sou · H3B339 · 2015-04-08 00:00:00 — Några exempel är Skatte- verkets och e-tjänster för skattedeklarationer, begäran om sjukpenning m.m. Hos många kommuner kan invån- arna via internet ha kontakt med vård och skola, ansöka om eko- nomiskt bistånd eller bygglov m.m. /14 hade av myndigheterna s.k. mobila appar, använde sociala medier i kontakten med enskilda och över hälften av myndigheterna använde sig av s.k. molntjänster i någon form (Skr. 2013/14:155 s. 27). Digitala ärendehanteringssystem där all information i ett ärende samlas i en elektronisk akt blir allt van- ligare. Ett digitalt ärendehanteringssystem består normalt av ett elektroniskt diarium, ett elektroniskt system för handläggning i elektroniska akter där även skannade inlagor på papper lagras och ett digitalt arkiv. används it både för att hantera information om verksamheten och som en del i verksamheten som sådan. Inom exempelvis den offentliga hälso- och sjukvården sker såväl vård- dokumentation, patientjournalföring m.m. som faktiskt utförande av vård, t.ex. vid ultraljudsundersökningar och operationer, med användning av it. 3.1.2Aktuell it-politik och strategi Ett nytt mål för it-politiken beslutades av 2011 (prop. 2011/2012:1, 2011/12:TU1). Målet är att ska vara bäst i världen på att använda digitaliseringens möjligheter. För att uppnå detta krävs ökad digital delaktighet så att fler vill och vågar använda digitala tjänster. Det krävs även fler tjänster som gör att människor upplever att de verkligen har nytta av att använda internet. Ett delmål är att ska ha bredband i världsklass. Alla hushåll och företag bör ha goda möjligheter att använda sig av elektroniska samhällstjänster och service via bredband (prop. 2009/10:193). Målet gäller fortfarande (2014/15:TU1 s. 15 f., jfr prop. 2014/15:1 utgiftsområde 22 s. 126). beslutade regeringen om en ny strategi för it- politiken, It i människans tjänst – en digital agenda för (dnr N2011/342/ITP). Agendan är en sammanhållen strategi för it- politiken som syftar till att statens befintliga resurser ska utnyttjas I den digitala agendan har regeringen presenterat ambitioner och insatser som tillvaratar de möjligheter som digitaliseringen ger. För att nå det ovannämnda it-politiska målet har med utgångs- punkt i it-användarens perspektiv fyra strategiska områden identi- fierats i agendan: 1. lätt och säkert att använda, 2. tjänster som skapar nytta, 3. det behövs infrastruktur och 4. it:s roll för samhällsutveck- lingen. tillsatte regeringen som har i uppdrag att verka för att det it-politiska målet i agendan uppnås och att regeringens ambitioner inom området fullföljs (dir. 2012:61). En del av kommissionens uppdrag är att ta fram indika- torer för att mäta måluppfyllelsen. Slutredovisning av uppdraget ska ske . Hur den offentliga förvaltningen utvecklas, organiseras och styrs har stor betydelse för myndigheternas informationshantering. förvaltningspolitiska proposition lade regeringen fram mål och riktlinjer för det fortsatta arbetet med i första hand den statliga förvaltningen. Det övergripande målet för förvaltningspolitiken ska vara en innovativ och samverkande statsförvaltning som är rätts- säker och effektiv, har en väl utvecklad kvalitet, service och tillgäng- lighet och därigenom bidrar till utveckling och ett effektivt EU-arbete. Målet har antagits av och är alltjämt gällande (prop. 2009/10:175 samt prop. 2014/15:1 utgiftsområde 2). Sam- verkan, inte minst myndigheter emellan, ska ytterligare utvecklas, dels av effektivitetsskäl, dels för att medborgare, företagare och andra förväntar sig att staten uppträder samordnat. Förstärkt samverkan mellan statsförvaltningen och kommunerna inom vissa områden finns också på den förvaltningspolitiska dagordningen. Elektronisk förvaltning (e-förvaltning) ska bidra till det förvaltningspolitiska målet. är ett begrepp som används för att beskriva en form av verksamhetsutveckling inom den offentliga förvaltningen