sou · H3B374 · 2015-08-18 00:00:00 — innehåller inte någon reglering av frågan och det finns därför ett utrymme för att ha kvar bestämmelsen. För det fall svenska myndigheter är behöriga att besluta i fråga om förvaltarskap enligt svensk lag ska beslutet genast kungöras i Post- och enligt 11 kap. 27 § FB. Enligt utredningen kan det finnas ett behov av en sådan bestämmelse när en svensk medborgare omyndigförklaras av utländska myndigheter i ett annat land. Utredningen bedömer därför att bestämmelsen i 5 kap. 5 § lag ska behållas, men föreslår att bestämmelserna ska få en annan placering i kapitlet och ges en språkligt sett modernare ut- formning. Effekten av en omyndigförklaring enligt utländsk lag (5 kap. 6 §) Utredningens förslag: Om förmynderskap för en omyndig- förklarad är anordnat i ett annat land, ska vad som i 4 kap. 5 § föreskrivs i fråga om underårig tillämpas på motsvarande sätt. Den omyndigförklarades behörighet enligt svensk lag ska då an- ses motsvara behörigheten för den som har förvaltare utan be- gränsning av förvaltaruppdraget. Har omyndigförklaringen kungjorts enligt vad som föreskrivs i den föreslagna 5 kap. 9 § lag, får dock den, mot vilken den omyndigförklarade här i landet företagit en rättshandling, inte åberopa, att han eller hon inte kände till eller borde känna till omyndigförklaringen. Den som har omyndigförklarats i ett annat land ska här i landet vara likställd med en person som har förvaltare utan begränsning av förvaltaruppdraget när det gäller behörighet att inneha uppdrag och befattningar samt att bedriva tillstånds- pliktig verksamhet. Behovet av autonoma bestämmelser 5 kap. 6 § första stycket lag Bestämmelsen i 5 kap. 6 § första stycket lag rör verkan av en omyndigförklaring enligt utländsk lag och förmyndarens behörig- het att handla på den omyndigförklarades vägnar. Det hänvisas till bestämmelserna i 4 kap. 5 § lag om förmynderskap för underårig, vilket innebär att lagen i det land där omyndigförklaringen har meddelats ska tillämpas i fråga om verkan av omyndigheten och förmyndarens behörighet att företräda den vuxne (4 kap. 5 § första stycket lag). Om den vuxne här i har företagit en rättshandling på förmögenhetsrättens område som han eller hon är obehörig att företa enligt den utländska lagen men som han eller hon har behörighet att utföra enligt svensk lag, är rättshandlingen bindande för honom eller henne i fall där tredje man har varit i god tro med avseende på hans eller hennes behörighet (4 kap. 5 § andra stycket). Vidare framgår av 5 kap. 6 § första stycket andra meningen att en omyndigförklarads behörighet enligt svensk lag ska anses motsvara behörigheten för den som har förvaltare utan begränsning av förvaltaruppdraget. När det gäller den del av 5 kap. 6 § första stycket som rör verkan av omyndigheten och förmyndarens behörighet finns det inte någon bestämmelse som direkt reglerar dessa frågor och det finns således ett utrymme att behålla regleringen. Utredningen bedömer att det finns ett behov av regleringen och därför att nämnda del av 5 kap. 6 § första stycket lag ska finnas kvar, men föreslår att bestämmelsen ska få en annan place- ring i kapitlet och ges en språkligt sett modernare utformning. Bestämmelsen i 5 kap. 6 § första stycket lag i fråga om verkan av en företagen rättshandling rör de fall där en omyndig- förklarad företar en rättshandling, medan artikel 17 Haag- konvention reglerar giltigheten av en rättshandling som den vuxnes företrädare ingår med tredje man. Mot bakgrund av att bestämmel- serna lag och i nu aktuellt av- seende inte är i konflikt med varandra föranleder bestämmelsen i artikel 17 inte någon ändring av 5 kap. 6 § första stycket lag. Verkan av en omyndigförklarads bristande rättskapacitet och bristande rättsliga handlingsförmåga regleras i fråga om tillämplig lag på avtalsförpliktelser även i artikel 13 och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämp- Behovet av autonoma bestämmelser lig lag för avtalsförpliktelser (I-förordningen).18 Bestämmelsen i 5 kap. 6 § första lag reglerar emellertid inte bara avtals- förpliktelser, utan också till exempel förordnanden i fråga om arv. Det finns därför enligt utredningens bedömning både ett utrymme och ett behov av att behålla regleringen i 5 kap. lag.19 Utred- ningen bedömer alltså att bestämmelsen ska finnas kvar, men före- slår att den ska få en annan placering i 5 kap. lag och ges en språkligt modernare utformning. 