sou · H3B374 · 2015-08-18 00:00:00 — Centralmyndigheterna ska vidta alla lämpliga åtgärder för att på alla sätt underlätta kommunikationen mellan de behöriga myndig- heterna i situationer där konventionen är tillämplig. Vidare ska cen- tralmyndigheterna på begäran av en behörig myndighet i en annan fördragsslutande stat bistå med att ta reda på var en vuxen befinner sig, om det kan antas att den vuxne befinner sig och behöver skydd på den anmodade statens territorium (artikel 30). finns motsvarande bestämmelser i artikel 31.a) och c). En skillnad är att underlättandet av kommu- nikation betonas genom att det i arti- kel 30.a) anges att centralmyndigheten ska på ”alla sätt underlätta kommunikationen”, medan det endast föreskrivs att centralmyndigheten ska ”underlätta kommunikationen”. I II-förordningen finns det inte någon direkt motsvarighet till bestämmelsen . Uppgifterna kan enligt artikel 30 fullgöras antingen direkt eller genom andra myndigheter eller organ. I konventionen anges inte vad som avses med ”andra organ”. Bestämmelsen har som nämnts utformats på samma sätt som artikel 31 . Av den förklarande rapporten till fram- går att bestämmelsen tillkom med hänsyn till att det i vissa länder finns privata organisationer med behörighet inom barnskydds- området. Det ansågs därför enligt rapporten inte vara önskvärt att på förhand utesluta sammanslutningar som inte är myndigheter eller andra offentligrättsliga organ och att varje fördragsslutande stat får överväga hur uppgifterna ska fullgöras i den egna staten.13 Enligt utredningens bedömning bör samma tolkning kunna göras av uttrycket ”andra organ” . 13 Se SOU 2005:111, s. 257 som hänvisar till , Explanatory Report till , paragraf 140. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … 12.5Samförståndslösningar (artikel 31) De behöriga myndigheterna i en fördragsslutande stat kan, antingen direkt eller genom andra organ, uppmuntra till medling, förlikning eller liknande åtgärder för att uppnå samförståndslösningar om skyddet för den vuxnes person eller egendom i situationer som omfattas av kon- ventionen. De behöriga myndigheterna kan uppmuntra parterna till medling, förlikning eller liknande åtgärder för att uppnå en samförstånds- lösning om skyddet för den vuxnes person eller egendom i situa- tioner som omfattas av konventionen (artikel 31). Motsvarande bestämmelse finns (artikel 31.b). En skillnad är att centralmyndigheten enligt arti- kel 31.b) har en skyldighet att underlätta samförståndslösningar genom medling, förlikning eller liknande åt- gärder, medan det i artikel 31 stadgas att de behöriga myndigheterna ”kan” uppmuntra till medling, förlik- ning eller liknande åtgärder. I II-förordningen finns det inte någon direkt motsvarighet till bestämmelsen Haag- konvention. Enligt den förklarande rapporten till kan medling komma att användas mellan förvaltaren och andra per- soner i frågor som rör den vuxnes person eller egendom eller mellan den vuxne och de som är ansvariga för honom eller henne i en strävan att få den vuxne att acceptera en behövlig skyddsåtgärd.14 12.6Upplysningar om en enskild vuxen I konventionens kapitel om samarbete finns det bestämmelser som innebär att myndigheterna i en fördragsslutande stat kan begära att få upplysningar från myndigheterna i en annan fördragsslutande stat. I vissa fall är myndigheterna i en fördragsslutande stat dess- utom skyldiga att lämna efterfrågad information. 14 Se , Explanatory Report, paragraf 133. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … 12.6.2Inför vidtagandet och genomförandet av en åtgärd (artikel 32) 1.När en skyddsåtgärd övervägs får de enligt konventionen behöriga myndigheterna, om den vuxnes situation så kräver, begära att varje myn- dighet i en annan fördragsslutande stat som förfogar över upplysningar som är relevanta för skyddet av den vuxne överlämnar dessa upplys- ningar. 2.En fördragsslutande stat får förklara att framställningar till dess myn- digheter enligt punkt 1 endast får lämnas genom centralmyndigheten. 