sou · H3B337 · 2015-04-21 00:00:00 — Detta föreskrivs t.ex. både i SCC:s och . I den mån skiljemännen begränsar sig till att strikt följa dessa regler blir det inte fråga om något exekutivt verkställbart beslut och det finns således inte möjlighet att föra talan mot beslutet enligt förevarande paragraf. Skulle skiljemännen däremot uttrycka sig så att de förpliktar parterna eller någon av dem att betala kostnaderna – något som ibland förekommer – kan talan föras mot beslutet trots att det egentligen har fattats av ett skiljedomsinstitut. Det är alltså angeläget att skiljemännen och instituten i fortsättningen bevakar hur domsluten i detta avseende formuleras. Ändringen i tredje stycket föranleds av att ärendelagen föreslås gälla i första stycket. Talan mot en skiljedom enligt 34 och 36 §§ eller mot ett beslut enligt 2 § andra stycket tas upp av . Hovrättens avgörande får inte överklagas. Hovrätten får dock tillåta att avgörandet överklagas, om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av . domstolen får pröva ett överklagande av hovrättens avgörande endast om har meddelat prövningstillstånd. Detta gäller dock inte vid överklagande av ett beslut om avvisning av ett överklagande av ett hovrättsbeslut. I fråga om rättegången i tillämpas 34 § fjärde stycket och 34 a §. En talan som gäller frågan huruvida ett visst avgörande ska ha verkan som skiljedom tas upp av tingsrätten i den ort där skiljeförfarandet haft sitt säte. Är sätet för skiljeförfarandet inte angivet i skiljedomen får talan väckas hos . Detsamma gäller i fråga om talan beträffande ersättningen till en skiljeman. I första stycket föreslår utredningen, i enlighet med det som sagts i avsnitten 5.5 och 6.2, att mål om talan mot skiljedomar och mot skiljenämnden beslut genom vilket skiljenämnden funnit sig behörig ska koncentreras till . I andra stycket införs enligt förslaget ett krav på prövningstillstånd för att ett överklagande till av hovrättens beslut i ett klandermål ska få tas upp till prövning. Förslaget har behandlats i avsnitt 6.5. I överensstämmelse med vad som gäller i andra sammanhang föreslås dock att kravet på prövningstillstånd inte ska gälla för fall då överklagande sker av hovrättens beslut att avvisa ett överklagande. Utan särskild föreskrift står det klart att handläggningen i HD ska följa 56 kap. RB. Samma regler om rättegång på engelska som i hovrätten föreslås gälla. Även Högsta domstolens avgörande bör betecknas som beslut. Enligt tredje stycket, som har behandlats i avsnitt 6.3.2, ska en talan som gäller frågan huruvida ett visst avgörande ska ha verkan som skiljedom tas upp av tingsrätten i den ort där skiljeförfarandet haft sitt säte. Är sätet för skiljeförfarandet inte angivet i skiljedomen får talan väckas hos . Denna lag tillämpas på skiljeförfaranden med säte i även om tvisten har internationell anknytning. I denna paragraf föreslås endast en följdändring med anledning av att begreppet skiljeförfarandets säte har införts i lagen. Denna lag träder i kraft . Äldre bestämmelser gäller fortfarande för mål i vilket skiljeförfarandet har inletts före ikraftträdandet. Förslaget motiveras av hänsyn till att förutsättningarna för parterna att ingå ett visst skiljeavtal inte bör ändras efter det att avtalet har slutits. 10.2Förslaget till ändring i utsökningsbalken 2 kap. 24 § Har enligt 4 kap. 20, 21 eller 22 § eller 13 kap. 7 § andra stycket föreläggande meddelats att väcka talan vid domstol, ska tvisten prövas av den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § prövar överklagande av beslut, om ej annat följer av andra stycket. Om föreläggande har meddelats enligt 4 kap. 20, 21, 22 eller 26 § i fall då tvisten rör egendom som avses i 10 kap. 10 eller 12 § , gäller om domstols behörighet vad som sägs där. Har föreläggande meddelats enligt 4 kap. 23 § första stycket eller 9 kap. 11 § tredje stycket, gäller om domstols behörighet vad som i allmänhet är föreskrivet därom. I fall som avses i 4 kap. 23 § andra stycket ska tvisten