sou · H3B338 · 2015-03-31 00:00:00 — I delbetänkandet Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I, SOU 2015:13 har dessutom föreslagits att utstationerade arbetstagare som inte är medlemmar i den avtalsslutande organisationen, under vissa förhållanden, ska kunna åberopa villkor om minimilön i kollektivavtal som arbetsgivaren tecknat med en svensk arbetstagarorganisation. 2009/10:48 s. 25. Entreprenörsansvar – artikel 12 Entreprenörsansvaret i artikel 12.2 skapar en möjlighet för utstationerade arbetstagare att göra gällande sina rättigheter enligt utstationeringsdirektivet. En följd av det är att den arbetstagare som inte får den lön han eller hon har rätt till från sin arbetsgivare i stället ska kunna rikta samma krav mot en entreprenör högre i upp i entreprenörskedjan. Det vore orimligt om en arbetstagare skulle kunna rikta ett högre krav mot en entreprenör jämfört med det krav som arbetstagaren kan rikta mot sin arbetsgivare. Sammanfattningsvis innebär tillämpningsdirektivet att en entreprenör ska ansvara för den minimilön som fastställts i en medlemsstat genom införandet av utstationeringsdirektivet. har genomfört utstationeringsdirektivet vad gäller villkor om minimilön genom att överlåta detta till arbetsmarknadens parter, utan inblandning av staten. I finns det alltså inte någon bestämmelse om minimilön och inte heller allmängiltigförklaring av kollektivavtal. Utredningen har i sitt delbetänkande Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I, SOU 2015:13 konstaterat att om en utstationerad arbetstagare ska kunna göra gällande svenska villkor om minimilön mot sin arbetsgivare så krävs att arbetsgivaren tecknat kollektivavtal med sådana villkor och att arbetstagaren är medlem i den avtalsslutande organisationen. I det följande redogörs för det andra synsättet som innebär att ett entreprenörsansvar inte förutsätter att det finns ett träffat kollektivavtal. Enligt artikel 12.4 får medlemsstaterna föreskriva striktare ansvarsbestämmelser. Det skulle kunna innebära att entreprenörsansvaret ska omfatta mer än minimilön enligt den hårda kärnan och i stället omfatta den avtalade lönen. Förutsättningen för att föreskriva striktare ansvarsbestämmelser är att bestämmelserna är ickediskriminerande och proportionella. Avtalsfriheten innebär att det står en arbetsgivare fritt att teckna ett vanligt kollektivavtal med villkor som är förmånligare för en arbetstagare jämfört med minimivillkor i den hårda kärnan. Entreprenörsansvaret bör omfatta avtalad lön Mot bakgrund av vad som anförts bedömer utredningen att det finns två alternativ. Det första alternativet är att utgå från att entre- Entreprenörsansvar – artikel 12 prenörsansvaret förutsätter att arbetstagaren antingen omfattas av ett kollektivavtal eller kan åberopa ett sådant. I konsekvens därmed skulle i enlighet med artikel 12.1 och artikel 12.2 i tillämpningsdirektivet entreprenörsansvaret omfatta lönevillkor som ingår i den hårda kärnan enligt 5 a § första stycket och 5 b § första stycket utstationeringslagen. Det andra alternativet är att utgå från anställningsavtalet mellan arbetstagaren och arbetsgivaren och med stöd av artikel 12.4 i tillämpningsdirektivet föreskriva att entreprenörsansvaret ska omfatta den avtalade lönen. Eftersom det gäller arbetstagare som vanligen arbetar i ett annat land än kan den avtalade lönen ha sin grund i ett enskilt anställningsavtal, kollektivavtal, ett allmängiltigförklarat kollektivavtal eller en lagreglerad minimilön. I enlighet med det system valt för att genomföra utstationeringsdirektivet, dvs. genom att överlåta detta till arbetsmarknadens parter utan inblandning av staten genom lagreglerad minimilön eller allmängiltigförklaring av kollektivavtal, och i enlighet med de förslag utredningen lämnat i sitt delbetänkande, så vore det i och för sig konsekvent om ett entreprenörsansvar förutsätter att arbetstagaren omfattas av eller kan åberopa villkor i kollektivavtal. En konsekvens av synsättet att