. 8.1Nationell och provinsiell nivå är ett av världens mest glesbefolkade länder med tre invånare per kvadratkilometer. bor cirka 35,2 miljoner personer i landet. beräknas befolkningen uppgå till 47,5 miljoner. Landets norra delar är i stor utsträckning obebodda. av befolkningen bor i städer. Landet är en federation som består av tio provinser och tre territorier. De tre territorierna (Yukon, och ) finns i landets glesbefolkade norra delar. Varje provins har en egen regering och ett eget parlament.