sou · H3B347 · 2015-05-18 00:00:00 — Förslag: Upphovsrättslagens bestämmelser om vilka organisa- tioner som kan inkassera upphovsrättslig ersättning och träffa avtal med avtalslicensverkan kompletteras med ett krav på att endast en organisation som är en kollektiv förvaltningsorganisa- tion enligt lagen (2016:xx) om kollektiv rättighetsförvaltning på upphovsrättsområdet ska ha sådan behörighet. Förhållande till vissa andra regelverk Direktivet om kollektiv rättighetsförvaltning syftar bl.a. till att till- varata rättighetshavarnas intressen i centrala frågor som rör den kollektiva förvaltningen (se artiklarna 1 och 4 samt skälen 7 till 9). Bestämmelserna gäller i första hand medlemmar eller rättighets- havare som har gett ett förvaltningsuppdrag till organisationen (se artiklarna 4 till 13). Ett antal bestämmelser i direktivet gäller även i förhållande till andra rättighetshavare. Det kan vara fråga om utanförstående rättighetshavare i samband med avtalslicens eller rättighetshavare som har rätt till olika lagstadgade upphovsrättsliga ersättningar som privatkopieringsersättning och följerättsersätt- ning. Exempel på bestämmelser i direktivet som berör samtliga rättighetshavare är de som handlar om inkassering och förvaltning av rättighetsintäkter (artikel 11) och de som rör fördelning och betalning av utestående belopp (artikel 13). Det är givetvis viktigt för alla rättighetshavare att det finns välfungerande förvaltningsorganisationer. För rättighetsförvaltning som sker med stöd av lag i stället för avtal är detta av särskild betydelse. gjorde i sitt betänkande Avtalad upphovsrätt (SOU 2010:24) bedömningen att de organisa- tioner som träffar avtal med avtalslicensverkan lever upp till ansvaret. Regeringen gjorde i den anslutande propositionen inte någon annan bedömning och såg mot den bakgrunden inte något behov av nya skyddsregler. I propositionen uteslöts emellertid inte att direktivet om kollektiv rättighetsförvaltning skulle kunna aktualisera ytterligare överväganden i frågan (jfr prop. 2012/13:141 s. 27 f.). Vid genomförandet av direktivet aktualiseras förhållandet mellan å ena sidan upphovsrättslagens bestämmelser om avtalslicenser och inkassering av vissa lagstadgade ersättningar och å andra sidan direktivets bestämmelser om bl.a. fördelning. Representativitetskravet i upphovsrättslagen uttrycks i fråga om avtalslicenser som ett krav på att en organisation måste företräda ett flertal i använda verk på området för att kunna ingå avtal med avtalslicensverkan (42 a §). Motsvarande krav på representativitet finns i bestämmelserna om inkassering av privatkopieringsersättning (26 m §), följerättsersättning (26 § p), tilläggsersättning till utövande konstnärer (45 b §) samt ersättning till utövande konstnärer och Förhållande till vissa andra regelverk framställare av ljudupptagningar (47 § tredje stycket). Därutöver uppställs inte några andra krav i fråga om behörigheten. Direktivet om kollektiv rättighetsförvaltning påverkar inte medlemsstaternas representativitetskrav, så länge dessa är förenliga med unionsrätten och inte utgör något hinder för att direktivet tillämpas fullt ut (se skäl 50). I ett sammanhang som kännetecknas av att den kollektiva förvaltningen harmoniseras på EU-nivå kan dock frågan ställas om andra organisationer än kollektiva förvaltningsorganisationer bör vara behöriga att ingå avtal med avtalslicensverkan och inkassera upphovsrättsliga ersättningar. Det är viktigt att det även fortsättningsvis finns ett stort förtroende för förvaltningsorganisationernas verksamhet. Detta gäller inte minst för den förvaltning som sker med stöd av avtals- licens. Avtalslicenser är en nordisk särlösning som inte har någon direkt motsvarighet i de internationella konventionerna, även om avtalslicensbestämmelser har erkänts i flera EU-direktiv och liknande mekanismer finns i andra länder (se avsnitt 3.3.2 och 4.1.2). För att upprätthålla förtroendet för denna ordning är det angeläget att