entreprenörsansvaret förutsätter att det finns ett träffat kollektivavtal är att tillämpningsområdet för artikel 12 därigenom begränsas på ett sätt som gör att syftet med bestämmelsen inte uppnås. Bestämmelsens syfte är att säkerställa lön för de utstationerade arbetstagare som i många fall befinner sig långt ner i en entreprenörskedja och som p.g.a. sin utsatta ställning har svårt att hävda sina rättigheter. Sådana arbetstagare kanske varken omfattas av ett kollektivavtal eller kan åberopa ett sådant avtal. Om entreprenörsansvaret skulle förutsätta att villkoren regleras i ett kollektivavtal är det möjligt att entreprenörsansvaret inte kommer att skydda just den grupp av arbetstagare som det avser att skydda. Denna konsekvens är dock en följd av det sätt som valt att genomföra utstationeringsdirektivet på. Det kan dock ifrågasättas hur många utstationerade arbetstagare som vistas i utan att omfattas av kollektivavtal. Enligt vad utredningen erfar omfattas flertalet av de utstationerade arbetstagarna inom t.ex. bygg- och anläggningssektorn av ett kollektivavtal. En annan aspekt att ta i beaktande är situationen då en arbetstagare i och för sig omfattas av eller kan åberopa ett kollektivavtal, Entreprenörsansvar – artikel 12 men det kanske inte finns bestämmelser om minimilön i kollektivavtalet. I ett sådant fall kan arbetstagaren inte åberopa sina rättigheter enligt den hårda kärnan. Det andra synsättet där entreprenörsansvaret inte förutsätter att det finns ett kollektivavtal innebär att fler utstationerade arbetstagare kommer att kunna åberopa entreprenörsansvaret eftersom varje arbetstagare har träffat ett anställningsavtal med sin arbetsgivare med en avtalad lön. Om entreprenörsansvaret omfattar den lön som avtalats innebär det att en utstationerad arbetstagare som träffat avtal om lön med sin arbetsgivare i en annan medlemsstat kan åberopa det avtalet mot en entreprenör i som inte har varit part i anställningsavtalet. För entreprenören innebär det en osäkerhet om vilket lönekrav som en utstationerad arbetstagare kan komma att rikta mot honom eller henne. Den osäkerheten uppstår inte om entreprenörsansvaret endast omfattar minimilönen. En konsekvens av det andra synsättet är emellertid att en sådan lösning bättre skulle stå i överensstämmelse med internationella åtaganden. Utredningen föreslår därför att entreprenörsansvaret i första hand ska omfatta den avtalade lönen. Endast om arbetstagaren inte kan visa den avtalade lönen ska entreprenörsansvaret omfatta lön enligt vad som följer av 5 a § första stycket och 5 b § första stycket utstationeringslagen. Enligt utredningens uppfattning är en sådan bestämmelse förenlig med både och internationella åtaganden. Den föreslagna bestämmelsen är såväl icke-diskri- minerande som proportionell. Utredningen anser inte att det finns tillräckliga skäl för att därutöver införa en presumtionsregel för lönen motsvarande den som använts vid genomförandet av sanktionsdirektivet, se avsnitt 5.3.4 ovan. Utredningen bedömer att en presumtionsregel kan få till följd att den lön som betalas ut faktiskt underskrider den lön som arbetstagaren har rätt till. Det är inte helt otänkbart att antalet arbetade timmar arbetstid inklusive övertid vida överskrider vad som tillåts enligt arbetstidslagen. I en sådan situation skulle en presumtionsregel verka till nackdel för arbetstagaren. Enligt artikel 12.3 ska entreprenörsansvaret begränsas till sådana rättigheter som arbetstagaren förvärvat under avtalsförhållandet mellan entreprenören och dennes underentreprenörer. Enligt utredningens tolkning av artikeln i denna del är entreprenörsansvaret Entreprenörsansvar – artikel 12 alltså kopplat till själva avtalsförhållandet mellan entreprenören och dennes underentreprenörer. Det bör noteras att ett och samma avtal mellan en entreprenör och dennes underentreprenörer kan avse olika entreprenader. Det kan inte förväntas av en arbetstagare att han eller hon ska ha kännedom om de avtal som