som innebär att myndigheterna drar nytta av it och kombinerar den nya tekniken med organisatoriska förändringar och satsningar på kompetensutveckling i syfte att förbättra effektiviteten i sina respek- Benämningen e-förvaltning används också för att beskriva statsförvaltningens användning av it för utbyte av infor- mation och tjänster med medborgare, företag och andra delar av förvaltningen. är också en viktig del i den digitala agendans strategiska område 2. ”tjänster som skapar nytta”. fastställde regeringen en nationell handlingsplan för den svenska e-förvaltningen (Fi2008/491). I denna anges det övergripande målet för e-förvaltningen vara att arbetet ska leda till att det ska vara så enkelt som möjligt för så många som möjligt att utöva sina rättigheter och fullgöra sina skyldigheter samt ta del av förvaltningens service. Service till medborgare och företag står i fokus. Det övergripande målet ska uppnås med hjälp av insatser inom följande fyra områden; regelverk för myndighetsövergripande samverkan och informationshantering, tekniska förutsättningar och it-standardisering, gemensamma verksamhetsstöd, kompetens- försörjning och samlad uppföljning samt förvaltningens kontakter med medborgare och företag. Det gemensamma arbetet är inriktat mot tre målbilder; en enklare vardag för företag och privatpersoner, en öppnare och smartare förvaltning som stödjer innovation och delaktighet samt en effektivare offentlig verksamhet (prop. 2011/12:1 utgiftsområde 22 s. 85). tillsattes E-delegationen som ett led i genomförandet av handlingsplanen för e-förvaltning. presenterade regeringen en ny strategi: Med medborgaren i centrum – Regeringens strategi för en digitalt samverkande statsförvaltning (N2012/6402/ITP). I strategin beskrivs regeringens målsättningar för arbetet med att styra och förstärka myndigheternas förmåga att samverka digitalt i förvaltningsgemen- samma it-frågor. Den enskilda medborgarens och företagarens be- hov ska därvid vara i centrum för utvecklingen av framtidens digi- tala samhällsservice. Fler förvaltningsgemensamma digitala tjänster ska bidra till att förenkla vardagen för privatpersoner och företag. De ska utformas efter användarnas behov, vara enkla och säkra att använda och lätta för medborgare att hitta. Genom att göra det lättare att hitta och använda sådan statlig information som kan vidareutnyttjas och sådana statliga tjänster som har gränssnitt som kan användas av andra system ska innovation stödjas. Publicering av offentlig information via internet och användning av sociala medier ska öka möjligheterna till insyn och delaktighet. Kvaliteten och effektiviteten i statsförvaltningen ska öka genom standardiserad informationshantering, förbättrad informationssäkerhet och digi- taliserade processer. En viktig utgångspunkt i all utveckling av stats- förvaltningens tjänster är att effektivitet och service alltid måste vägas mot skyddet för den enskildes integritet och behov av sekre- tesskydd. Målen ska ligga till grund för regeringens koordinering och prioritering av förvaltningsgemensamma utvecklingsprojekt. I budgetpropositionen annonserade regeringen en för- stärkt styrning och samordning av den övergripande it-använd- ningen i statsförvaltningen genom en fyraårig satsning –2018. Syftet är att nå målen för e-förvaltningen samt främja utvecklingen och användningen av gemensamma lösningar. Sats- ningen omfattar ett flertal insatser, bl.a. avser regeringen öka styr- ningen av myndigheters anslutning till gemensamma e-tjänster och peka ut förvaltningsansvar för gemensamma lösningar och förmågor som krävs för en digitalt samverkande förvaltning. Vidare ska upp- följningen av myndigheternas it-användning förstärkas. beslutade tillföra ytterligare medel till satsningen (2014/15:TU1 s. 51 anslaget 2:6 Gemensamma e-förvaltningspro- jekt av strategisk betydelse, jfr prop. 2014/15:1 utgiftsområde 2 s. 68 och utgiftsområde 22 s. 148 f.). I vårt