organisationernas förvaltning inte kan ifrågasättas vare sig i eller utomlands. När den kollektiva rättighets- förvaltningen inom EU nu harmoniseras kan det därför finnas ett intresse av att klargöra att de organisationer som ingår avtal med avtalslicensverkan kan tillvarata rättighetshavarnas intressen på det sätt som direktivet förutsätter. I övriga nordiska länder krävs förhandsgodkännande för att utlösa avtalslicens (se avsnitt 3.3.5). Dessa ordningar innebär i regel att endast sådana organisationer som direktivet definierar som kollektiva förvaltningsorganisationer, ges tillstånd att utlösa avtals- licens. Det talar för att det även i bör krävas att en avtals- licensutlösande organisation också är en kollektiv förvaltnings- organisation. Till detta kommer att om även andra organisationer än de som omfattas av den nya lagen om kollektiv rättighetsförvaltning får ingå avtal med avtalslicensverkan kommer bl.a. kraven på förvalt- ningen av utanförståendes rättigheter att skilja sig åt. Att inte behandla alla utanförstående rättighetshavare lika i detta samman- hang framstår som svårt att motivera. Förhållande till vissa andra regelverk Det kan också konstateras att bestämmelserna om avtalslicens ger organisationerna en stark position på marknaden (se t.ex. Karnell i NIR 1981 s. 263 och NIR 1990 s. 511). Det eftersom bestämmelserna innebär att organisationerna som utgångspunkt kan agera för alla rättighetshavare (såväl svenska som utländska) på ett visst område. Från flera representanter för användare har det under utredningens arbete framförts synpunkten att det talar för att de organisationer som agerar på marknaden med stöd av sådana bestämmelser alltid ska omfattas av det nya regelverket. Motiveringen till det är att det nya regelverket innehåller bestämmelser om relationen med användare, vilkas utformning till stor del är baserad på konkurrensrättspraxis om gränser för kollektiva förvaltnings- organisationers missbruk av en dominerande ställning, och att en organisation som har möjlighet att utlösa avtalslicens har ett närmast faktiskt och rättsligt monopol på sitt område (se avsnitt 10.1.2). Flera av de nu nämnda betänkligheterna gäller även för de organisationer som inkasserar de upphovsrättsliga ersättningar som redovisats ovan. I det sammanhanget blir det särskilt tydligt att rättighetshavare skulle behandlas olika. I anslutning till behörig- hetskraven finns i dessa fall, med undantag för 47 § tredje stycket upphovsrättslagen, bestämmelser om bl.a. rätt för organisationen att göra avdrag från inkasserade medel för omkostnader. Dessa frågor regleras i direktivet och har behandlats i avsnitt 8.2.2. Det kan också konstateras att skäl 12 i direktivet anger att direktivet inte påverkar ”medlemsstaternas ordningar för förvaltning av rättigheter såsom ... den utsträckta verkan av ett avtal mellan representativ kollektiv förvaltningsorganisation och en användare, dvs. kollektiva avtalslicenser med utsträckt verkan…”. Skälet kan ge intryck av att det endast är om avtalslicensen utlöses av en kollektiv förvaltningsorganisation som direktivet accepterar nationella bestämmelser om sådan utsträckt verkan. Sammanfattningsvis finns mot den beskrivna bakgrunden flera skäl för att kräva att enbart kollektiva förvaltningsorganisationer ska få ingå avtal med avtalslicensverkan och inkassera upphovs- rättsliga ersättningar med stöd av lag, trots att detta alltså inte krävs direkt av direktivet. Konsekvenserna av en sådan ändring bör inte bli alltför ingripande för en organisation som inte uppfyller kriterierna för att vara en kollektiv förvaltnings- organisation. Organisationen kan välja att omorganisera sin verk- Förhållande till vissa andra regelverk samhet så att den uppfyller kriterierna, eller kan de välja att för- lägga den kollektiva förvaltningen i en organisation som den helt eller delvis kontrollerar. förekommer sådana upplägg bland organisationer verksamma i Sverige.1 Vidare medger