reglerar förhållandet mellan arbetstagarens arbetsgivare och en annan entreprenör. För arbetstagaren är det centrala vilket arbete som har utförts på en viss byggarbetsplats. Bedömning: Entreprenörsansvaret ska vara strikt på så sätt att en entreprenör inte ska kunna åberopa att rimliga kontrollåtgärder vidtagits för att gå fri från ansvar. Skälen för utredningens bedömning Enligt artikel 12.5 i tillämpningsdirektivet får medlemsstaterna i de fall som avses i punkterna 1, 2 och 4 föreskriva att en underentreprenör som har uppfyllt skyldigheten att vidta rimliga kontrollåtgärder enligt nationell rätt inte ska hållas ansvarig. Det är alltså inte obligatoriskt att undanta en entreprenör som vidtagit rimliga kontrollåtgärder från ansvaret, utan medlemsstaterna får själva välja om de vill göra detta. Enligt skäl 37 bör dessa kontrollåtgärder definieras i enlighet med nationell rätt utifrån de särskilda omständigheterna i den berörda medlemsstaten. Åtgärderna får bl.a. innefatta att entreprenören vidtagit åtgärder för att dokumentera fullgörandet av administrativa krav och kontrollåtgärder så att det effektivt kan övervakas att gällande bestämmelser om utstationering av arbetstagare följs. Enligt skäl 37 kan innebörden av en sådan bestämmelse vara att en entreprenör inte bör bli ansvarig under vissa omständigheter eller att ansvaret begränsas om entreprenören vidtagit rimliga kontrollåtgärder. I tillämpningsdirektivet används formuleringen ”skyldigheten att vidta rimliga kontrollåtgärder enligt nationell rätt” och på engelska ”due diligence obligations as defined by national law”. Enligt tillämpningsdirektivets ordalydelse får ansvarsfrihet föreskrivas i alla de fall då rimliga kontrollåtgärder vidtagits. Entreprenörsansvar – artikel 12 går inte av artikeln om det har någon betydelse för ansvaret vad kontrollåtgärderna har lett till för resultat. I artikel 8.3 i sanktionsdirektivet finns samma formulering som i tillämpningsdirektivet. I samband med genomförandet av sanktionsdirektivet bedömde regeringen att formuleringen i artikel 8.3 inte kunde anses innebära en förpliktelse för medlemsstaterna att föreskriva en skyldighet för uppdragsgivare att vidta kontrollåtgärder. Regeringen anförde att om det hade varit unionslagstiftarens avsikt att föreskriva en sådan skyldighet för medlemsstaterna, borde den ha uttrycks på samma klara sätt som arbetsgivarnas kontrollskyldighet enligt artikel 4.1 i sanktionsdirektivet. Enligt regeringen fanns det inte någon skyldighet för medlemsstaterna att i sin lagstiftning närmare ange vilka kontrollåtgärder som ska vidtas för att undgå ansvar. Enligt regeringen skulle det inte heller vara lämpligt eftersom omständigheterna kan variera mycket från fall till fall.42 Utredningen gör samma bedömning om tolkningen av artikel 12.5 i tillämpningsdirektivet som regeringen gjorde i det tidigare lagstiftningsärendet. Enligt utredningens uppfattning kan rimliga kontrollåtgärder t.ex. bestå i att entreprenören undersöker och dokumenterar de viktigaste arbets- och anställningsvillkoren enligt artikel 3.1. i utstationeringsdirektivet. Sådana uppgifter kan framgå av lönespecifikationer och av uppgifter om löneutbetalningar. En entreprenör kan också undersöka om den tilltänkta underentreprenören uppfyllt etableringsstatens krav ifråga om socialförsäkring för arbetstagarna och betalning av skatt. Rimliga kontrollåtgärder kan också innefatta kontakt med t.ex. , och i samt kontakt med relevanta arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. En bestämmelse enligt artikel 12.5 i tillämpningsdirektivet skulle kunna utformas på så sätt att en uppdragsgivare som kan visa att han eller hon har vidtagit rimliga kontrollåtgärder inte är ansvarig. En sådan formulering skulle innebära att bevisbördan för att rimliga kontrollåtgärder har vidtagits åvilar entreprenören. 