sou · H3B340 · 2015-04-09 00:00:00 — skattning av kostnaderna för kreditgivare av bostadskrediter för att ta fram den standard och den policy som krävs enligt utredningens författningsförslag. kan återigen nämnas att Finansinspek- tionen angav att denna kostnad kan vara betydligt högre för ett mindre företag som inte tidigare i verksamhet haft formaliserade processer och att denna kostnad kan uppgå till mellan 400 000– (Beslutspromemoria Nya föreskrifter och allmänna råd om viss verksamhet med konsumentkrediter, FI Dnr 13-6297, s. 26). har beräknat att den sammanlagda kostnaden för ta fram en standard för värde- ringen av bostäder som ställs som säkerhet samt att utveckla och anpassa interna system och rutiner kan komma att uppgå till i storleksordningen 5–för branschen som helhet. När det särskilt gäller de större aktörerna, kreditinstituten, kan följande tilläggas. Införande av ett krav på oberoende mellan värde- ring och kreditbeslut kan också medföra att flera institut behöver omorganisera sin verksamhet, ändra bolåneprocessen och/eller öka antalet anställda till följd av att rollerna måste vara åtskilda på ett tydligare sätt. Sammantaget blir effekterna att den årliga kostnads- nivån hos kommer att öka. Kraven på kunskap och kompetens kommer att beröra uppskatt- ningsvis 10 000 anställda. Hur stora kostnaderna kommer att bli för att leva upp till kraven kommer i hög utsträckning bero av vilken kunskaps- och kompetensnivå som redan finns. Utred- ningen utgår ifrån att de allra flesta anställda redan har den kun- skaps- och kompetensnivå som krävs, och att det för många kredit- givare kommer att bli frågan om validering av befintliga kunskaper snarare än omfattande utbildningsinsatser. Enligt vad utredningen erfarit avser kreditinstituten att låta de an- ställda validera sig gentemot kunskaps- och kompetenskraven genom att licensiera sig via SwedSec. Ett sådant licensieringssystem drar kostnader för framtagande av kunskapskrav, utformning av frågor samt genomförande av tester av de berörda cirka 10 000 anställda. Dessa kostnader kan uppskattas till några . berörda instituten uppkommer sedan kostnader för själva licensie- ringstestet, som med ledning av SwedSecs nuvarande prislista kan beräknas till per person. För företag som är anslutna till SwedSec utgår en årlig avgift på mellan och per licenshavare och en årlig anslutningsavgift per företag på . Den stora kostnaden för ringen är dock förlorad arbetstid och resor för de anställda i sam- band med testerna, som ofta kommer att genomföras på annan ort. Till detta kommer framtagande av utbildningsmaterial och genom- förande av utbildningsinsatser för de anställda. Enligt beräkningar av kan den sammanlagda kostnaden för licensie- ring av en anställd beräknas vara i storleksordningen 20 000–. En kostnad i samma storleksordning kan uppskattas för anställda av andra kreditgivare eller kreditförmedlare än kredit- institut. 7.3.4Kostnader för de tillkommande kraven i konsumentkreditlagen Utredningens förslag innebär att kraven på marknadsföring av bostadskrediter utökas något, i och med att ytterligare några upp- gifter ska ingå för det fall marknadsföringen innehåller andra siffer- uppgifter än den effektiva räntan. En del av de uppgifter som till- kommer torde vara tämligen självklara att lämna, t.ex. en uppgift om huruvida det krävs att säkerhet ställs för krediten. Angående information om lån i utländsk valuta kommer detta krav troligen innebära ett visst merarbete för näringsidkarna för att sätta sig in i och utforma informationen om detta på ett ändamålsenligt sätt. Eftersom kostnader för marknadsföring, som ju måste uppdateras och produceras kontinuerligt, uppstår för alla företag framstår det dock inte som meningsfullt att försöka särskilja merkostnaden som eventuellt kan uppstå avseende detta nya krav från andra kostnader för marknadsföring. Utredningens författningsförslag innebär också att bostads- kreditgivare och i vissa fall