3.De behöriga myndigheterna i en fördragsslutande stat får begära att myndigheterna i en annan fördragsslutande stat bistår med genom- förandet av de skyddsåtgärder som vidtas med stöd av denna konven- tion. Inför vidtagandet av en åtgärd Om en åtgärd till skydd för en vuxen övervägs får de behöriga myndigheterna, när det krävs med hänsyn till den vuxnes situation, begära att varje myndighet i annan fördragsslutande stat som för- fogar över upplysningar som är relevanta för skyddet av den vuxne överlämnar dessa upplysningar (artikel 32.1). Den myndighet som begär sådana upplysningar ska vara behörig att vidta skyddsåtgärder och faktiskt överväga att vidta sådana. Det torde således finnas ett mål eller ärende i sak.15 Tänkbara exempel på situationer när det kan finnas ett behov av information är när en vuxen bor i och resterande del av året i eller när en vuxne har egendom i olika fördragsslutande stater.16 Artikel 32.1 har sin motsvarighet i artikel 34.1 Haag- konvention. I II-förordningen finns det inte någon direkt motsvarighet till artikel 32.1. Det är enligt den förklarande rapporten underförstått att den myndighet som får en begäran enligt artikel 32.1 inte är tvungen att tillhandahålla den begärda informationen. Det land som inte vill lämna ut begärd information behöver inte heller ange några skäl för 15Jämför resonemang i SOU 2005:111, s. 263. 16Exemplet utgår från att och är fördragsslutande stater till Haag- konvention. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … Det är till exempel möjligt att landets nationella lag inte tillåter myndigheten att tillmötesgå begäran om information, särskilt när ett sådant tillmötesgående skulle innebära ett brott mot gällan- de sekretessbestämmelser.17 Förklaring i fråga om framställningar till myndighet En fördragsslutande stat får förklara att framställningar till dess myndigheter enligt artikel 32.1 endast får lämnas genom central- myndigheten (artikel 32.2). Det är möjligt för vilken behörig myn- dighet som helst att ställa en frågan till en myndighet i en annan fördragsslutande stat. För att lättare kunna identifiera den tillfrågade myndigheten ger den andra punkten en möjlighet för staterna att förklara att en begäran enligt punkt 1 bara får ske via centralmyn- digheten.18 De behöriga myndigheterna i en fördragsslutande stat får begära att myndigheterna i en annan fördragsslutande stat bistår med genom- förandet av skyddsåtgärder som vidtas med stöd av denna konven- tion (artikel 32.3). Bestämmelsen motsvarar artikel 35.1 , med den skillnaden att det anges vilka frågor hjälpen särskilt ska avse. Det finns inte någon direkt mot- svarighet i II-förordningen. Den ömsesidiga assistansen mellan myndigheterna som kan be- hövas till exempel när den vuxne, för att få vård på en institution, flyttar till en annan fördragsslutande stat än den stat där skydds- åtgärden vidtogs, omfattas av bestämmelsen.19 17Se , Explanatory Report, paragraf 134 och 135. 18Se , Explanatory Report, paragraf 136. 19Se den finska propositionen RP 61/2010 rd, s. 20, och , Explanatory Report, paragraf 137. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … 12.6.3Om den vuxne utsätts för allvarlig fara (artikel 34) I de fall den vuxne är utsatt för allvarlig fara ska de behöriga myn- digheterna i den fördragsslutande stat där åtgärder till skydd för den vuxne har vidtagits eller övervägs – om de får underrättelse om att den vuxne har bytt hemvist till eller befinner sig i en annan stat – under- rätta myndigheterna i den staten om faran och om vilka åtgärder som har vidtagits eller övervägs. Om den vuxne är utsatt för allvarlig fara ska de behöriga myndig- heterna i den fördragsslutande stat där åtgärder till skydd för den vuxne har vidtagits eller övervägs, om de får underrättelse om att den vuxne har bytt hemvist till eller befinner sig i en annan stat, underrätta myndigheterna i den andra staten