prövas, när fråga är om pantbrev i fastighet, av den tingsrätt som anges i 10 kap. 10 § och annars av den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § prövar överklagande av beslut. Har ett föreläggande meddelats enligt 3 kap. 16 § gäller om domstols behörighet vad som sägs i 43 § tredje stycket lagen (1999:116) om skiljeförfarande. I föreläggande ska anges vid vilken domstol talan i första hand bör väckas. Ändringen av fjärde stycket är en följdändring av förslaget i 43 § tredje stycket LSF. 3 kap. 16 § Finns det anledning att anta att en som skiljedom eller motsvarande betecknad handling inte har verkan som skiljedom och pågår inte redan rättegång om detta, ska förelägga sökanden att inom en månad från det att föreläggandet delgavs sökanden väcka talan i saken mot svaranden. Denna följdändring har behandlats i avsnitt 6.3.2. Utredningen föreslår att ogiltighetsregeln i 33 § LSF upphävs. I överenstämmelse med vad som gäller enligt nuvarande ordning bör emellertid kunna förelägga sökanden att väcka tala när det finns skäl att anta att en som skiljedom eller motsvarande (t.ex. ”Award”) betecknad handling inte har verkan som skiljedom, t.ex. om den inte är underskriven eller om den rör en fråga som inte får avgöras genom skiljedom. Även andra fall kan tänkas bli aktuella (se författningskommentaren till 36 a § LSF.) 10.3Förslag till ändring i förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna – förordnande enligt lagen (1929:145) om skiljemän och lagen (1999:116) om skiljeförfarande Att tingsrätten ska handlägga frågor om ersättning till skiljemännen enligt ärendelagen innebär att ansökningsavgiften i sådant mål faller under Allmänna domstolsärenden i Bilagan. Den nuvarande lokutionen i bilagan avser endast den gamla skiljemannalagen. Tillägg bör därför göras avseende den nu gällande LSF. Enligt utredningsdirektiven ska det vara en generell utgångspunkt för översynen av LSF att söka främja ställning som internationellt forum för handelstvister. har under en följd av år utvecklats till ett konkurrenskraftigt sätesland för internationella skiljetvister, inte minst genom det framgångsrika arbete som bedrivits av . Den ställning som sålunda byggts upp har emellertid kommit att bli betydligt mer konkurrensutsatt än som varit fallet. En orsak till detta är framväxten av med SCC konkurrerande, utländska skiljedomsinstitut. Ett annan är att med oss konkurrerande skiljedomsländer efterhand infört modern lagstiftning, i stor utsträckning byggd på modellagens lösningar. Ett tredje skäl synes vara att tvister mellan parter från det , å ena sidan, och parter från väst, å den andra, i minskad omfattning blivit förlagda till . och framstår som länder som skaffat sig en allt starkare ställning, delvis på svensk bekostnad. Det finns således anledning att, såsom direktiven anvisar, nu överväga vad som kan göras för att stärka ställning och söka återvinna förlorad mark. Den svenska lagstiftningen har i stora drag fungerat väl. Problem har dock inte saknats. Ett sådant gäller den förhållandevis höga frekvensen av angrepp på svenska skiljedomar genom eller ogiltighetstalan liksom tiden för slutligt avgörande av klandermål. Det bör då först konstateras att svenska domstolar varit mycket återhållsamma med att undanröja skiljedomar. På ett övergripande plan torde det med fog kunna påstås att, på några olycksfall när, domstolarna verksamt bidragit till bilden av som ett skiljedomsvänligt land. Av det statistiska material som presenteras i utredningens avsnitt 2 framgår att klander- och ogiltighetstalan, LSF varit ikraft, väckts i ett stort antal fall, ca 190 under det sistlidna decenniet. Endast i ca 10 fall har /ogiltighetstalan bifallits. Usla processodds tycks således inte avskräcka. Det måste då antas att skälen för att angripa skiljedomar inte bara beror på orealistiska förhoppningar eller bristfällig rättslig analys utan att det också finns andra skäl. Man kan förmoda att viktiga orsaker står att finna i att klanderkäranden