kreditförmedlare måste ge en viss all- män information om sina bolån. Allmän information om bolån ges , t.ex. på kreditgivarnas hemsidor. Även om kraven till vissa delar redan torde vara uppfyllda måste dock kreditgivarna och eventuellt vissa kreditförmedlare gå igenom den information som lämnas och anpassa den till den nya författningsregleringen. Även i denna del innebär kraven på information om lån i utländsk valuta en särskild nyhet. En beräkning från visar att merkostnaderna för att framställa allmän information om bostadskrediter i enlighet med författningsförslaget uppskattnings- vis kan bli några för branschen som helhet, om kreditinstituten väljer att utforma informationen gemensamt. För kreditinstitut som framställer helt egen information kommer kostnaden per institut troligen att ligga i samma storleksordning. När det gäller författningsregleringen som införs angående att all information som följer av konsumentkreditlagen ska vara kost- nadsfri för konsumenten, bedömer utredningen att den inte medför någon skillnad mot vad som praktiseras av kreditgivare eller kreditförmedlare. Detta förslag medför alltså inga merkostnader för företagen. Även finns ett krav på förhandsinformation för bostadskredi- ter, som dock är begränsat i förhållande till den förhandsinforma- tion som ska ges vid alla konsumentkrediter. Kostnaden för att upprätta och lämna informationen i det enskilda fallet kan därför inte anses bli nämnvärt högre. Däremot kommer det att uppstå initiala administrativa kostnader för att bl.a. anpassa företagens datasystem efter den nya blanketten och skapa rutiner för hur blanketten ska fyllas i. För de befintliga kreditinstitutens del kan dessa kostnader beräknas uppgå till ett par per institut. För nyetablerade institut och institut som behöver ut- veckla nya system torde kostnaderna emellertid bli avsevärt högre. Den nya författningsregleringen innebär att företag som säljer bostadskrediter på distans i praktiken alltid måste lämna ut det standardiserade innan ett avtal kan ingås. Skillna- den mot den tidigare regleringen rör alltså inte utlämnandet av information i sig, utan den ska ges. på de varierande möjligheter som finns att ha kontakt med en kund och sända information elektroniskt kan detta i sig knappast inne- bära en extra kostnad, i vart fall inte en uppskattningsbar sådan. Kostnaden för att använda ESIS i stället för annan förhands- information blir alltså i princip densamma även vid försäljning av bostadskrediter på distans. Som tidigare framhållits torde inte de nya kraven på kontroll av uppgifter som ska ingå i en kreditprövning att medföra någon större materiell skillnad mot den kreditprövning som redan sker. Att säkerhetens värde, i förekommande fall, inte får vara avgörande för kreditprövningen är också vad som i princip redan gäller vid kreditprövningen. Att kreditprövningen ska dokumenteras följer redan av allmänna råd (all- männa råd om krediter i konsumentförhållanden [FFFS 2014:11]). Den informationsplikt som införs avseende kreditprövningen och upplysningen till konsumenten om att bristande uppgifter kommer att leda till ett avslag på ansökan innebär heller knappast någon avgörande skillnad jämfört med dagens praxis hos kreditgivare eller kreditförmedlare. Kraven i denna del är inte underkastade något formkrav och kan anpassas till konsumentens särskilda förutsätt- ningar. De flesta konsumenter torde vara införstådda med vad en kreditprövning innebär och har förståelse för att de måste bidra med relevanta uppgifter för att den ska kunna ske. När det gäller upplysningen att en uppgift kommer att inhämtas från en extern databas är det också information av ett sådant slag att den ofta redan ges till konsumenten. Vad som i praktiken kommer att avses är att konsumenten ska få veta i förväg att en kreditupplysning kommer att inhämtas. Att lägga till denna upplysning i den infor- mation som tillhandahålls konsumenten i övrigt i samband med en ansökan om kredit torde