2012/13:125 s. 110 f. Entreprenörsansvar – artikel 12 Parternas inställning och utredningens bedömning Arbetsgivarsidan har poängterat att det ska vara möjligt för en entreprenör att inte bli ansvarig om han eller hon har vidtagit rimliga kontrollåtgärder och att entreprenörens egen rättssäkerhet motiverar en sådan bestämmelse. Om det inte finns möjlighet att vidta rimliga kontrollåtgärder för att inte bli ansvarig kan det enligt arbetsgivarsidan få effekten att en entreprenör inte alls kontrollerar sin underentreprenör. Mot denna bakgrund har arbetsgivarsidan också anfört att ansvaret ska begränsas till ett led eftersom ett ansvar i flera led gör det svårt att kontrollera underentreprenörerna. Arbetstagarsidan, som har anfört att tillämpningsdirektivet föreskriver ett strikt entreprenörsansvar, har anfört att entreprenörsansvaret ska vara strikt och att en entreprenör inte ska kunna åberopa att rimliga kontrollåtgärder har vidtagits som grund för att inte bli ansvarig. Enligt arbetstagarsidan skulle det vara mycket svårt för en enskild arbetstagare att nå framgång mot en entreprenör om denne kan åberopa att rimliga kontrollåtgärder har vidtagits. I denna fråga gör utredningen följande bedömning. Syftet med artikel 12 i tillämpningsdirektivet är att säkerställa att de utstationerade arbetstagarna får den lön som de har rätt till enligt utstationeringsdirektivet. En bestämmelse som innebär att en entreprenör kan åberopa att rimliga kontrollåtgärder har vidtagits som grund för att inte bli ansvarig skulle tillämpas i en situation där en utstationerad arbetstagare väcker talan mot en entreprenör i domstol. Frågan om vad som utgör rimliga kontrollåtgärder och om sådana har vidtagits skulle då avgöras av domstolen. En entreprenör som av någon anledning anser att han inte ska ansvara för lön till en underentreprenörs arbetstagare skulle vid ett krav från en arbetstagare åberopa att entreprenören vidtagit rimliga kontrollåtgärder. Entreprenören skulle därefter kunna förhålla sig passiv till dess att arbetstagaren eventuellt väcker talan i domstol. Utgången av en domstolsprövning är alltid oviss och förfarandet innebär att det kan ta innan arbetstagaren får sin lön, även för det fall arbetstagaren vinner bifall till sin talan. Även om entreprenörens rättssäkerhet talar för att det ska vara möjligt att åberopa att rimliga kontrollåtgärder har vidtagits anser utredningen att skyddet för arbetstagaren väger tyngre. Entreprenören har dessutom möjlighet Entreprenörsansvar – artikel 12 att påverka situationen genom att välja underentreprenörer som kan antas uppfylla sina förpliktelser mot dennes arbetstagare. Ut- redningen anser därför att en bestämmelse om rimliga kontrollåtgärder skulle försvåra för arbetstagaren att få sin lön. Dessutom ställer utredningens förslag krav på arbetstagaren att denne ska visa sin fordran. Med hänsyn till vad som anförts föreslår utredningen att entreprenörsansvaret ska vara strikt på så sätt att det inte ska vara möjligt för en entreprenör att åberopa att rimliga kontrollåtgärder har vidtagits för att gå fri från ansvar. 5.6.7Ett entreprenörsansvar i utstationeringslagen Förslag: En bestämmelse om ett entreprenörsansvar ska införas för utstationerade arbetstagare i lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare. Entreprenörsansvaret ska också gälla för utstationerade uthyrda arbetstagare och för utstationerade arbetstagare vars arbetsgivare har hemvist i ett land utanför EES och . Bestämmelsen ska vara semidispositiv. Genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation a) får undantag eller avvikelser föreskrivas ifråga om entreprenörsansvaret, eller b) får föreskrivas att annan lämplig åtgärd enligt artikel 12.6 ska gälla. Undantag från lagen får göras endast om det inte innebär att mindre förmånliga villkor ska tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av tillämpningsdirektivet. Ett avtal med mindre förmånliga villkor än tillämpningsdirektivet ska vara ogiltigt. Skälen för utredningens förslag Ett förslag om entreprenörsansvar ska lämnas enligt utredningens uppdrag. Arbetsgivarsidan