delbetänkande Överskottsinformation vid direktåtkomst (SOU 2012:90) har vi i korthet beskrivit några exempel på aktuella aktörer och initiativ eller utvecklingsprojekt inom e-förvaltningen som pågått parallellt med vårt arbete, vi hänvisar till den beskriv- ningen (a. bet. s. 29 f.). Inom EU bedrivs ett aktivt arbete med att främja utvecklingen av informationssamhället inom . lade Euro- peiska kommissionen fram en digital agenda för som är ett av sju ”flaggskeppsinitiativ” i EU:s övergripande strategi för tillväxt EU2020 (KOM[2010] 245 slutlig respektive KOM[2010] 2020 slutlig). Det huvudsakliga målet med agendan är att utveckla en digital inre marknad för att styra mot en smart och hållbar tillväxt för alla. Utvecklandet av en modern e-förvaltning är en vik- tig del i den digitala agendan. lade kommissionen fram en handlings- plan 2011–2015 för e-förvaltning (KOM[2010] 743 slutlig). Syftet med planen är att främja framväxten av en ny generation av öppna, flexibla och samverkande e-förvaltningstjänster för medborgare och företag. Dessa tjänster ska kunna öka medborgarnas och företagarnas egenmakt, öka rörligheten på den inre marknaden och sörja för att den offentliga sektorn stödjer en ekonomi baserad på framtida nätverk. Handlingsplanen identifierar fyra politiska prioriteringar. Medlemsstater ska använda e-förvaltning för följande ändamål: 1. öka medborgares och företags egenmakt, 2. öka rörligheten på den inre marknaden, 3. öka effektiviteten i offentlig sektor och 4. skapa nödvändiga möjliggörare och förutsättningar för att detta ska kunna ske. Utöver den digitala agendan och handlingsplanen finns ett antal EU-direktiv och andra rättsakter, ytterligare handlingsplaner eller rekommendationer och pågående projekt och andra samarbeten mellan EU:s medlemsstater. 3.2Rättslig reglering till skydd för personuppgifter 3.2.1Internationella åtaganden avseende dataskydd allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna m.m. () generalförsamling antog en uni- versell deklaration om de mänskliga rättigheterna – Förenta Nationer- nas allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna. Deklara- tionen är inte formellt bindande för medlemsstaterna, men har be- tydelse som ett uttryck för vad den internationella opinionen kräver. I artikel 12 sägs att ingen ”må utsättas för godtyckliga ingripanden i fråga om privatliv, familj, hem eller korrespondens, ej heller angrepp på heder och anseende” samt att envar har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden eller angrepp. Vidare sägs i artikel 29 att endast sådana inskränkningar i de i deklarationen angivna fri- och rättigheterna är tillåtna som fastställts i lag i ute- slutande syfte att trygga tillbörlig hänsyn till och respekt för andras fri- och rättigheter samt för att tillgodose det demokratiska sam- hällets rättmätiga krav på moral, allmän ordning och allmän välfärd. Inom FN har också utarbetats en internationell konvention om medborgerliga och politiska rättigheter, som antogs av general- församlingen . anslöt sig till konventionen , varefter konventionen trädde 1976. I konventionen be- handlas vad som hör till skyddet för den personliga integriteten främst i artikel 17. Enligt denna artikels punkt 1 bör ingen utsättas för godtyckliga eller olagliga ingripanden i sitt privat- och familje- liv, sitt hem eller sin korrespondens, ej heller för olagliga angrepp på sin heder och sitt anseende. Vidare sägs i punkt 2 att envar har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden eller angrepp. De stater som har tillträtt konventionen åläggs således vissa skyldig- heter. Ett särskilt inrättat organ benämnt mänsk- liga rättigheterna () övervakar att de till konventionen anslutna staterna efterlever sina skyldigheter. generalförsamling antog även riktlinjer om datoriserade register med personuppgifter. Den europeiska konventionen av om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () är inkorporerad