inte innebära annat än marginella kostnader. Om kreditansökan inte beviljas, innebär utredningens förslag ett tillägg till den befintliga regleringen i det att ett besked ska ges . Det torde redan vara så att ett avslagsbesked ges utan dröjs- mål så snart det står klart för kreditgivaren att ett lån inte kan beviljas. Författningsregleringen i denna del kan därmed inte anses medföra någon kostnadsökning för företagen. Erbjudande om en bostadskredit och en individuellt anpassad amorteringsplan De krav som i denna del av utredningens författningsförslag genom- för bolånedirektivet avser att ett bindande erbjudande i varaktig form, som innehåller samtliga avtalsvillkor, ska lämnas och att konsumenten ska ha att överväga erbjudandet. Formkravet på erbjudandet kan i sig inte anses medföra några mät- bara merkostnader med tanke på att det kan uppfyllas t.ex. genom att avtalshandlingar, som i de flesta fall upprättas även , skickas till konsumenten. Utredningen har redan i förslagets utformning tagit hänsyn till att betänketiden skulle kunna medföra en ökad kostnad, om kreditgivaren måste ange den exakta räntenivån redan i erbjudandet. Utredningen har därvid lagt fram ett förslag där en särskild undantagsrätt enligt direktivet utnyttjas, för att kreditgiva- ren ska kunna förbehålla sig rätten att ändra den erbjudna räntan. En förändring av räntan får enligt förslaget göras om kreditgivarens ränta beror på försäljning av underliggande obligationer eller andra långsiktiga finansieringsinstrument. Om räntan vid utbetalnings- dagen förändras i förhållande till den erbjudna räntan ska kredit- givaren kunna förklara för konsumenten varför en ändring gjorts. En kreditgivare som vill ha möjlighet att utnyttja undantaget måste alltså ha ett underlag för hur de relevanta upplåningskostnaderna påverkat den erbjudna respektive den senare fastställda räntan. Detta kräver en viss systemutveckling. Utredningen bedömer därför att förslaget i denna del medför vissa begränsade merkostnader för kreditgivarna. De förklaringar och den information om räntesättning och om prissättningen av paketprodukter som föreslås följer inte av bolåne- direktivet, utan föreslås för att ge konsumenten bättre förutsätt- ningar att förstå, och även förhandla om, en erbjuden bostads- kredit. Till vissa delar överensstämmer den information om genom- snittsränta som ska ges med de nya föreskrifter som Finansinspek- tionen antagit (föreskrifter och all- männa råd om information om ränta på bostadskrediter [FFFS 2015:1]). Den initiala kostnaden för att ta fram denna information beräknades till 200 000 till och de återkommande kostnaderna för att löpande beräkna genomsnitträntan och vid behov uppdatera beräkningsprinciperna uppskattades till (remisspromemoria, FI Dnr 14-726, s. 15) I utredningens förslag ingår också ett krav på att informationen ska innehålla uppgifter om kreditgivarens finansieringskostnader. Kostnaden för att ta fram denna informa- tion torde vara ungefär likvärdiga med kostnaden för att ta fram och uppdatera uppgifter om den genomsnittliga räntan. För vissa kreditinstitut torde kostnadsökningen vara mindre än så, eftersom uppgifter om finansieringskostnader redan tas fram och publiceras av instituten. I de nya kraven ingår också att kreditgivaren ska ta fram en individualiserad förklaring som omfattar den information som be- skrivits ovan, samt information om vilka faktorer som i det en- skilda fallet påverkat räntan. Om bostadskrediten ingår i ett paket ska informationen också innehålla uppgift om vilken ränta som annars hade erbjudits och uppgifter om prissättningen av paketets olika delar. Även om all denna information till viss del måste an- passas efter varje kund, torde kreditgivarna kunna ta fram ett täm- ligen standardiserat underlag, som sedan anpassas i större eller mindre mån till den enskilde konsumenten. Den största kostnaden blir därmed att initialt ta fram ett sådant underlag och skapa data- stöd för att producera