direktivet att organisationen blir medlem i och låter en annan organisation (en ”paraplyorganisation” eller ”samarbetsorganisation”), som är en kollektiv förvaltningsorganisation, bedriva förvaltningen. Direktivet förhindrar inte att en paraplyorganisation har med- lemmar som inte själva är kollektiva förvaltningsorganisationer, utan ger tvärtom stöd för den typ av ordning för kollektiv förvaltning (jfr artikel 3 d, 6.2, 13.1 andra stycket och skäl 14 till direktivet). Det finns således ett flertal möjligheter för de organisationer som inte uppfyller kravet på att vara en kollektiv förvaltningsorganisation att omorganisera sin egen verk- samhet eller delta i skilda slag av samarbeten med andra organisa- tioner för utövande av den kollektiva förvaltningen. För enskilda rättighetshavare kan det också vara en fördel om avtalslicenser hanteras av organisationer som inte har anledning att se den för avtalslicensordningen grundläggande ersättningsfrågan som endast en detalj i ett större sammanhang (se Karnell i NIR 1981 s. 264). Som skäl emot att införa ett krav av nu aktuellt slag kan anföras att en sådan åtgärd, eftersom den inte är nödvändig för att genomföra direktivet, kan vänta till dess konsekvenserna av genomförandet kan överblickas fullt ut. Att avvakta innebär emellertid ofrånkomligt ett ställningstagande till den grundläggande frågan om det är rimligt att kraven på rättighetsförvaltning ska skilja sig åt mellan kollektiva förvaltningsorganisationer och andra organisationer som bedriver kollektiv förvaltning på de nu aktuella områdena. Vidare finns en risk till s.k. inlåsningseffekter där marknadens aktörer anpassar sig till en ordning som redan nu bedöms vara förenad med betänk- ligheter i förhållande till direktivets krav och överväganden om konkurrensneutralitet m.m. Övervägande skäl talar därför för att det redan nu bör föreslås att enbart representativa organisationer som också är kollektiva förvaltningsorganisationer ska få ingå avtal med avtalslicensverkan och inkassera upphovsrättsliga ersättningar 1 Till exempel är flera av medlemsorganisationerna, dvs. enheter som representerar rättighets- havare, i Bonus Copyright Access aktiebolag som är s.k. servicebolag i förhållande till en bransch- eller intresseorganisation. Förhållande till vissa andra regelverk med stöd av lag. Bestämmelserna i upphovsrättslagen om avtals- licenser och sådan inkassering bör därför kompletteras med ett krav på att organisationerna, utöver att vara representativa, ska uppfylla definitionen av kollektiv förvaltningsorganisation i lagen om kollektiv rättighetsförvaltning. 12.2.2Konsekvensändringar i bestämmelserna om avtalslicenser m.m. Förslag: Upphovsrättslagens bestämmelser om avtalslicenser ändras så att utanförstående i fråga om ersättning som lämnas enligt avtalet och förmåner från organisationen vilka bekostas genom ersättningen alltid ska vara likställda med de upphovs- män som organisationen företräder. I avsnitt 8.2.2 redogörs för att upphovsrättslagens bestämmelser om att organisationer som inkasserar vissa upphovsrättsliga ersätt- ningar bör ändras. Det gäller hänvisningarna till att organisa- tionerna kan göra vissa avdrag för omkostnader. Möjligheten att göra avdrag för omkostnader kommer i fortsättningen i stället att omfattas av bestämmelserna i lagen om kollektiv förvaltning om möjligheten att göra avdrag för förvaltningsavgifter. Även bestämmelserna om avtalslicenser behöver ändras för att uppfylla direktivets krav. I avsnitt 8.2.2 redogörs för den s.k. likabehandlingsprincipen på området för avtalslicens. Den innebär att när ett verk eller annan prestation nyttjas på basis av en avtals- licens gäller en princip om likställighet mellan utanförstående upp- hovsmän och upphovsmän som företräds av den avtalsslutande organisationen (se 42 a § andra stycket upphovsrättslagen). Utgångspunkten är att dessa utanförstående ska ha samma rätt till ersättning som upphovsmännen inom organisationen. Vidare