har anfört att om ett entreprenörsansvar ska lagregleras ska en sådan lagreglering i första hand ersätta den överenskommelse som träffats mellan Byggindustrier och () och i andra hand ska lagregleringen vara semidispositiv. Entreprenörsansvar – artikel 12 Överenskommelsen om ett huvudentreprenörsansvar mellan Byggindustrier och är reglerad i kollektivavtal och har tillkommit som ett resultat av två avtalsrörelser och parterna är nu överens i denna fråga. Eftersom överenskommelsen är reglerad i kollektivavtal kommer den att få ett omfattande tillämpningsområde och täcka de som omfattas av kollektivavtalet. Överenskommelsen är ett resultat av den svenska modellen och den ska därför respekteras. Enligt utredningens bedömning finns det därför inte tillräckliga skäl att ersätta överenskommelsen med en heltäckande lagreglering. Överenskommelsen omfattar emellertid inte alla arbetstagare. Utstationerade arbetstagare i är ofta inte medlemmar i och omfattas då inte av kollektivavtalet. Det är inte heller säkert att arbetsgivaren till den utstationerade arbetstagaren väljer att teckna ett sådant kollektivavtal. Eftersom överenskommelsen inte kommer att omfatta samtliga arbetstagare som är utstationerade här anser utredningen att det behövs kompletterande lagstiftning. Mot denna bakgrund föreslås att en bestämmelse om ett entreprenörsansvar ska införas för utstationerade arbetstagare i utstationeringslagen. Bestämmelsen ska vara semidispositiv. Genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation a) får undantag eller avvikelser föreskrivas ifråga om entreprenörsansvaret, eller b) får föreskrivas att annan lämplig åtgärd enligt artikel 12.6 ska gälla. Undantag från lagen får göras endast om det inte innebär att mindre förmånliga villkor ska tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av tillämpningsdirektivet. Ett avtal med mindre förmånliga villkor än tillämpningsdirektivet ska vara ogiltigt. Arbetstagarsidan har med anledning av detta förslag anfört att det, med hänsyn till utformningen av artikel 12, kommer att vara svårt att tillämpa en sådan bestämmelse. Arbetstagarsidan har anfört att de är positiva till att ett entreprenörsansvar införs och att det är semidispositivt. Bestämmelsen ska gälla utstationerade arbetstagare. Det innebär att samtliga utstationerade arbetstagare kan åberopa entreprenörsansvaret, oavsett om de är medlemmar i en svensk eller utländsk arbetstagarorganisation eller om de är oorganiserade. Om arbetstagaren är medlem i en svensk arbetstagarorganisation kan emellertid undantag eller avvikelser ha skett genom kollektivavtal. Entreprenörsansvar – artikel 12 prenörsansvaret ska också gälla för utstationerade uthyrda arbetstagare och för utstationerade tredjelandsmedborgare. Avgränsningen till ”arbetstagare” innebär att t.ex. egenföretagare inte kan åberopa entreprenörsansvaret. I avsnitt 5.5.1 i delbetänkandet Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I, SOU 2015:13 föreslår utredningen att det i utstationeringslagen ska införas en bestämmelse om att vid bedömandet av om en arbetsgivare är etablerad i ett annat land än ska de omständigheter som rör arbetsgivarens verksamhet i det andra landet och, vid behov, arbetsgivarens verksamhet i beaktas. Utredningen föreslår vidare att det i samma lag ska införas en bestämmelse om att vid bedömandet av om en arbetstagare utför arbete i ska de omständigheter som kännetecknar arbetet och arbetstagarens situation beaktas. 