individualiserad information samt rutiner för hur den ska utformas. Denna kostnad kan enligt beräknas till någon miljon kronor per institut. Till detta kommer sedan löpande kostnader för att tillhandahålla materialet för varje kund. Förslaget att ta fram en individualiserad amorteringsplan kom- mer att medföra kostnader på samma sätt när det gäller att ta fram ett standardiserat underlag, t.ex. en beräkningskalkyl som kan fyllas i med aktuella belopp. I denna del innebär förslaget också en skyl- dighet att föra en diskussion kring amorteringar med konsumen- ten. Utredningen utgår ifrån att kommer att utfärda allmänna råd avseende hur denna diskussion ska föras, i linje med vad som anges i rapporten amorte- ringsplan (). Företagen kommer troligen att behöva ta fram rutiner för hur dessa diskussioner ska föras, vilket inne- fattar en viss utbildningsinsats för personal som hanterar bolån. Kostnaderna för att anpassa datorsystem och interna rutiner för att ta fram individualiserade amorteringsplaner kan uppskattas till ett par per institut. Den beskrivna informationen om ränta och paketerbjudanden kommer också troligen innebära fler förklaringar och diskussioner med konsumenterna angående dessa villkor. Att kundmötena alter- nativt kundkontakterna kommer att ta i anspråk innebär också det en ökad kostnad för företagen. Förändringar i regleringen av ränteändringar Utredningens förslag innebär vissa ändringar i 17 § konsument- kreditlagen, som avser möjligheten att ändra en avtalad ränta. Ett tillägg har gjorts avseende den rörliga räntan avseende alla krediter, som innebär att en referensränta ska vara tydlig och tillgänglig för kreditavtalet parter. Utredningen bedömer att detta krav knappast kan anses innebära någon skillnad i förhållande till praxis avseende hur referensräntor används i kreditavtal. Några merkostnader för företagen uppstår därmed inte. Utredningens förslag innebär också att den särreglering som gäller för bostadskrediter på en löptid eller mer förändras så att denna bestämmelse blir tillämplig även på bostadskrediter med kortare löptid, . Detta kan inte bedömas medföra någon merkostnad för kreditgivarna, utan snarare en mer praktisk ordning som ger bättre möjligheter att anpassa löptiden till den till- tänkta amorteringstakten. Regleringen av lån i utländsk valuta Regleringen av lån i utländsk valuta är i sig mycket svår att beräkna, eftersom förslaget i denna del lämnar en tämligen stor möjlighet för kreditavtalets parter att hitta den lösning som i det enskilda fallet bäst kan motverka risken för att konsumentens betalnings- förmåga försämras till följd av valutakursförändringar. Framför allt vilar det dock en skyldighet på kreditgivaren att hitta möjliga avtals- lösningar så att kreditgivaren har något att erbjuda konsumenten. Detta torde innebära en viss initial kostnad för företagen. Såvitt kunnat utrönas under utredningsarbetet finns för närva- rande inga produkter som är lämpliga för konsumenter som skydd för valutakurssvängningar. Sådana skyddsarrangemang torde dock kunna utvecklas, men det kan befaras att de kan bli förhållandevis dyra för de enskilda konsumenterna. Med den föreslagna regleringen kommer lån i utländsk valuta sannolikt bli en särskild bolåneprodukt., Det innebär att företagen måste utveckla separata system för att hantera sådana lån. I sam- band med låneansökan måste således klargöras om lånet omfattas av definitionen av lån i utländsk valuta. Detta medför en mer tids- krävande och därmed dyrare låneprocess. Anpassningen av standardiserade avtalsdokument torde också innebära en viss initial kostnad. Arbetet med att anpassa erbjudan- den till de nya kraven kommer troligen ske fortlöpande, men med den största kostnaden i en inledande fas. De regelbundna varningar som ska utgå vid valutalån ska alltid skickas, oberoende av om konsumenten väljer något särskilt skydd eller inte. I systemen måste byggas in en bevakning av relationen mellan olika valutakurser, så