ska dessa i fråga om förmåner från organisationen vilka väsentligen bekostas genom ersättningen vara likställda med de upphovsmän som organisationen företräder. Det sistnämnda innebär att om en organisation beslutar att använda ersättningarna för stipendier Förhållande till vissa andra regelverk m.m. ska en utanförstående upphovsman ha samma rätt att delta i stipendiefördelningen som de upphovsmän som företräds av organisationen. Regeln gäller sådana förmåner som ”väsentligen” bekostas genom ersättningen. Om en förmån bekostas i väsentlig mån av andra medel, gäller inte likställighetsbestämmelsen (prop. 1979/80:132 s. 19 f.). I avsnitt 8 redogörs för de bestämmelser som föreslås genom- föra direktivets artiklar 11 till 13 om omsorg vid inkassering och förvaltning samt möjlighet att göra avdrag och regler för fördelning och betalning av utestående belopp. Dessa bestämmelser kommer enligt förslaget i föregående avsnitt att gälla även för kollektiva förvaltningsorganisationer som ingår avtalslicens. Avtalslicens- bestämmelsernas referens till ersättningar kommer att omfattas av de bestämmelser som genomför artikel 13. Avtalslicensbestäm- melsernas bestämmelser om förmåner kommer att omfattas av möjligheten att göra avdrag för annat än förvaltningsavgifter i enlighet med de bestämmelser som genomför artikel 12. Vidare kommer de bestämmelser som uppställer krav på separation i räkenskaperna m.m. (se förslag till genomförande av artiklarna 11.3 och 11.4 i avsnitt 8.1.2) att omfatta också rättighetsintäkter som baseras på avtalslicens. Den beskrivna begränsningen av likställig- hetsprincipen i avtalslicensbestämmelserna till förmåner vilka ”väsentligen” bekostas genom ersättningen är inte förenlig med förutsättningarna för att göra avdrag enligt artikel 12 i direktivet och sannolikt inte heller med kraven på separation m.m. i artiklarna 11.3 och 11.4. Upphovsrättslagens bestämmelser om avtalslicenser behöver alltså ändras så att det inte medges något undantag från likställighetsprincipen. Den nya lydelsen bör vara att en utan- förstående i fråga om ersättning som lämnas enligt avtalet och förmåner från organisationen vilka bekostas genom ersättningen ska vara likställd med de upphovsmän som organisationen före- träder. Förhållande till vissa andra regelverk Bedömning: Den behandling av personuppgifter som kollektiva förvaltningsorganisationer ska utföra enligt direktivet är förenlig med personuppgiftslagen. Några ytterligare bestämmelser utöver personuppgiftslagens regler behövs inte. Direktivets förhållande till personuppgiftslagen I direktivet finns bestämmelser som aktualiserar behandling av personuppgifter. Det gäller bl.a. bestämmelserna om fördelning till rättighetshavare i artikel 13, information till rättighetshavare om förvaltningen av deras rättigheter i artikel 18 och krav på kollektiva förvaltningsorganisationer som hanterar gränsöverskridande licenser för musikaliska verk i artikel 24. I avsnitt 7.6.2 har vissa anknytande frågor behandlats i anslutning till skyldigheten att föra register enligt artikel 6.5. Direktivets förhållande till dataskydds- direktivet (direktiv /46/EG) berörs i artikel 42 och i skäl 52. Enligt artikeln ska personuppgifter som behandlas inom ramen för direktivet omfattas av tillämpningen av dataskyddsdirektivet, som i svensk rätt har genomförts genom personuppgiftslagen (1998:204). I personuppgiftslagen finns grundläggande bestämmelser om skydd för den personliga integriteten vid behandling av personuppgifter. Lagen gäller i huvudsak för sådan behandling av personuppgifter som helt eller delvis är automatiserad men tillämpas under vissa förutsättningar också på behandling av personuppgifter (5 §). Enligt personuppgiftslagen får personuppgifter bara behandlas om den registrerade har lämnat sitt samtycke till behandlingen eller om behandlingen är nödvändig för vissa i lagen närmare angivna ändamål (10 §). Vidare uppställs i lagen ett antal grundläggande krav på