5 kap. 6 § andra stycket lag Av 5 kap. 6 § andra stycket följer att om en omyndigförklaring har kungjorts enligt 5 kap. 5 § får emellertid den, mot vilken den omyn- digförklarade här i riket företagit rättshandling, inte åberopa att han eller hon inte ägde eller bort äga kännedom om att omyndigför- klaringen förelåg enligt den utländska lag som angetts i kungörel- sen. Det är dock endast rätten att åberopa bristande kännedom om förklaringens meddelande som går förlorad genom kungörandet och den under 4 kap. 5 § nämnda rätten att åberopa god tro angå- ende den främmande lagens avvikande regler om omyndighetens verkan är i princip oberörd därav.20 Bestämmelsen strider inte mot och utredningen bedömer att den ska finnas kvar, men föreslår att den placeras på en annan plats i 5 kap. lag och moderniseras språkligt. 5 kap. 6 § tredje stycket lag Bestämmelsen i 5 kap. 6 § tredje stycket innebär att den som är omyndigförklarad i enlighet med utländsk lag här i riket är likställd med en person som har förvaltare utan begränsning av förvaltar- uppdraget när det gäller behörighet att inneha uppdrag och befatt- 18Se EGT L 177, , s. 6. 19Jämför bedömningen i SOU 2005:111, s. 335 f., när det gäller 4 kap. 5 § andra stycket lag. 20Se och , (, /zeteo), kommentaren till 6 § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap. Behovet av autonoma bestämmelser ningar samt att bedriva tillståndspliktig verksamhet. Bestämmelsen får ses mot bakgrund av att den som har förvaltare i många fall är underkastad begränsningar i dessa avseenden, till exempel uppdragen och befattningarna som domare, verkställande direktör, revisor och fastighetsmäklare.21 En motsvarande bestämmelse för internordiska förhållanden finns i 3 § lag. Bestämmelsen reglerar hur man i ska betrakta en person som har omyndigförklarats. Det finns inte någon motsvarande be- stämmelse och enligt utredningen finns det ett behov av en sådan reglering. Utredningen bedömer därför att bestämmelsen ska behållas, men föreslår att den ska placeras på en annan plats i 5 kap. lag och språkligt utformas på ett annat sätt. Jämförlig åtgärd (5 kap. 7 §) Utredningens bedömning: Vad som i 5 kap. lag före- skrivs i fråga om omyndigförklaring och förmynderskaps anord- nande i ett annat land ska även gälla motsvarande åtgärder, som är förenade med inskränkning i den rättsliga handlingsförmågan. I paragrafen föreskrivs att vad som i 5 kap. lag sägs om omyndigförklaring och förmynderskaps anordnande enligt utländsk lag ska äga motsvarande tillämpning med avseende på annan därmed jämförlig åtgärd, som är förenad med inskränkning i den rättsliga handlingsförmågan. innehåller inte någon motsvarande bestämmelse. Det finns även fortsättningsvis ett behov av att ha en reglering som gör att även åtgärder som är jämförliga med omyndigförklaring och förmynderskaps anordnande omfattas av bestämmelserna i 5 kap. lag. Bestämmelsen bör således finnas kvar, men med en annan placering och en modernare språk- lig utformning. 