hoppas kunna nå en förlikning på bättre villkor än de som följer av domen och/eller att man hoppas kunna fördröja verkställighet. För klandersvaranden, som ju för det mesta går segrande ur klandertvisten, består nackdelarna främst i den tidsutdräkt som klandret föranleder för tvistens definitiva avgörande. I vissa länder medför att verkställighet av skiljedomen försvåras eller förhindras. Till detta kommer den olägenheten att skiljedomen genom klandertalan blir offentlig. Det sekretessintresse som ofta var en viktig orsak till att man alls valde skiljeförfarande som tvistlösningsform, åsidosätts genom en offentlig domstolsprocess. Man torde kunna anta att klanderfrekvensen i svenska domstolar i ett internationellt perspektiv framstår som hög, eller t.o.m. mycket hög. Det nu sagda pekar mot att LSF i fråga om inte bör ge mer generösa förutsättningar för angrepp på skiljedomar än som är absolut nödvändigt. Tiden mellan skiljedomens meddelande och det slutliga kvittot på dess rättsliga bestånd bör göras så kort som möjligt. Åt handläggningen i domstol av klandermål synes inte vara så mycket att göra utöver det effektivitetshöjande arbete som där alltid pågår och genom den mer effektiva handläggningsform i hovrätten som utredningen föreslår. Att få klandermål handlagda som förtursmål ter sig inte realistiskt. Vad som då i tidshänseende kan göras gäller främst klanderfristens längd. Perioden mellan det att skiljedom meddelas och det slutliga avgörandet av ett därpå följande klandermål består typiskt sett av två huvuddelar, klanderfristen och tiden för målets handläggning i hovrätt. lag gällde en klanderfrist . Skälen för en så lång frist var att klandrande part inom fristen måste få till stånd delgivning med klandersvaranden. part ansågs kräva en generöst bestämd frist. Vid införande av lagstiftning infördes regeln att fristen skulle räknas från klanderkärandens mottagande av skiljedomen till dess klandertalan väcktes. Den tid som krävdes för delgivning med klandersvaranden föll därmed utanför fristen. Det framstår som följdriktigt att fristen därmed kunde kortas . skiljedomsutredning (SOU1994:81 s. 180) ansåg att fristen borde ”bestämmas så att den kan passa såväl för nationella som internationella förfaranden.” Någon närmare analys av frågan redovisades inte i betänkandet. Det kan emellertid antas att fristförlängningen främst betingades av att modellagens tremånadersfrist tilläts få genomslag. I ett historiskt perspektiv ter det sig något kuriöst att rådrummet för överväganden rörande enligt lag var avsevärt kortare än som är fallet enligt LSF, särskilt i mål där klandersvaranden var utländsk och där betydande tid kunde förväntas åtgå för delgivning kommunikationsmiljö. I LSF-propositionen tillfördes inget ytterligare i frågan. Utredningens förslag godtogs av regering och riksdag. Sedan tillkomsten av LSF har i frågor av betydelse för klanderfristens längd mycket hänt. De enorma omvälvningar ifråga om kommunikationer och informationsteknologi som inträffat sedan LSF kom till har i grunden förändrat världen. Det föreligger numera knappast några stora skillnader i kommunikationsmöjligheter mellan utländsk part och en svensk. Om, undantagsvis, en utländsk part som deltagit i ett skiljeförfarande i inte förut haft kontakt med svenskt ombud finns goda möjligheter att mycket fort finna och instruera ett sådant. Några avsevärda praktiska problem för en utländsk klanderkärande att bestämma utformningen av sin talan än föreligger enligt min mening inte. Det framstår f.