om faran och om vilka åtgärder som vidtagits eller övervägs (artikel 34). Artikeltexten överensstämmer med artikel 36 Haag- konvention. I II-förordningen finns det inte någon motsva- rande bestämmelse. Artikeln är enligt den förklarande rapporten tänkt att tillämpas beträffande en vuxen som är utsatt för en allvarlig fara, till exempel med anledning av en allvarlig psykisk sjukdom, ett självskadebete- ende eller att den vuxne utnyttjas för kriminella ändamål. Det kan även enligt rapporten gälla en vuxen som har en sjukdom som be- höver varaktig behandling, en vuxen som använder droger, eller en vuxen som underkastas ett ohälsosamt inflytande av en sekt.20 De myndigheter som har vidtagit eller som överväger att vidta skydds- åtgärder har då en skyldighet att informera myndigheterna i det andra landet om denna fara och om de åtgärder som vidtagits eller övervägs. Underrättelseskyldigheten gäller också om den vuxne befinner sig i en icke-fördragsslutande stat.21 För att fungera förut- sätter bestämmelsen emellertid att myndigheterna i det första landet har information om den vuxnes vistelse i det andra landet, vilket begränsar bestämmelsens tillämpning i praktiken. Men ingenting hindrar myndigheterna i det första landet från att först begära hjälp genom centralmyndigheten med att lokalisera den vuxne med stöd 20Se , Explanatory Report, paragraf 140. 21Se den finska propositionen RP 61/2010 rd, s. 20, och , Explanatory Report, paragraf 140. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … av artikel 30 b), och sedan lämna en underrättelse i enlighet med artikel 34. (Se vidare avsnitt 12.4.2 beträffande artikel 30.b.) 12.6.4Hinder mot att begära eller överlämna uppgifter (artikel 35) En myndighet får inte begära eller överlämna upplysningar enligt detta kapitel om det, enligt myndighetens uppfattning, skulle kunna med- föra fara för den vuxnes person eller egendom eller innebära att fri- heten eller livet för en medlem av den vuxnes familj allvarligt hotas. En begäran eller ett översändande av upplysningar om den vuxne (särskilt beträffande artiklarna 32 och 34) kan medföra oönskade effekter.22 Det har därför i konventionen införts en bestämmelse enligt vilken en myndighet inte får begära eller överlämna upplys- ningar i enlighet med konventionen om det enligt myndighetens uppfattning skulle kunna medföra fara för den vuxnes person eller egendom, eller innebära att friheten eller livet för en medlem av den vuxnes familj allvarligt hotas (artikel 35). Bestämmelsen överensstämmer med artikel 37 Haag- konvention. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i II- förordningen. 12.7Avgifter och avtal mellan stater (artiklarna 36 och 37) 1.Utan att det påverkar möjligheten att ta ut skäliga avgifter för tjänster ska centralmyndigheter och andra myndigheter i fördragsslutande stater bära sina egna kostnader för tillämpningen av bestämmelserna i detta kapitel. 2.Varje fördragsslutande stat får träffa överenskommelser med en eller flera andra fördragsslutande stater om fördelningen av avgifter. 22 Se , Explanatory Report, paragraf 141. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … Varje fördragsslutande stat får träffa överenskommelser med en eller flera andra fördragsslutande stater för att sinsemellan förbättra tillämp- ningen av detta kapitel. Stater som har ingått en sådan överenskom- melse ska överlämna en kopia av överenskommelsen till konventionens depositarie. Tillämpningen av de beskrivna samarbetsbestämmelserna i kapitel V kommer att leda till kostnader för de fördragsslutande staterna. och andra myndigheter i de fördragsslutande staterna ska bära sina egna kostnader för informationsutbytet och samarbetet enligt konventionen. Artikeln begränsar inte möjligheten att ta ut skäliga avgifter för tjänsterna, men det preciseras inte i kon- ventionen av vem sådana avgifter kan tas ut. Varje fördragsslutande stat får träffa överenskommelser med en eller flera andra stater om