21 Se och , (, /zeteo), kommentaren till 5 kap. 6 § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap. Behovet av autonoma bestämmelser Anmälan till UD (5 kap. 8 §) Utredningens förslag: Bestämmelsen i 5 kap. 8 § lag ska upphävas. Om förvaltarskap för en svensk medborgare med hemvist i en främ- mande stat anordnas här i riket ska svensk domstol genast anmäla detta till chefen för (5 kap. 8 § lag). Underrättelse- skyldigheten överensstämmer med regleringen om förmynderskap för underåriga (4 kap. 6 § lag) och torde ursprungligen ha tillkommit för att UD ska ges tillfälle att besvara förfrågningar.22 Enligt uppgift från UD har emellertid inte någon anmälan från svensk domstol enligt denna bestämmelse mottagits . Bestämmelsen skiljer sig från den svenska skyldigheten att lämna underrättelser som följer av artikel 37.b) av om konsulära förbindelser, m.m. på så sätt att det där är den mottagande statens myndigheter som ska lämna underrättelser till konsulatet när det har uppstått ett behov av förordnande av förmyndare för en medborgare i den sändande staten.23 Utredningen har föreslagit att tingsrätten i vissa fall ska vara behöriga i frågor om godmanskap och förvaltarskap för vuxna med hemvist i ett annat land (se avsnitt 16.2.2) och behörighet kommer till följd av förslaget endast att finnas i ett begränsat antal fall. Den aktuella bestämmelsen synes inte längre nyttjas och fyller således inte någon praktisk funktion. Utredningen anser mot denna bak- grund att bestämmelsen bör upphävas. 16.3Särskilt om ordningen för placeringar av vuxna i en annan fördragsslutande stat bör göras allmänt tillämplig Utredningens bedömning: Ordningen för placeringar av vuxna i en annan fördragsslutande stat enligt artikel 33 Haag- konvention bör inte göras allmänt tillämplig. 22Se NJA II 1924:6 s. 673 och NJA II 1905:5 s. 29 f. 23Sverige tillträdde om konsulära förbindelser, m.m. och konventionen trädde i kraft för svensk del , se SÖ 1974:10. Behovet av autonoma bestämmelser skapar ett väl fungerande system som underlättar placeringar av vuxna i en annan fördragsslutande stat. Frågan är om ordningen för sådana placeringar bör göras allmänt tillämplig i sig. Vid placeringar av barn enligt krävs att en placering i sker med stöd av den konventionen (6 kap. 11 a § SoL). Något motsvarande krav har inte uppställas när det gäller socialnämndens placeringar av barn utomlands (6 kap. 11 b § SoL). De skäl som framfördes i förarbetena var att det utifrån barnets perspektiv inte kan anses motiverat att utesluta möjligheten till en placering i ett land som inte omfattas av Haag- konvention, om placeringen i utlandet bedöms vara bäst för barnet.24 Det är enligt förarbetena i stället det mottagande landets lagstift- ning som får avgöra om en förutsättning för placeringen där ska vara att den sker med stöd av . Ett tillträde till innebär med nödvän- dighet att det i införs en reglering av placeringar över land- gränserna i förhållande till fördragsslutande stater.25 Utredningen har fått erfara att gränsöverskridande insatser för vuxna endast har skett i fåtalet fall och det saknas enligt utredningen skäl att anta att sådana insatser, i vart fall , kommer att öka. Mot denna bakgrund finns det, enligt utredningen, inte något behov av att göra ordningen för placeringar av vuxna i en annan fördragsslutande stat enligt artikel 33 all- mänt tillämplig. Det bör således inte införas några autonoma inter- nationellt privaträttsliga bestämmelser i detta avseende. En insats i förhållande till stater som inte tillämpar får som tidigare alltså lösas fristående från lagregler. 2011/12:85, s. 45 f. 25Se kapitel 13. Del IV Lagtekniska frågor m.m. 17.1En särskild lag för bestämmelser avseende Utredningens förslag: De kompletterande bestämmelserna till samlas i en särskild lag som även in- korporerar konventionen med svensk rätt. har såväl strukturella som innehållsmässiga likheter med , vilken konvention även utgjorde utgångspunkt för arbetet med (se bland annat avsnitten 3.4 och 5.3). Med hänsyn till detta upp- kommer frågan om det skulle vara av värde för rättstillämparen att de bestämmelser som inkorporerar och de kompletterande bestämmelserna till konventionen tas in i lagen om 1996 års . ska tillämpas i internationella situa- tioner på skydd för