sou · H3B389 · 2015-10-16 00:00:00 — Medan föregångarna, bl.a. konst, hade koncentrerat verksamheten till förmedling av bildkonst var syftet med Riksutställningar att skapa en allsidig utställningsverksamhet som nådde ut till allmänheten, skolan och det frivilliga folkbild- ningsarbetet i hela landet. Allmänheten skulle på detta sätt bl.a. få bättre möjligheter att komma i kontakt med museernas föremåls- samlingar. Sedan bildandet har det varit diskussion om huruvida Riks- utställningar ska producera utställningar, i egen regi eller tillsam- mans med andra, eller endast stödja och turnera andras.17 I och med förändringarna i det kulturpolitiska landskapet blev denna fråga också allt mer aktuell. Det är en fråga som också har diskute- rats i samband med de två övriga så kallade R:en i svensk kultur- politik: och Rikskonserter. Alla tre skapades i ett läge då det inte fanns en färdig infrastruktur med regionala kultur- institutioner och i takt med att en sådan utbyggnad har skett sedan 16Tid för kultur (prop. 2009/10:3), s. 98. 17Frågan har prövats i flera statliga utredningar, t.ex. av musei- och utställnings- sakkunniga i betänkandet Utställningar (SOU 1974:43), av i Minne och bildning (SOU 1994:51), av Museikoordinatorn i Kraftsamling! – museisamverkan ger resultat (SOU 2009:15), av Kulturutredning i Kulturpolitikens arkitektur (SOU 2009:16) och av Kultur- samverkansutredningens i På väg mot en ny roll – överväganden och förslag om Riksutställningar (SOU 2010:34). har också behovet av R:ens turnerande verksamhet blivit svårare att motivera. har statens hantering av de tre R:en varierat och är Rikskonserter avvecklad medan Riks- teatern fortsatt bedriver turnéverksamhet, även om de egenprodu- cerade föreställningarna minskat och man allt tydligare kommit att regionalisera sin verksamhet. För Riksutställningars del har diskussionen om uppdragets om- fattning kombinerats med en återkommande kritik mot att verk- samheten inte riktigt uppnår sina målsättningar, trots goda före- satser. En händelse som ofrånkomligt kom att begränsa verksam- heten på olika sätt var den utlokalisering av myndigheten från till som beslutades och genomfördes –2007. Det medförde bl.a. en kraftig personalomsättning och verksam- hetens produktionsvolym minskade kraftigt under några år.18 När fick i uppdrag att före- slå lämpliga förändringar av Riksutställningars roll och uppdrag, mot bakgrund av den nya samverkansmodellen för statliga bidrag till regional kulturverksamhet, var det mycket som talade för att Riksutställningars uppdrag skulle begränsas i någon form (utred- ningen uppfattade dock inte att man hade mandat att föreslå en nedläggning av verksamheten). Utredningen föreslog 2010 att upp- draget skulle förändras och anpassas till en ny roll med minskad produktion av vandringsutställningar och ett ökat fokus på om- världsanalys och tekniskt stöd.19 Utredningens förslag har seder- mera också genomförts. I den nuvarande instruktionen för Riksutställningar står det att myndighetens har till uppgift att främja utveckling och samarbete på utställningsområdet. Myndigheten ska i detta arbete prioritera barn och ungdomar samt den samtida konstens utveckling och spridning i landet. I förordningen står också att Riksutställningar särskilt ska samla in och förmedla kunskaper och erfarenheter samt erbjuda teknik- och metodstöd. Riksutställningar ska därtill stödja produktion och förmedling av turnerande utställningar i syfte att ge perspektiv och samhällsutvecklingen. Myndigheten får även i begränsad omfattning producera egna turnerande utställ- 18Kulturpolitikens arkitektur (SOU 2009:16), s. 98 ff., och På väg mot en ny roll (SOU 2010:34), s. 9. 19På väg mot en ny roll (SOU 2010:34), s. 10. ningar.20 –2014 kom Riksutställningar att arbeta i denna riktning, med fokus på omvärldsbevakning, teknik- utveckling och förmedling. Utställningsproduktionen minskade i omfattning, som verkstadslokalerna byggdes om för att möta det förändrade uppdraget. När träffat företrädare för Riksutställningar har uppdraget och verksamhetens inriktning diskuterats.21 fick Riksutställningar en ny generaldirektör som har strävat efter att förändra verksamheten för att åter komma närmare avnämarna, det vill säga de museer och utställare man på olika sätt ska stödja. Förändringarna har inneburit en delvis ny organisation och en verksamhetsinriktning som bl.a. utgår från prioriterade fokusområden som ska möta angelägna behov i sek- torn. –2017 ska myndigheten bl.a. prioritera frågor som rör museers, organisatoriska och finansiella, förutsättningar för utveck- ling och samverkan samt teknik, metoder och strategier för att skapa flexibla utställningslösningar. En annan prioritering är museers