ö. som något egendomligt att fristen för av en skiljedom gjorts mer än fyra gånger längre än fristen för överklagande av en underrättsdom. Vad så gäller synpunkten att tremånadersfristen överensstämmer med modellagens regel och att i görligaste mån bör anpassa sig till denna bör följande framhållas. har valt att inte anpassa sin lagstiftning så att vi blir ett s.k. modellagsland. relativt stora internationella framgångar på skiljedomsområdet talar med styrka för att detta inte medfört någon avsevärd nackdel. LSF innefattar en del lösningar som är bättre än modellagens. Det bör därför, med det förhållningssätt som valt, inte möta något hinder att nu införa en klanderfrist som måste anses vara mer skiljedomsvänlig än modellagens i den meningen att klanderförutsättningarna inte görs mer generösa än nödvändigt. Vill en part angripa en skiljedom bör hon utan svårighet kunna göra detta inom en betydligt kortare frist än , ett tidsutrymme som i dagens informationssamhälle framstår som onödigt generöst, för att inte säga otidsenligt. Starka konkurrenter till på skiljedomsområdet är och . Även är ett viktigt skiljedomsland. Dessa länder har, såsom redovisas av utredningen, valt en klanderfrist , i fall . Veterligen har dessa frister kunnat tillämpas utan att utländska parter på den grunden gjort några rättsförluster. Ytterligare en aspekt bör läggas på fristfrågan. Av den statistik som utredningen redovisar framgår att den genomsnittliga tiden för avgörande av klandermål i hovrätterna numera tycks vara ca 6–7 månader. I de relativt få fall där tillstånd lämnas att föra målet till blir tidsförskjutningen avsevärt längre. Om, såsom nu föreslås, prövning i kräver prövningstillstånd, lär bli än längre. En jämförelse mellan den svenska klanderprocessen i hovrätt och förhållandena i ger vid handen att, enligt uppgift, ett slutligt avgörande av klanderfrågan i den första och enda prövningsinstansen i , landets högsta domstol, Bundesgericht, genomsnittligen kan förväntas inom 6–7 månader. Det schweiziska rättsväsendet är således snabbare än det svenska med att slutligt avgöra klandermål. Lägger man därtill skillnaden mellan ländernas klanderfrister, , blir skillnaden i tidsutdräkt än större. Den ovan beskrivna tidsskillnaden mellan och innebär för en konkurrensnackdel. Hur förhållandena ter sig i har jag inte haft tillfälle att närmare undersöka. Allmänt torde kunna sägas att den engelska domstol som prövar klandermål, Commercial Court, inte gjort sig berömd för senfärdighet i målhanteringen. Av tillgänglig domstolsstatistik förefaller det som att, för ett ordinärt klandermål, en huvudförhandling kan förväntas inom 5–6 månader. Det kan således antas att klandermål inom det engelska rättsväsendet handläggs snabbare än i och att , i vart fall om man även beaktar att den engelska klanderfristen är , har en konkurrensnackdel även i förhållande till . En viktig anledning till att kommersiella parter väljer skiljeförfarande som tvistlösningsform är att man där kan förvänta sig ett snabbare definitivt avgörande och en verkställbar dom avsevärt snabbare än om tvisten förs i domstol. Det kan antas att parter som förhandlar en skiljeklausul fäster vikt vid frågan om hur det skulle ta att få en klanderprocess slutligt avgjord. Det framstår, enligt min mening, som helt verklighetsfrämmande att anta att avtalsparter, när de ska förhandla innehållet i en skiljeklausul, skulle välja bort som sätesland därför att vi har en klanderfrist överensstämmande med den som gäller i , och . Det torde tvärtom förhålla sig så att en striktare och snabbare klanderregim blir ett argument för att välja svensk skiljerätt. På nu anförda skäl bör enligt min mening fristen enligt 34 § sålunda bestämmas . Det skulle, såsom berörs i utredningen, kunna ifrågasättas om man med en förkortad klanderfrist bör mjuka upp den preklusionsregel som innebär att klanderkäranden inte efter fristens utgång får utvidga sina klandergrunder. På skäl som utredningen anför anser inte heller jag att en sådan förändring är lämplig eller önskvärd. Förutom att man genom en mer generös preklusionsregel skulle ge klanderkäranden ytterligare tid att, såsom nu mycket ofta är fallet, konstruera mer eller mindre kreativa klandergrunder skulle en sådan ordning sannolikt göra processen i hovrätten mindre effektiv. Om man väljer att förkorta klanderfristen så som jag förespråkar torde detta medföra att man även bör ändra fristen för begäran om rättelse, komplettering