fördelningen av avgifter (artikel 36). Länderna har även en möjlig- het att träffa överenskommelser med ett eller flera andra länder för att sinsemellan förbättra tillämpligheten av kapitel V. På detta sätt kan man komma överens om ett närmare samarbete än vad som föreskrivs i kapitel V. Det skulle således kunna vara fråga om överens- kommelser vilka förstärker samarbetet som lagts fast i kapitel V, till exempel genom att göra vissa av bestämmelserna obligatoriska, eller komma överens om att de kostnader som föranleds av samarbetet mellan dem inte drivs in.23 Stater som har ingått en sådan överens- kommelse ska överlämna en kopia av överenskommelsen till kon- ventionens depositarie (artikel 37). Artiklarna 36 och 37 motsvarar artiklarna 38 och 39 . I II-förordningen finns det inte några mot- svarande bestämmelser. Uttrycket ”myndigheter” i artikeln avser enligt den förklarande rapporten de administrativa myndigheterna i de fördragsslutande staterna och inte domstolarna. Följaktligen är domstolskostnader, kostnader för processer och i synnerhet för advokater inte inklu- derade i denna artikel. Däremot omfattas kostnaderna för myndig- heternas korrespondens och översändande av handlingar liksom kostnader för sökande efter information, lokalisering av en vuxen, medlingsorganisation eller förlikningsöverenskommelser, samt kost- 23 Se den finska propositionen RP 61/2010 rd, s. 21, och , Explanatory Report, paragraf 143. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … nader för genomförande av åtgärder vidtagna i ett annat land, sär- skilt placeringsåtgärder. Artikeln tillåter myndigheterna att införa rimliga avgifter för tillhandahållandet av tjänster som bland annat lokaliseringen av en vuxen, eller överlämnande av information eller intyg. Därtill ges länderna en möjlighet att ingå avtal med varandra avseende fördelningen av dessa kostnader.24 12.8Behovet av lagändringar eller kompletterande bestämmelser Utredningens förslag: Regeringen ska i lag bemyndigas att utse en centralmyndighet i enligt . Utredningens bedömning: bör utses till central- myndighet. måste utse en centralmyndighet som ska fullgöra de skyl- digheter som vilar på myndigheten enligt . Myndigheten ska samarbeta med centralmyndigheterna i de andra fördragsslutande staterna och lämna upplysningar om gällande lagar och tjänster till skydd för vuxna i det egna landet. I centralmyndig- hetens åtaganden ingår också att hjälpa till med att leta efter skydds- behövande vuxna som förefaller befinna sig i det egna landet. Uppgiften att vara centralmyndighet ställer krav på myndig- heten i fråga om kompetens och sakkunskap. Det krävs bland annat att det inom myndigheten finns goda kunskaper om den nationella rätt som omfattas av konventionens tillämpningsområde. Central- myndighetens arbete kommer att omfatta internationella kontak- ter, såväl med olika centralmyndigheter som med andra myndig- heter. För att centralmyndighetens uppgifter ska kunna utföras på bästa sätt är det därför viktigt att bidra till att utveckla ett inter- nationellt kontaktnät som centralmyndighetssamarbetet lägger grun- den för och att det finns goda språkkunskaper i organisationen. 24 Se , Explanatory Report, paragraf 142. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … Den fråga som utredningen har att ta ställning till är hos vilken myndighet uppdraget att vara centralmyndighet enligt lämpligast bör ligga. Uppgiften att vara central- myndighet enligt och Haagkonventioner, II- förordningen och Europarådskonvention innehas av genom UD, som också hanterar icke konven- tionsbundna ärenden om bortföranden av barn. Ett skäl till varför UD tilldelades uppgiften som centralmyndighet enligt Haag- konvention var det diplomatiska arbete som krävdes i anledning av att konventionen rör internationella bortföranden av barn och vid utseendet av en centralmyndighet enligt II-förordningen och var det naturligt att även knyta dessa uppgifter till UD.25 När det