att det ”signaleras” när en varning ska sändas. Sådana varningar bör kunna skickas i standardiserad och elektronisk form och torde inte medföra några nämnvärda kostna- der. Däremot uppkommer initiala kostnader för att anpassa data- system och ta fram det innehåll som varningarna ska ha. En konsekvens av de nya reglerna om lån i utländsk valuta kan bli att vissa institut inte kommer att tillhandahålla sådana lån, vilket försvårar för de berörda konsumenterna att erhålla bostadskrediter. Enligt utredningens förslag författningsregleras en skyldighet för kreditgivaren att ge information om vad en betalning inne- bär, om konsumenten vill göra en förtidsbetalning eller vill över- väga detta alternativ. Av allmänna råd framgår redan att kredit- givaren bör ge viss information om förtidsbetalning av bostads- krediter (allmänna råd om krediter i konsu- mentförhållanden [FFFS 2014:11]). Att ge denna typ av informa- tion torde också praktiseras av kreditgivare, oavsett om det gäller bostadskrediter eller andra konsumentkrediter. Eftersom konsu- menten har en rätt att betala , bör det nämligen av god kreditgivningssed anses framgå att kreditgivaren måste ge den information som krävs för att konsumenten också ska kunna utöva denna rätt. Detta förutsätter att konsumenten får den infor- mation som behövs för att kunna betala in det rätta beloppet till kreditgivaren, inklusive det belopp som kreditgivaren i förekom- mande fall har rätt att kräva i ränteskillnadsersättning. bedömer att införandet av en författningsreglering med ett formellt krav på kreditgivarna att tillhandahålla denna information dock innebär att flertalet kreditinstitut kommer att behöva utveckla systemstöd, vilket kan beräknas kosta i storleks- ordningen någon miljon kronor per institut. Ökade informationskrav på kreditförmedlare I förhållande till gällande rätt innebär utredningens förslag att en kreditförmedlare ska lämna mer information än till konsu- menten innan kreditförmedling inleds. Även detta krav kommer att gälla för kreditinstituten i de fall de förmedlar krediter, t.ex. för ett annat företag inom koncernen. Själva överlämnandet av informa- tionen, även om det sker i en pappershandling, kan inte anses med- föra annat än marginella kostnadsökningar för företagen. Den stora kostnadsökningen ligger i stället i att ta fram information som är anpassad efter lagens krav, i standardiserad form eller i vart fall i ett standardiserat underlag som kan anpassas till de olika förutsätt- ningar som kan gälla för verksamheten. När det gäller den här informationen kommer kostnaderna troligen i viss mån bero på informationens innehåll, som kan variera avsevärt i förhållande till om kreditförmedlaren är helt oberoende, endast verkar i förhåll- ande till en enda kreditgivare, får provision från en eller flera kreditförmedlare, osv. Kostnader för att ta fram nytt informations- underlag kan möjligen jämföras med kostnaden för att ta fram all- män information om kreditprodukter, vilken beräknats till några för kreditinstituten. De kreditförmedlare ut- redningen varit i kontakt med, vars verksamhet är internetbaserad, har dock uppgett att kostnaden för att anpassa allmän information och ge ut den till varje kund, vilket sker elektroniskt, är marginell. Dessa kreditförmedlare har uppgett att företaget redan ger ut information som i vart fall delvis överensstämmer med de före- slagna informationskraven. När det gäller kreditgivarnas rådgivning utgår utredningen från att många kreditgivare och kreditförmedlare tillhandahåller sådan. När det gäller underlaget för rådgivningen är det utredningens uppfattning att många av de uppgifter som behövs om konsumen- tens förhållanden redan tas in av kreditgivarna dels som nödvändiga uppgifter för kreditprövningen, dels för att kunna ge konsumenten råd om lämpliga avtalsvillkor när det gäller t.ex. räntebindningstid och amorteringstakt. De flesta kreditgivare och -förmedlare gör också någon bedömning av