och tolkning enligt 32 §, ändringstalan enligt 36 § och talan rörande skiljemännens ersättning enligt 41 §. En översyn av lagen om skiljeförfarande En särskild utredare ska se över lagen om skiljeförfarande i syfte att säkerställa att skiljeförfarande i kan fortsätta att vara en modern, effektiv och attraktiv tvistlösningsform för svenska och utländska parter. I uppdraget ingår bl.a. att överväga om det i lagen om skiljeförfarande bör införas bestämmelser om hur tillämplig materiell rätt ska fastställas, överväga om lagen om skiljeförfarande bör anpassas ytterligare till förekomsten av flerpartsförfaranden, överväga åtgärder för att säkerställa en effektiv och rättssäker klanderprocess, och överväga åtgärder som förenklar deltagande i klanderprocessen för parter som inte kan svenska, t.ex. om engelska i vissa fall ska kunna användas som rättegångsspråk i klanderprocessen. Utifrån sina överväganden ska utredaren lämna de förslag till författningsändringar som behövs. Uppdraget ska redovisas . En alternativ tvistlösningsform som behöver ses över Skiljeförfarande är en alternativ tvistlösningsform som kan innebära ett snabbare och mer flexibelt sätt att lösa en tvist jämfört med ett vanligt domstolsförfarande. Skiljeförfarande innebär att parterna anlitar de personer som ska avgöra tvisten (skiljemännen) samt att parterna kan ha ett stort inflytande över processens utformning och omfattning. Tvisten avgörs genom en skiljedom som under vissa förutsättningar kan angripas i domstol. En skiljedom kan verkställas som en domstolsdom i och kan – med stöd av New Yorkkonvention om erkännande och verkställighet av skiljedomar – verkställas även i de andra 148 stater som har tillträtt konventionen. Många förmögenhetsrättsliga tvister som avser näringslivsförhållanden avgörs i sedan gammalt genom skilje-förfarande. I fråga om internationella affärstvister, och i synner-het internationella investeringstvister, är ett av de länder dit flest parter väljer att förlägga sina tvister. Regeringen arbetar aktivt för att ska fortsätta att vara ett attraktivt land för utländska investerare och en del i ett sådant arbete är att säkerställa att det finns effektiva tvistlösningsmekanismer, inte minst i form av skiljeförfarande. Överlag är det enligt regeringen angeläget att slå vakt om och främja starka ställning som internationellt forum i handelstvister. Skiljeförfarande i styrs av lagen (1999:116) om skiljeförfarande (LSF). Lagen trädde i kraft . som gått har den förändringen skett att det ställs allt större krav på effektiva tvistlösningsmekanismer. De tvister som behöver lösas är dessutom ofta komplexa och involverar inte sällan fler än två parter. har i skilda sammanhang framförts förslag om ändringar i lagen om skiljeförfarande, främst i fråga om klanderprocessen. Mot den angivna bakgrunden bör det göras en översyn av lagen om skiljeförfarande för att säkerställa att skiljeförfarande i kan fortsätta att vara en modern, effektiv och attraktiv tvistlösningsform för såväl svenska som utländska parter. En särskild utredare bör därför ges i uppdrag att göra en sådan översyn. Uppdraget att se över skiljeförfarandet Vid internationella skiljeförfaranden uppstår ofta olika lagvalsfrågor. Frågan om vilket lands lag som ska tillämpas på själva skiljeavtalet regleras i 48 § LSF. Vad gäller frågan om vilka bestämmelser som ska styra förfarandet framgår det av 46 § LSF att lagen ska tillämpas på skiljeförfaranden som äger rum i , även om tvisten har internationell anknytning. Lagen om skiljeförfarande innehåller inte någon bestämmelse som styr hur skiljemännen ska bestämma vilken materiell rätt som ska tillämpas på tvisten. När förslaget till lag om skiljeförfarande remitterades efterlyste flera remissinstanser och internationella experter sådana bestämmelser. Regeringen ifrågasatte inte behovet av att reglera denna fråga men ansåg sig förhindrad att lämna något förslag i propositionen eftersom det saknades beredningsunderlag. angav regeringen att