gäller torde uppdraget att vara centralmyndighet inte i någon nämnvärd utsträck- ning innefatta diplomatiskt arbete. Detta medför att UD, enligt utredningens uppfattning, inte framstår som det naturliga valet när en centralmyndighet ska väljas enligt . Flertalet av de länder som har anslutit sig till , däribland , har utsett sina respektive Justitie- departement till att vara centralmyndighet.26 Frågor om godmanskap och förvaltarskap ligger under det svenska , vilket skulle kunna tala för att utse till central- myndighet även i . omfattar emeller- tid också vård och omhändertagande åtgärder av social karaktär samt vissa åtgärder inom hälso- och sjukvården (se avsnitt 7.2.2), vilka omfattas av ansvarsområde. För det fall skulle väljas som centralmyndighet är det således inte självklart inom vilket departement centralmyndighetsfunktionen skulle placeras. Det finns dock en allmän strävan att inte ska ägna sig åt arbete av löpande art, av förvaltningskaraktär. Eftersom utredningen inte har funnit något sakligt skäl för att uppgiften som centralmyndighet bör anförtros ett visst departement, bedömer ut- 2011/12:85, s. 33. 26Enligt uppgift från hemsida av hade följande länder sina respektive Justitiedepartement som centralmyndigheter: , , , Republiken , , , och , . Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … redningen därför att det är lämpligare att en myndighet under rege- ringen utses till centralmyndighet. Den myndighet som utses bör ha kunskap i de frågor som om- fattas av konventionen, det vill säga åtgärder till skydd för en vuxen främst av social karaktär. Det finns emellertid inte någon svensk myndighet med ett ansvarsområde som täcker alla slags skydds- åtgärder som omfattas av konventionen. Myndigheter som särskilt arbetar med dessa frågor är länsstyrelserna, och Inspektionen för vård och omsorg (). Det är överförmyndarens uppgift att utöva tillsyn över förvaltares och gode mäns förvaltning. Överförmyndarens verksamhet står i sin tur under tillsyn av . Sju av landets 21 länsstyrelser utövar tillsyn över överförmyndare i kommunerna.27 Mot bakgrund av att tillsynen är uppdelad på flera olika länsstyrelser bedömer ut- redningen att det inte är ändamålsenligt att lägga uppgiften att vara centralmyndighet på en av länsstyrel- serna. är förvaltningsmyndighet för bland annat verk- samhet som rör hälso- och sjukvård, socialtjänst samt stöd och service till vissa funktionshindrade (1 § första stycket förordningen [2015:284] med instruktion för ). ska genom kunskapsstöd och föreskrifter bidra till att hälso- och sjuk- vården och bedrivs enligt vetenskap och beprövad erfarenhet samt ansvara för kunskapsutveckling och kunskapsför- medling inom sitt verksamhetsområde (4 § 1 och 2 samma förord- ning). utövar tillsyn och kontroll över hälso- och sjukvården samt och verksamhet enligt LSS. Enligt utredningens mening är det lämpligt att uppgiften att vara centralmyndighet läggs på en av dessa myndigheter. Vid valet av myndighet framstår det som följdriktigt att utse kunskapsmyn- digheten till centralmyndighet och den myndighet som framstår som bäst lämpad för uppdraget är alltså . har ett omfattande internationellt engagemang och arbetar genom organisationer som EU, WHO och , liksom 27 Uppgiften är inhämtad , från länsstyrelsernas hemsida; ansvar.aspx?keyword=tillsyn+%c3%b6verf%c3%b6rmyndaren. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … I vissa fall representerar Socialstyrel- sen regeringen i dessa organ. Enligt utredningens mening har således tillgång till nödvändig kompetens för att kunna utföra uppdraget att vara centralmyndighet även om kunskap kan behöva inhämtas när det gäller godmanskap och förvaltarskap från de myndigheter och orga- nisationer som hanterar dessa frågor, till exempel överförmyndaren. Utredningen gör således bedömningen att bör utses till centralmyndighet enligt . 