framtida risker i form av inkomstbort- fall och/eller höjda räntor. Den kostnadsökning som följer med förslaget får därmed antas följa främst av de krav på information och dokumentation som kommer att ställas på kreditgivarna. Liksom tidigare anförts angå- ende de olika nya informationskraven är det framför allt det initiala arbetet med att ta fram en standardiserad information som är av- passad till kreditgivarens eller kreditförmedlarens företagsspecifika förhållanden som kommer att innebära merkostnader för före- tagen. Även dokumentationskravet kommer att innebära initiala kostnader för att ta fram rutiner m.m. Att dokumentera rådgiv- ningens innehåll kommer troligen också innebära en löpande extra kostnad för företagen. har beräknat att de initiala kostnaderna för systemutveckling och anpassning av interna rutiner kan bli i storleksordningen per institut. De årliga löpande kostnaderna uppkommer främst som en följd av att rådgivningen till varje kund kommer att ta . Det är dock svårt att göra någon uppskattning i denna del. Företag som har som utgångspunkt att inte ge råd kommer tro- ligen att få endast marginella kostnader för att anpassa den infor- mation som redan lämnas till konsumenten till de nya kraven. De kreditförmedlare som utredningen haft kontakt med har också uppgett att de inte lämnar råd och att de redan upplyser konsumen- ten om detta. 7.3.5Konsekvenserna för små företags konkurrensvillkor m.m. Som redan beskrivits i betänkandet utmärks den svenska bolåne- marknaden av att den dominerande delen av marknaden tillhör ett litet antal aktörer. I förhållande till denna grundförut- sättning, som får antas ha en avgörande betydelse för mindre före- tags möjligheter att konkurrera på marknaden, framstår den even- tuella inverkan som utredningens förslag kan ha på konkurrens- villkoren som tämligen marginell. Enligt vad utredningen kunnat få fram om företag som inte är kreditinstitut och som bedriver verk- samhet med bostadskrediter är dessa främst inriktade på förmed- ling av krediter och inte på kreditgivning. När det gäller små företags konkurrensvillkor brukar det dock generellt vara så att ökade administrativa kostnader, som inte står i proportion till verksamhetens storlek, kommer att drabba små företag hårdare än större. Vissa av de administrativa kostnader som redogjorts för ovan är av detta slag, t.ex. den initiala kostnaden för att ta fram information som ska ges till konsumenten och kostna- den för övrig systemutveckling. Ett annat exempel på detta är vad som redogjorts för om kostnaderna för att ta fram interna riktlinjer som också i absoluta tal kan vara större för ett litet före- tag än för ett stort. Som påpekat i besluts- promemorian avseende föreskrifterna om viss verksamhet med konsumentkrediter kan nya lagkrav avseende t.ex. tillståndspröv- ning och andra rörelseregler leda till att vissa företag bedömer att de inte kan leva upp till kraven (beslutsprome- moria Nya föreskrifter och allmänna råd om viss verksamhet med konsumentkrediter, FI Dnr 13-6297, s. 22). Det nya kravet på ansvarsförsäkring kommer för kreditförmed- lingsföretag som inte är kreditinstitut innebära en särskild kostnad som inte kommer att belasta instituten. är kraven som ställs och de konsekvenser de får en oundviklig följd av bolåne- direktivet och det är därmed inte möjligt att ta ytterligare hänsyn till dessa aspekter i regelgivningen. 7.4Ekonomiska konsekvenser för det allmänna Utredningens förslag kommer att innebära en något utökad till- synsverksamhet för . Kreditinstituten och fler- talet av de aktörer som kan förväntas söka särskilt tillstånd står dock redan under inspektionens tillsyn, varför antalet företag under till- syn knappast mer än marginellt kommer att öka. Genom möjlig- heten för kreditförmedlare att verka med stöd av ett underrättelse- förfarande kommer eventuellt utländska aktörer att öka i antal på den svenska marknaden, vilket i så fall också innebär en viss utökad tillsyn.