behandlingen av personuppgifter. Person- uppgifter får t.ex. bara samlas in för särskilda uttryckligt angivna och berättigade ändamål och inte bevaras än vad Förhållande till vissa andra regelverk som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen (9 §). Vidare finns ett principiellt förbud mot att behandla s.k. känsliga personuppgifter varmed förstås personuppgifter som avslöjar ras, etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i en fackförening samt person- uppgifter som rör hälsa eller sexualliv (se 13 §). Från detta förbud görs vissa undantag (14−19 §§). Om det i annan lag eller förord- ning finns bestämmelser som avviker från personuppgiftslagen, ska dessa bestämmelser gälla (2 §). Direktivets bestämmelser om efterforskning i samband med fördelning Till de bestämmelser i direktivet som aktualiserar behandling av personuppgifter hör de som gäller fördelning till rättighetshavarna i artikel 13. I denna del finns bestämmelser om efterforskning av rättighetshavare som inte kan identifieras eller lokaliseras. Om fördelning inte sker ska en kollektiv förvaltnings- organisation vidta alla nödvändiga åtgärder för att identifiera och lokalisera rättighetshavarna (artikel 13.3). Det innebär bl.a. att organisationen ska granska lätt tillgängliga register däribland det medlemsregister som ska föras enligt artikel 6.5. Den ska också göra viss information om bl.a. rättighets- havaren och hans eller hennes prestation tillgänglig för medlemmar och anslutna rättighetshavare. Om detta inte leder till något resultat ska samma information göras tillgänglig för allmänheten. De personuppgifter som kan aktualiseras i detta sammanhang är främst namn- och kontaktuppgifter. I vissa fall, t.ex. då rättigheter har övergått på grund av dödsfall, kan också upp-gifter om rättig- hetshavarens släktförhållanden eller liknande vara relevanta. Det rör sig alltså om förhållandevis harmlösa uppgifter. För efter- forskningen är det knappast relevant att behandla sådana uppgifter som enligt personuppgiftslagen är att betrakta som känsliga och därför får behandlas endast under vissa förutsättningar. Vidare är den eftersökta informationen inte alltid att betrakta som person- uppgifter. Med personuppgift avses en uppgift som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet. Om den eftersökte rättighetshavaren är en juridisk person som t.ex. för- Förhållande till vissa andra regelverk värvat rättigheter eller del av intäkterna blir namn och adress inte att betrakta som personuppgifter. Direktivet ställer inte upp några krav på hur de aktuella upp- gifterna ska behandlas. Det får emellertid antas att behandlingen kommer att ske med automatisk databehandling eller vara strukturerad på ett sätt som innebär att den omfattas av personuppgiftslagen. Vad direktivet föreskriver om att samla in personuppgifter t.ex. genom registergranskning och göra dem tillgängliga för andra blir då sådan behandling som omfattas av personuppgiftslagen. Som framgått i det föregående får personuppgifter bara behandlas om den registrerade har lämnat sitt samtycke till behandlingen eller om behandlingen är nödvändig för vissa i lagen angivna ändamål t.ex. för att den personuppgiftsansvarige ska kunna fullgöra en rättslig skyldighet (10 §). Det innebär att kollektiva förvaltningsorganisa- tioner även i de fall då de inte har möjlighet att inhämta samtycke har stöd i personuppgiftslagen för att fullgöra de skyldigheter direktivet föreskriver ifråga om att efterforska rättighetshavare. En ytterligare förutsättning för att efterforskningen ska vara tillåten är att den sker i enlighet med de grundläggande krav som uppställs i 10 § personuppgiftslagen. Det innebär bl.a. att personuppgifter bara får samlas in för särskilda ändamål, inte får användas för ändamål som är oförenliga med insamlingsändamålet och inte heller får bevaras än vad som är nödvändigt för behand- lingen med hänsyn till ändamålen för behandlingen. Den behandlingen av