vuxna. Exempel på skyddsåtgärder som i svensk rätt omfattas av konventionen är godmanskap, förvaltarskap samt åtgärder enligt SoL och LSS samt enligt LVM, LVU och LPT (se kapitel 7). omfattar skydd för barn i internationella situationer, vilket bland annat innefattar frågor om föräldraansvar och vårdnad. Detta innebär att tillämpningsområdena för konventionerna skiljer sig åt på ett sådant sätt att det kan bedömas inte underlätta tillämpningen av bestämmelserna om de samlades i en lag. Till detta kommer att de kompletterande bestämmelserna inte heller är desamma, utan regelsystemen skiljer sig åt när det gäller till exempel exekvaturförfarandet. Mot denna bakgrund anser utred- ningen att det inte är lämpligt att lägga de kompletterande bestäm- melser som behövs till i lagen om 1996 års . Utredningen föreslår därför att de kompletterande bestämmelserna till samlas i en särskild lag som även inkorporerar konventionen med svensk rätt. Utredningens förslag: Artiklarna 1–50 ska inkorporeras. Utredningens bedömning: Artikel 51 bör tas in i en förordning med kompletterande bestämmelser till . Artikel 52 samt slutbestämmelserna (kapitel VII) i konven- tionen bör inte inkorporeras. I avsnitt 6.2 föreslår utredningen att ska införlivas med svensk rätt genom inkorporering. Frågan är om det är lämpligt att inkorporera hela konventionen, eller om det finns artiklar som i första hand är riktade till de fördragsslutande staterna och som inte bör göras till svensk lag. När det gäller inkorporerades artik- larna 1–53 som svensk lag (1 § lagen om 1996 års ). I lagstiftningsärendet rörande konventionen angavs att det var natur- ligt att göra bestämmelserna om behörighet, tillämplig lag, erkännan- de och verkställighet till svensk lag.1 När det däremot gällde konven- tionens bestämmelser om samarbete uttalades i nämnda förarbeten att det inte framstod som lika naturligt att dessa gjordes till lag. Det framfördes dock att en delvis inkorporering skulle innebära att konventionen inte blir lika överskådlig och att tillämpningen under- lättas om samtliga artiklar av materiell natur görs till lag. Även be- stämmelserna om samarbete och merparten av de allmänna bestäm- melserna gjordes därför till svensk lag. I fråga om de artiklar som motsvaras av artiklarna 51 och 52 och slutbestämmelserna uttalades att dessa var sådana att de inte lämpar sig för lag. Artikel 51, som rör val av språk när ett meddelande sänds till centralmyndigheten eller andra myndigheter, togs in i svensk 1 Se prop. 2011/12:85, s. 32 f. rätt genom 6 § förordningen med kompletterande bestämmelser till . Med hänsyn till hur frågan om inkorporering hanterades med avseende föreslår utredningen att artik- larna 1–50 ska inkorporeras i svensk lag samt gör bedömningen att artikel 51 ska tas in i svensk rätt genom en förordning med kompletterande bestämmelser till Haag- konvention och att artikel 52 samt slutbestämmelserna i konven- tionen inte bör inkorporeras. Utredningens bedömning: De nya autonoma bestämmelserna som utredningen föreslår i fråga om behörighet, tillämplig lag och erkännande samt de nuvarande autonoma bestämmelserna i 5 kap. lag som utredningen bedömer bör finnas kvar, om än i moderniserad form, bör inte tas in i en ny lag utan dessa bestämmelser bör i stället finnas i 5 kap. lag. lag innehåller autonoma, allmänt tillämpliga, bestämmelser om bland annat godmanskap och förvaltarskap enligt (kap. 5). I lagen regleras också internationella rättsförhållanden i fråga om äktenskaps ingående (1 kap.), äktenskapsmål (3 kap.) och förmynderskap för underåriga (4 kap.). 