5.6.8Ett entreprenörsansvar i bygg- och anläggningssektorn Förslag: Ett entreprenörsansvar ska införas i bygg- och anläggningssektorn. Entreprenörsansvaret ska omfatta byggande av hus, anläggningsarbeten och specialiserad bygg- och anläggningsverksamhet enligt gällande koder för Standard för svensk näringsgrensindelning (SNI-koder). Bedömning: Om behov uppstår kan entreprenörsansvar införas i andra sektorer. Skälen för utredningens förslag Arbetsmarknadens parter har anfört att bygg- och anläggningssektorn är sådana sektorer där utstationering förekommer oftast. har anfört att det finns många utstationerade arbetstagare inom dessa sektorer. Utredningen konstaterar att artikel 12 i tillämpningsdirektivet kommit till mot bakgrund av att det vid underentreprenader, som är särskilt vanliga inom bygg- och anläggningssektorn, finns exempel på fall där utstationerade arbetstagare blivit utnyttjade och inte fått ut den lön eller en del av den lön som de har rätt till enligt utstationeringsdirektivet och att det Entreprenörsansvar – artikel 12 händer att utstationerade arbetstagare inte kan kräva sin arbetsgivare på lönen på grund av att företaget har försvunnit eller att det kanske aldrig existerade på riktigt.43 Med hänsyn till att underentreprenader är vanliga inom bygg- och anläggningssektorn föreslår utredningen att ett entreprenörsansvar ska införas i bygg- och anläggningssektorn. I det följande behandlar utredningen hur dessa sektorer kan definieras. I artikel 12.2 i tillämpningsdirektivet hänvisas till de verksamheter som anges i bilagan till utstationeringsdirektivet. I bilagan anges att vad som omfattas är byggverksamhet som avser uppförande, iståndsättande, underhåll, ombyggnad eller rivning av byggnader, särskilt följande arbeten: 4.Montering och nedmontering av prefabricerade delar 12.Underhåll i form av måleri- och rengöringsarbeten Vid genomförandet av utstationeringsdirektivet utstationeringslagen sammanfattades byggverksamheten i bilagan i 6 § andra stycket utstationeringslagen enligt följande: ”byggverksamhet där byggnader 43 Förslag till och rådets direktiv om genomförande av direktiv /71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster COM(2012)131 final. Entreprenörsansvar – artikel 12 uppförs, sätts i stånd, underhålls, byggs om eller rivs”.44 I förarbetena till den bestämmelsen används endast begreppet ”byggnad”. Med anledning av detta konstaterar utredningen att anläggningar varken omfattas av bilagan till utstationeringsdirektivet eller av 6 § andra stycket utstationeringslagen. Utredningen anser att en bestämmelse om ett entreprenörsansvar i byggsektorn, om möjligt, bör ansluta till den formulering som redan nu finns i utstationeringslagen. Genom de nya bestämmelserna om personalliggare i byggbranschen införs begreppet byggverksamhet i skatteförfarandelagen. Med byggverksamhet avses enligt 39 kap. 2 § skatteförfarandelagen näringsverksamhet som avser om-, till- och nybyggnadsarbeten, reparations- och underhållsarbeten och rivning av byggnadsverk. Till byggverksamhet räknas även annan näringsverksamhet som bedrivs som stöd för sådan verksamhet och som inte omfattas av skyldighet att föra personalliggare enligt 11 § skatteförfarandelagen. Med byggnadsverk avses byggnad eller annan anläggning i enlighet med 1 kap. 4 § (2010:900). Bestämmelserna om personalliggare omfattar därför både bygg- och anläggningssektorn. Entreprenörsansvaret i utstationeringslagen skulle därför kunna definieras så att det omfattar byggverksamhet enligt 39 kap. 2 § skatteförfarandelagen. Ett alternativ är att i lagtexten anknyta till gällande SNI-koder. En sådan lösning valdes i frågan om omvänd skattskyldighet för mervärdesskatt inom byggsektorn.45 Från är SNI 2007 den standard som gäller för att hänföra bl.a. företags verksamhet till en eller flera näringsgrenar. Det som visas i sökfunktionen för SNI 2007 används i första hand av SCB:s Företagsdatabas och . På SCB:s hemsida kan man söka efter SNI-koder. SNI-koden är uppdelad i fem nivåer: Avdelning (en bokstav), Huvudgrupp (två siffror), Grupp (tre siffror), Undergrupp (fyra siffror) och Detaljgrupp (fem siffror). Avdelning F avser Byggverksamhet och består av huvudgrupperna 41 Byggande av hus, 42 Anläggningsarbeten och 43 Specialiserad bygg- och anläggningsverksamhet. Utöver dessa huvudgrupper bör nämnas detaljgruppen 71121 Teknisk byggnadskonsultverksamhet inom bygg, anläggning 1998/99:90 s. 41. 2005/06:130 s. 40. Entreprenörsansvar – artikel 12