personuppgifter som följer av direktivet i denna del bör vara förenlig med personuppgiftslagen. Information till rättighetshavarna om förvaltningen av deras rättigheter Andra bestämmelser som aktualiserar behandling av person- uppgifter finns i artikel 18. En kollektiv förvaltningsorganisation ska, enligt artikeln, minst en gång göra information om rättighetsförvaltningen tillgänglig för vissa rättighetshavare. Det handlar bl.a. om den kontaktinformation som rättighetshavaren har samtyckt till att organisationen använder för att identifiera och lokalisera honom eller henne. Om det är organisationens medlemmar som svarar för fördelningen av ersättning organisationen ska organisa- Förhållande till vissa andra regelverk tionen, enligt artikel 18.2, i stället förse dem med informationen. Medlemsorganisationerna ska då i sin tur förse rättighetshavaren med informationen. Av detta följer att en organisation (t.ex. en paraplyorganisation) bara är skyldig att överlämna kontaktinforma- tion till en sådan medlem om rättighetshavaren har samtyckt till att organisationen använder informationen. Samtycket måste anses omfatta även ett sådant överlämnande. Denna behandling av kontaktuppgifterna får därför anses tillåten redan på denna grund. Även i denna del bör den av direktivet föreskrivna behandlingen alltså vara förenlig med personuppgiftslagen. Resurser för att hantera gränsöverskridande licenser för musikaliska verk Ytterligare bestämmelser som aktualiserar behandling av person- uppgifter finns i artikel 24. En kollektiv förvaltningsorganisation som utfärdar gränsöverskridande licenser för näträttigheter till musikaliska verk ska enligt artikeln ha tillräckliga resurser för att elektroniskt hantera de uppgifter som behövs för förvaltningen av licenserna. Till de krav som uppställs hör att organisationen ska kunna identifiera de rättigheter som den förvaltar och deras rättighetshavare samt att använda identifierare för verk och rättig- hetshavare. En identifierare kan t.ex. vara ett vedertaget referens- nummer som knyter samman information om verk och rättighets- havare. I detta ligger att organisationen har något slags databaser (jfr skäl 41). Som utvecklas i avsnitt 13.1.2 har de berörda organisationernas förmåga att elektroniskt hantera information betydelse för att de ska kunna fullgöra de krav som uppställs på korrekt och snabb fakturering och fördelning m.m. Behovet av att matcha verksanvändning och rättighetshavare torde aktualisera främst behandling av personuppgifter som namn, adress (kontakt- uppgifter) och unika identifierare. Direktivet ställer krav på viss förmåga i fråga om elektronisk hantering. Även om det innehåller krav på elektronisk rapportering och fakturering (artikel 27) och möjlighet till rättelse av uppgifter (artikel 26) reglerar det inte i närmare hur den elektroniska hanteringen ska gå till och vilken information den ska avse. Direktivet får därför även i detta avseende anses förenligt med personuppgiftslagen. De integritetsrisker som har framkommit i Förhållande till vissa andra regelverk denna del liksom i övrigt är begränsade och det saknas därför anledning att överväga ett mera omfattande skydd än vad som följer av personuppgiftslagen. 13.1Allmänna utgångspunkter för gränsöverskridande licensiering av näträttigheter till musikaliska verk I avsnitt 3.1, 3.3.6, 9.1.1 och 9.2.1 beskrivs den ordning med s.k. ömsesidiga representationsavtal som förekommer mellan kollektiva förvaltningsorganisationer. I de avsnitten framkommer också att sådan internationell samverkan traditionellt har motiverats bl.a. av upphovsrättens territorialitet och behovet av att lokalt (fysiskt) övervaka den användning som sker. Kollektiva förvaltningsorganisationers ömsesidighetsavtal har varit föremål för rättslig prövning i mål och beslut på konkurrens- rättsområdet, särskilt i förhållande till bestämmelserna om förbud mot konkurrensbegränsande avtal eller förfaranden (nuvarande artikel 101 FEUF).