i svensk rätt och gäller här i landet som lag (prop. 1993/94:117, 1993/94:KU24). Den har alltså inte getts ställning som grundlag. I 2 kap. 19 § RF har emellertid införts en bestämmelse om att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtagan- den på grund av konventionen. Av betydelse för skyddet för den personliga integriteten är framför allt artikel 8 i konventionen. Där stadgas att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korre- spondens. En offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demo- kratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Det står klart att behandling av personuppgifter och t.ex. rätt till tillgång till registrerade personuppgifter i och för sig kan falla inom tillämpningsområdet för artikel 8 i . All slags behandling av personuppgifter omfattas dock inte, utan frågan måste gälla privatliv, familjeliv, hem eller korrespondens. Primärt innebär artikel 8 att staten ska avhålla sig från ingrepp i den skyddade rättig- heten. Artikeln innebär även en skyldighet för staten att vidta posi- tiva åtgärder för att skydda den enskildes privatsfär. Sådana positiva åtgärder kan utgöras av lagstiftning, men också ha till ändamål att på annat sätt tillförsäkra medborgarna skydd mot övergrepp i sär- skilda situationer (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl. 2012, s. 347). I sin praxis har också framhållit att kravet på att ingreppet ska vara nödvändigt inte är synonymt med ”oundgängligt”. Vad som krävs är däremot att det finns ett ”angeläget samhälleligt behov”. Inskränkningen i den grundläggande rättigheten måste vidare stå i rimlig proportion till det syfte som ska tillgodoses genom inskränkningen. Varje konven- tionsstat har själv en viss frihet att avgöra om en inskränkning är nödvändig. förbehåller sig dock rätten att över- vaka om denna frihet utnyttjas på ett rimligt sätt. har slagit fast att bestämmelserna i artikel 8 i har betydelse vid sidan av det s.k. dataskydds- direktivet vid bedömningen av nationella regler som tillåter behand- ling av personuppgifter (dom i mål C-465/00, C- 138 och 139/01, Österreichiscer Rundfunk m.fl.) antog en konvention (nr 108) till skydd för enskilda vid automatisk databehandling av person- uppgifter, den s.k. dataskyddskonventionen (se prop. 1981/82:189). Konventionen trädde i kraft . Konventionens syfte är att säkerställa respekten för grundläggande fri- och rättig- heter, särskilt den enskildes rätt till personlig integritet i samband med automatisk databehandling av personuppgifter. Utgångspunkten är att vissa av den enskildes rättigheter kan behöva skyddas i för- hållande till den princip om fritt flöde av information, oberoende av gränser, som finns inskriven i internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter. Konventionens tillämpningsområde är enligt huvudregeln automatiserade personregister och automatisk databehandling av personuppgifter i allmän och enskild verksam- het. I konventionen anges krav på beskaffenheten av de person- uppgifter som undergår automatisk databehandling, bl.a. krav på att uppgifterna ska inhämtas och behandlas på ett korrekt sätt och vara relevanta med hänsyn till ändamålet, att vissa typer av uppgifter inte får undergå automatisk databehandling om inte den nationella lagen ger ett ändamålsenligt skydd, samt att lämpliga säkerhets- åtgärder ska vidtas för att skydda personuppgifter gentemot oav- siktlig eller otillåten förstörelse. Inom pågår en över- syn av konventionen. Inom har vidare utarbetats ett flertal rekommenda- tioner på dataskyddsområdet. för ekonomiskt samarbete och utveckling, , har en expertgrupp utarbetat vissa riktlinjer i fråga om integritetsskyddet och persondataflödet över gränserna. Riktlinjerna antogs av tillsammans med en rekommen- dation till medlemsländernas regeringar om att beakta riktlinjerna i nationell lagstiftning. Samtliga medlemsländer, däribland , har godtagit rekommendationen och