12.8.2Centralmyndighetens uppgifter (artiklarna 29 och 30) Utredningens bedömning: Bestämmelsen om centralmyndig- heternas samarbete och upplysningsskyldighet kräver inte några lagändringar eller kompletterande bestämmelser. Inte heller upp- gifterna för centralmyndigheten i fråga om att underlätta kom- munikationen mellan behöriga myndigheter eller bistå med lokalisering av den vuxne kräver några lagändringar eller kom- pletterande bestämmelser i lag. Detsamma gäller möjligheten för centralmyndigheten att ta hjälp av andra myndigheter för att utföra dessa uppgifter. Samarbete och upplysningar om lagar och tjänster (artikel 29) Regleringen av centralmyndigheternas samarbete följer av artikel 29 och förutsätter enligt utredningens be- dömning inte några kompletterande bestämmelser i nationell lag. När det gäller den svenska centralmyndighetens informations- skyldighet om innehållet i svenska lagar och de tjänster som finns i till skydd för vuxna, finns motsvarande skyldighet enligt , II-förordningen, Haag- konvention och Europarådskonvention.28 Det har inte bedömts att det finns behov av några kompletterande bestämmelser 28 Se artikel 30.2 , artikel 54 II-förordningen, 2 § 4 förord- ningen (1989:177) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn (verkställighetsförordningen) och artikel 7 andra stycket e) samt artikel 3.2 b) Europarådskonvention. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … i svensk lag i anledning av bestämmelserna i de andra internatio- nella instrumenten. Utredningen gör samma bedömning i fråga om upplysningsskyldigheten enligt , det vill säga att den inte medför ett behov av lagändringar eller komplet- terande bestämmelser. Underlättande av kommunikation (artikel 30.a) Uppgiften att på alla sätt underlätta kommunikationen mellan de behöriga myndigheterna har sin motsvarighet i artikel 31.a) och i artikel 15 II-förordningen. Uppgiften följer direkt av konventionen och utredningen kan inte förutse att den kräver någon ytterligare lagstiftning. Hjälp med att lokalisera en vuxen (artikel 30.b) ska enligt artikel 30.b) Haagkonven- tion hjälpa en myndighet i en annan fördragsslutande stat med att ta reda på var en vuxen befinner sig. I förhållande till länder som är anslutna till och Haagkonventioner och Europarådskonvention finns en motsvarande skyldighet för central- myndigheten.29 För att lokalisera ett barn som är försvunnet i brukar centralmyndigheten bland annat kontakta (som ansva- rar för folkbokföringsverksamheten), polisen och , liksom i vissa fall skolor och sociala myndigheter i de områden där barnet kan tänkas vistas.30 Detta förfarande är inte författnings- reglerat. I har det i anledning av artikel 30.b) införts en kompletterande bestämmelse om handräckning.31 Det är central- myndigheten som ska få handräckning av de myndigheter som har upplysningar i ärendet eller som kan reda ut ärendet. Med hänsyn till att den nu gällande ordningen i med att lokalisera barn inte har författningsreglerats och i de allra flesta fall 29Se artikel 31.c) , 2 § 4 verkställighetsförordningen och arti- kel 5.1 a Europarådskonvention samt 2 § 4 verkställighetsförordningen och artikel 7 andra stycket a) . 30Se SOU 2005:111, s. 259. 31Se den finska propositionen RP 61/2010 rd, s. 24. Samarbete, centralmyndigheten och tillhandahållande av information … fungerar utan komplikationer,32 finns det enligt utredningens be- dömning inte någon anledning att införa kompletterande bestämmelser om handräckning för förfaranden enligt . Det framstår i stället som lämpligt att central- myndigheten i fråga om vuxna går tillväga på liknande sätt som när det gäller barn. Bör vissa uppgifter utföras av andra myndigheter eller organ? Konventionen ger centralmyndigheten en möjlighet att delegera vissa av centralmyndighetens uppgifter till ”myndigheter eller andra organ” när det gäller att på alla sätt underlätta kommunikationen mellan de behöriga myndigheterna i situationer där konventionen är tillämplig (artikel 30.a) och att bistå med lokalisering av en vuxen (artikel 30.b).