det kunde finnas anledning att återkomma med förslag till bestämmelser om frånvaron av en uttrycklig reglering skulle medföra problem i den praktiska tillämpningen, se Ny lag om skiljeförfarande (prop. 1998/99:35 s. 195). Såväl FN:s () modellag som de skiljedomsregler som gäller vid () och handelskammares skiljedomsinstitut (SCC) innehåller bestämmelser om hur tillämplig materiell rätt ska fastställas. Regleringen i modellagen innebär att skiljemännen, i avsaknad av avtal mellan parterna angående lagvalsfrågan, ska bestämma vilken materiell rätt som ska tillämpas med ledning av de lagvalsregler som skiljemännen anser vara tillämpliga (artikel 28). I ICC:s och regleras frågan om tillämplig rätt på ett annat sätt än i modellagen. Enligt dessa regler ska skiljemännen, när det saknas avtal mellan parterna angående tillämplig materiell rätt, fastställa direkt vilken lag och vilka rättsregler som ska tillämpas utan att ta omvägen om lagvalsregler (artikel 21 resp. § 22). En näraliggande fråga är i vilken utsträckning skiljemännen ska döma efter skälighet och billighet och ta hänsyn till parternas avtal och handelsbruk. Även detta är frågor som, av samma skäl som redovisats ovan, inte regleras i lagen om skiljeförfarande. Sådana bestämmelser finns dock exempelvis i modellagen (artikel 28). Att i lagen om skiljeförfarande reglera de nu aktuella frågorna genom uttryckliga bestämmelser kan leda till större förutsägbarhet för parterna samt ett effektivare förfarande då skiljemännen genom regleringen vägleds i lagvalsfrågan och näraliggande frågor. har den nuvarande ordningen vissa fördelar, bl.a. genom att skiljemännen ges ett stort handlingsutrymme att ta hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet och att beakta den praxisutveckling som sker. överväga om det i lagen om skiljeförfarande bör införas bestämmelser om hur skiljemännen ska fastställa den materiella rätt som ska tillämpas på tvisten, och överväga om det i lagen bör införas bestämmelser om i vilken utsträckning skiljemännen ska beakta skälighet, billighet, parternas avtal och handelsbruk. I 22 § LSF anges att parterna bestämmer platsen för förfarandet och att skiljemännen annars bestämmer platsen för förfarandet. Det framgår av 31 § andra stycket samma lag att platsen för förfarandet ska anges i skiljedomen. Valet av platsen för förfarandet har stor betydelse. Platsen för förfarandet är avgörande för om skiljedomen ska betraktas som svensk eller utländsk, dvs. Skiljedomens nationalitet är i sin tur styrande för vilka bestämmelser som ska tillämpas i fråga om verkställighet av skiljedomen (52 § LSF). Platsen för förfarandet har vidare betydelse för olika lagvalsfrågor, dvs. frågor som gäller vilket lands lag som ska tillämpas (jfr prop. 1999/98:35 s. 113). I de fall en fråga ska prövas av domstol är platsen för förfarandet också avgörande för att bestämma vilken domstol som är behörig. Enligt 43 § LSF styr således platsen för förfarandet vilken hovrätt som är behörig att pröva en klandertalan och enligt 44 § LSF styr platsen för förfarandet vilken tingsrätt som är behörig att pröva en parts ansökan om bevisupptagning eller en ansökan om att en skiljeman ska utses eller skiljas från sitt uppdrag. Det faktum att parterna valt en viss plats för förfarandet hindrar inte att ett sammanträde hålls på en annan plats i eller utomlands (22 § andra stycket LSF). Om parterna har avtalat om att förfarandet ska äga rum i spelar det inte någon roll för svensk domsrätt om parterna eller skiljemännen valt att förlägga sammanträden till ett annat land, att skiljemännen inte är från , att de har utfört sitt arbete i annat land eller att tvisten avser ett avtal som i övrigt inte har anknytning till (NJA 2010 s. 508). Mot denna bakgrund kan det konstateras att uttrycket ”platsen för förfarandet” i lagen om skiljeförfarande har en formell innebörd som inte nödvändigtvis ger uttryck för var förfarandet rent fysiskt äger rum eller var skiljemän och parter befinner sig geografiskt.