åtagit sig att följa denna. Rikt- linjerna är tillämpliga på personuppgifter inom både den offentliga och privata sektorn. De gäller både för uppgifter som lagras auto- matiskt och som förs manuellt. Syftet är emellertid att undvika de risker för personlig integritet och individens frihet som person- uppgifter kan utgöra på grund av det sätt på vilket de behandlas, på grund av uppgifternas natur eller på grund av de sammanhang i vilka de används. reviderades riktlinjerna genom införan- det av vissa nyheter och förändringar. EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna Lissabonfördraget innebär att Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, tillkännagiven av parlamentet, rådet och kommissionen och anpassad den 12 decem- ber 2007, numera är rättsligt bindande. En referens till stadgan har införts i artikel 6.1 i unionsfördraget. I stadgan bekräftas de rättig- heter som har sin grund i medlemsstaternas gemensamma författ- ningstraditioner och internationella förpliktelser, Europakonven- tionen, unionens och sociala stadgor samt rättspraxis från Europeiska unionens domstol och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Stadgans syfte är att kodifiera de grundlägg- ande fri- och rättigheter som EU redan erkänner. I stadgans artikel 7 föreskrivs att var och en har rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv, sin bostad och sin korrespondens. I artikel 8 föreskrivs vidare att var och en har rätt till skydd av de personuppgifter som rör honom eller henne. Dessa uppgifter ska behandlas lagenligt för bestämda ändamål och på grundval av den berörda personens samtycke eller någon annan legitim och lagenlig grund. Var och en har rätt att få tillgång till insamlade uppgifter som rör honom eller henne och att få rättelse av dem. Stadgan riktar sig till verksamhet som utförs av EU:s egna organ och institutioner och den blir tillämplig för medlemsstaterna endast i de fall där de tillämpar (artikel 51). När det gäller de garanterade rättigheternas räckvidd följer av artikel 52 i stadgan att varje begränsning i utövningen av de rättig- heter och friheter som erkänns i stadgan ska vara föreskriven i lag och vara förenlig med proportionalitetsprincipen och det väsentliga innehållet i fri- och rättigheterna. I den mån rättigheterna i stadgan motsvarar rättigheter som skyddas av ska de ha samma innebörd och räckvidd som enligt konventionen. Stadgans artiklar får inte tolkas som att de inskränker eller inkräktar på rättigheter enligt andra konventioner eller överenskommelser om fri- och rättigheter. antogs och rådets direk- tiv 95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på be- handling personuppgifter och om det fria flödet av sådana upp- gifter (dataskyddsdirektivet). Direktivet syftar till att garantera en hög och i alla medlemsstater likvärdig skyddsnivå när det gäller enskilda personers fri- och rättigheter med avseende på behandling av personuppgifter och att främja ett fritt flöde av personuppgifter mellan medlemsstaterna i EU. Medlemsstaterna får inom den ram som anges i direktivet närmare precisera villkoren för när behand- ling av personuppgifter får förekomma. Sådana preciseringar får dock inte hindra det fria flödet av personuppgifter inom unionen. Direktivet gäller inte för behandling av personuppgifter på områden som faller utanför unionsrätten, t.ex. allmän säkerhet, försvar, statens säkerhet och statens verksamhet på straffrättens område. Dataskyddsdirektivet är endast tillämpligt på behandling av upp- gifter om fysiska personer och berör alltså inte skyddet för juri- diska personer. Direktivet omfattar inte bara automatiserad behand- ling, utan också behandling av personuppgifter som ingår eller kommer att ingå i ett register. Direktivet omfattar inte be- handling av personuppgifter för privat bruk. Enligt dataskyddsdirektivet måste all behandling av personupp- gifter vara laglig och korrekt. Uppgifterna måste vara