7 kap. innehåller särskilda bestämmelser, till exempel när det gäller hemvist och ordre public. Lagen trädde i kraft och har därefter ändrats och kompletterats i olika delar vid ett stort antal tillfällen, till exem- pel tillkom 5 kap. om godmanskap och förvaltarskap först år 19242. har kap. 2 om återgång av äktenskap och kap. 6 om adop- tion upphävts. Utredningen föreslår i kapitel 16 omfattande förändringar i fråga om de bestämmelser som finns i 5 kap. lag; bland annat ska de bestämmelser som det inte längre finns något behov av upp- hävas, de bestämmelser som ska finnas kvar ska omarbetas språkligt och det ska införas nya bestämmelser om behörighet, tillämplig lag 2 Se SFS 1924:340. Mot denna bakgrund uppkommer frågan om de bestämmelser som ska behållas ska lyftas ut ur 5 kap. och samlas i en ny lag tillsammans med de nya bestämmelser som det har bedömts finnas ett behov av. Det har inte gjorts någon samlad översyn av lag. 3 kap. sågs emellertid över grundligt och 1 kap. blev före- mål för en översyn så sent som . I de fallen gjordes bedöm- ningen att det var ändamålsenligt att behålla regleringen lag, där de nya bestämmelserna togs in och de gamla moderniserades. lag har funnits och det är inarbetat hos rättstillämparen att familjerättsliga autonoma, internationellt privat- rättsliga bestämmelser finns samlade i den lagen. Det är också på så sätt att de autonoma bestämmelser om godmanskap och förvaltar- skap som utredningen ser ett behov av, inte är av den omfattningen att det finns någon fördel med att bryta ut dem ur lagen. Utred- ningen gör därför bedömningen att det är lämpligt att, på samma sätt som när det gäller 1 och 3 kap., behålla regleringen lag men att bestämmelserna bör göras mer lättillgängliga och tyd- liga i sin språkliga utformning. De nya autonoma bestämmelserna som utredningen föreslår i fråga om behörighet, tillämplig lag och erkännande samt de nuvarande autonoma bestämmelserna lag som utredningen bedömer bör finnas kvar, om än i moderni- serad form, bör således inte tas in i en ny lag utan dessa bestäm- melser bör i stället finnas i 5 kap. lag. Utredningens förslag: Det överlämnas till regeringen att bestäm- ma tidpunkten för ikraftträdandet av den lag som inkorporerar samt de lagbestämmelser som komplet- terar bestämmelserna i konventionen. Detsamma ska gälla övriga föreslagna lagregler. I förhållande till varje stat som ratificerar träder konventionen i kraft i den månad som följer efter utgången av efter att anslutningsinstrumen- ten har deponerats (artikel 57.2.a). Ikraftträdande datum för utred- ningens lagförslag är beroende av tidpunkten för anslutning till konventionen och när konventionen träder i kraft här i landet. Eftersom det inte är möjligt att nu ange när konventionen kommer att träda i kraft i förhållande till , är det lämpligt att överlämna till regeringen att bestämma tidpunkten för när lagen om 2000 års ska träda i kraft. Med hänsyn till att övriga lag- förslag har ett nära samband med konventionen finns det skäl att avvakta med ikraftträdandet av dessa till det datum då konven- tionens bestämmelser träder i kraft. Utredningen föreslår således att samtliga lagförslag ska träda i kraft den dag regeringen bestämmer. 18.2.1Lagen om 2000 års och de kompletterande bestämmelserna till konventionen Utredningens bedömning: Det saknas behov av övergångs- bestämmelser beträffande den föreslagna lagen om 2000 års Haag- konvention och de kompletterande bestämmelserna till konven- tionen. Som redovisas i avsnitt 15.4 innehåller övergångsbestämmelser i fråga om tillämpningen av själva konven- tionen (artikel 50). I nämnda avsnitt anförs att dessa bestämmelser gäller som de står skrivna och att de inte kräver någon ändring i lag. Utredningen bedömer att det inte heller finns behov av övergångs- bestämmelser beträffande den föreslagna lagen om 2000 års Haag- konvention eller beträffande de kompletterande bestämmelserna till konventionen. 