riktiga och aktuella samt adekvata, relevanta och nödvändiga med hänsyn till de ändamål för vilka de behandlas. Ändamålen ska vara uttryckligt angivna vid tiden för insamling av uppgifterna. De ändamål för vilka uppgifterna senare behandlas får inte vara oförenliga med de ursprungliga ändamålen. Personuppgifter får enligt direktivet behandlas bara i vissa fall. Personuppgifter får bl.a. behandlas om den registrerade otvetydigt har lämnat sitt samtycke, om behandlingen är nödvändig för att fullgöra en rättslig förpliktelse som åligger den registeransvarige eller är nödvändig för att utföra en arbetsuppgift av allmänt intresse eller som är ett led i myndighetsutövning. Personuppgifter får även behandlas om intresset av att den registeransvarige får behandla uppgifterna väger tyngre än den registrerades intresse av att de inte behandlas. Vissa särskilda i direktivet angivna kategorier av uppgifter får som huvudregel inte behandlas. Det gäller uppgifter som avslöjar den enskildes ras eller etniska ursprung, politiska åsikter, religiösa eller filosofiska övertygelse eller medlemskap i fackförening samt uppgifter som rör hälsa och sexualliv. I direktivet görs dock undan- tag från denna regel i vissa särskilt angivna situationer, bl.a. om det finns uttryckligt samtycke från den registrerade. Dataskyddsdirektivet föreskriver att den registeransvarige ska informera den registrerade om att personuppgifter är föremål för behandling och därvid redogöra för ändamålet med behandlingen. Har uppgifterna inte samlats in från den registrerade själv behöver den registeransvarige dock inte lämna någon information, om den registrerade redan känner till informationen eller om det skulle visa sig vara omöjligt eller innebära en ansträngning som inte står i proportion till nyttan. Den registrerade har dock rätt att på begäran få information om de registrerade uppgifterna. Vidare har den regi- strerade rätt att få sådana uppgifter som inte har behandlats i enlig- het med direktivet rättade, utplånade eller blockerade. Direktivet innehåller även regler om säkerhet vid behandlingen. På EU-nivå finns även kompletterande rättsakter till dataskydds- direktivet, bl.a. det s.k. dataskyddsrambeslutet med särskilda regler om skydd för personuppgifter i frågor som rör polisiärt och straff- rättsligt samarbete (rådets rambeslut /977/RIF av den 27 novem- ber 2008 om skydd av personuppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete). pågår inom EU en övergripande översyn av bl.a. dataskyddsdirektivet, se avsnitt 3.3. Grundläggande bestämmelser om skydd för den personliga integri- teten finns i regeringsformen. I målsättningsstadgandet i 1 kap. 2 § första stycket slås det fast att den offentliga makten ska utövas med respekt bl.a. för den enskilda människans frihet och i fjärde stycket anges bl.a. att det allmänna ska värna den enskildes privatliv och familjeliv. I 2 kap. 4 och 5 §§ finns bestämmelser om absolut skydd mot allvarliga fysiska integritetsintrång bl.a. döds- och kropps- straff. Enligt 6 § samma kapitel är var och en därutöver skyddad gentemot det allmänna mot bl.a. påtvingande kroppsliga ingrepp. trädde en ny bestämmelse, 2 kap. 6 § andra stycket RF, i kraft. Enligt bestämmelsen är var och en gentemot det allmänna skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. Bestäm- melsen innebär alltså att enskilda är skyddade mot åtgärder från det allmännas sida men träffar inte åtgärder som en enskild vidtar i för- hållande till en annan enskild. Bakgrunden till bestämmelsen är att det ansågs finnas vissa brister i lagstiftning som innefattade intrång i den enskildes personliga integritet. Dessa brister bestod i att de avvägningar mellan olika motstående intressen som normalt ska göras i lagstiftningsärenden i vissa fall var bristfälligt redovisade och att det i första hand var de negativa effekterna av olika integritets- begränsande åtgärder som var knapphändigt belysta (prop.