18.2.21904 års lag och övriga lagar Utredningens förslag: En svensk domstols behörighet i ett ärende som anhängiggjorts före ikraftträdandet av lagändringarna ska inte gå förlorad på grund av de föreslagna behörighetsbestäm- melserna i 5 kap. lag. Ärenden som har anhängiggjorts före ikraftträdandet ska prövas enligt äldre rätt. Bestämmelserna om erkännande av åtgärder som har vidtagits i ett annat land ska inte tillämpas på åtgärder som har vidtagits före ikraftträdandet. Utredningens bedömning: Det saknas behov av övergångs- bestämmelser beträffande övriga lagförslag. De föreslagna lagändringarna i 5 kap. lag behöver förses med vissa övergångsbestämmelser. Bestämmelserna i 5 kap. lag bör vara tillämpliga på ären- den som anhängiggörs efter bestämmelsernas ikraftträdande. Detta innebär att en svensk domstol som före ikraftträdandet utövar behörighet enligt äldre bestämmelser inte blir obehörig att hand- lägga frågan på grund av de nya bestämmelserna. Det innebär också att ärenden som har anhängiggjorts före ikraftträdandet prövas enligt äldre bestämmelser. Dessutom innebär det att de föreslagna bestäm- melserna i fråga om erkännande inte ska tillämpas på åtgärder som har vidtagits i ett annat land före lagens ikraftträdande. Några ytter- ligare övergångsbestämmelser i fråga om behörighet, lagval eller erkännande torde inte behövas. Beträffande de övriga föreslagna lagreglerna finns inte något be- hov av övergångsbestämmelser. Utredningens bedömning: Ett tillträde till Haagkonven- tion kommer att leda till att skyddet för vuxna i internationella situationer stärks. kommer att få ökade kostnader för att starta upp och driva funktionen som centralmyndighet. Kostnadsökning- arna bedöms dock kunna rymmas inom myndighetens nuvarande anslag. För övriga berörda myndigheter, främst tingsrätterna, kom- mer tillträdet till konventionen att kunna leda till något ökade kostnader. Inledningsvis får kostnaderna antas rymmas inom respektive myndighets befintliga budget. Ärende- och kost- nadsutvecklingen bör dock följas upp efter hand. Ett tillträde till får till följd att skyddet för vuxna i internationella situationer stärks. Det framstår som sär- skilt angeläget i dagens moderna samhälle där människor i allt större utsträckning rör sig och flyttar över landgränserna. Det främsta målet med konventionen är just att förbättra skyddet för dessa personer och utgångspunkten är att den vuxnes intressen och respekten för hans eller hennes värdighet och rätten till självbestämmande ska kom- ma i främsta rummet. innebär i många avseenden att oreglerade situationer regleras på ett ändamålsenligt sätt i förhållande till fördragsslutande stater och att det blir klarare och mer enhetligt vad som gäller för en enskild person. På de om- råden som är oreglerade bidrar konventionen till rättsäkerhet och förutsebarhet. reglerar inte skydds- åtgärder i förhållande till nordiska medborgare som har hemvist i något av de nordiska länderna, utan dessa personer skyddas även fortsättningsvis av bestämmelserna nordiska äktenskaps- konvention1 (se avsnitten 4.2.1 och 14.3). Bestämmelserna om behörighet utgår från hemvistprincipen. Detta skapar enligt utredningen bättre förut- sättningar för nödvändiga och adekvata beslut, eftersom det finns en faktisk närhet mellan den vuxne och beslutande myndigheter, än en reglering som bygger på medborgarskapet (som kan finnas i ett avlägset land). Konventionen innehåller även bestämmelser som möjliggör för svenska myndigheter att komma överens med myn- digheter i andra fördragsslutande stater i fråga om behörighet i ett enskilt fall. Detta fyller ett behov vid insatser i gränsöverskridande situationer, till exempel när den vuxne planerar att flytta till en annan fördragsslutande stat. De behöriga myndigheterna ska enligt huvudregeln tillämpa sin egen lag. Det innebär att hemvistlandets lag, som myndigheterna bäst behärskar, ska tillämpas. Bestämmelserna i konventionen om erkännande och verkställighet av åtgärder vidtagna i en annan fördragsslutande stat medför att dubbla processer om samma sak kan undvikas samt att åtgärder till skydd för vuxna kan vidtas och verkställas på ett snabbt och ändamålsenligt sätt.