tillgänglighet, mångfald, inkludering och medskapande. beskrivs myndighetens verksamhet som att man utifrån nationell överblick och global omvärldsbevakning, i samverkan med andra, samlar in och analyserar, bearbetar, testar samt förmedlar kunskap och erfarenheter som på olika sätt har potential att främja utveckling och samverkan inom alla delar av musei- och utställ- ningsområdet. Kunskapsuppbyggnad och erfarenhetsutbyte ska ske såväl teoretiskt som praktiskt. Vidare ska myndigheten arbeta med att stödja och uppmuntra samarbete och för detta krävs god känne- dom om den svenska kontexten och samverkan med andra organi- sationer och myndigheter. Riksutställningar har bl.a. sam- arbetsöverenskommelser med och Riksför- bundet museer och var 2015 medarrangör av Museernas Vårmöte. Vidare pågår ett samarbete med kring digital förmedling av kulturarv. Myndigheten redovisar, i linje med sin instruktion, verksam- heten under de båda rubrikerna utveckling och samverkan.22 På respektive verksamhetsområde redovisas de aktiviteter som har till 20Förordning (2007:1187) med instruktion för Riksutställningar. 21Uppgifterna nedan kommer bl.a. från utredningens möte med Riksutställningar i samt därefter genomförda möten med företrädare för myndigheten. 22Se Riksutställningar, Årsredovisning 2014 (2015). huvudsakligt syfte att främja ändamålet. För att bidra till ökad internationalisering av utställningsområdet har myndigheten t.ex. utvecklat en metod med så kallade armkroksresor som ska ge förut- sättningar för professionella inom sektorn att närvara på konferen- ser, göra studiebesök och möta kollegor utanför . I utbyte är det tänkt att resenären sedan ska sprida kunskap och erfarenheter från resan. Arbetet har också varit tematiskt inriktat på vissa särskilda uppdrag som regeringen lämnat i myndighetens regleringsbrev, bl.a. om utvecklingspotentialen i det mångkulturella och hbtq-perspektivet inom utställningsområdet. I båda dessa frågor har Riksutställningar också producerat rapporter.23 Myndigheten har själva tagit initiativ till andra utredningar, bl.a. om länsmuseernas ekonomiska situation, kring hur kulturarvsplatser kan används för utställningar och annan förmedlingsverksamhet samt om museer som resurs för regional utveckling och tillväxt. I de anpassade verkstadslokalerna anordnas numer också work shops. har de bl.a. handlat om hologramteknik och digitala skyltar. För de mindre arbetslivsmuseerna har myndigheten genomfört ”Lilla Museiskolan” med praktiska tips och råd. Myndigheten har också stått bakom riktade utbildningsinsatser i samarbete med högskolan. I syfte att särskilt främja samverkan i museisektorn och mellan museer och andra delar av samhället, arbetar Riksutställningar för att få till möten utställare emellan och att länka samman olika aktörer för erfarenhetsutbyte och dialog. Arbetet bedrivs genom arrangemang som konferenser och semi- narier kring olika teman. I linje med sitt uppdrag om att främja samtidskonstens utveckling och spridning i landet har man t.ex. arrangerat de återkommande Samtidskonstdagarna. fick ett förtydligat uppdrag om att vara nationell samordnare för arbetet med vård och kon- servering av byggnader, föremål och annat kulturhistoriskt material. 23 Se Riksutställningars rapporter Muserna och mångfalden (2014) samt Museerna och HBTQ (2015). Myndigheten skulle bygga upp, dokumentera och sprida erfaren- heter och kunskaper samt vara drivande för att bygga nätverk och tillgodose behovet av metod- och kompetensutveckling inom om- rådet.24 När träffat företrädare för Riksantikvarie- ämbetet har bl.a. myndighetens arbete med samlingsförvaltning och konserveringskunskap diskuterats. Enligt uppgift är målet för verksamheten en effektiv och hållbar samlingsförvaltning som är väl integrerad i museernas verksamhet och som bidrar till att alla arbetar mot samma mål. Behovet av en extern samordning bekräf- tas också genom det välbesökta Samlingsforum som ämbetet håller och som samlar personal från olika yrkesgrupper vid många olika museer. Genom programmet God samlingsförvaltning skapas även olika typer av standarder. Andra delar av verksamheten är Gästkollegiekonceptet som innebär att museipersonal kan till- bringa en period på ämbetet för att lära nytt inom berörda områ- den. Även andra typer av nätverk skapas för att sprida kunskaper och erfarenheter. Ett gemensamt och återkommande problem sägs dock vara den ständiga resursbristen i samlingsförvaltningen vid museerna.25 tog även över huvud- mannaskapet för från . tillhandahåller förvaringstjänster och förebyggande föremålsvård i klimatanpassade magasin i utanför . Verksamheten är avgiftsfinansierad och bedrivs som en fri- stående verksamhetsgren i Riksantikvarieämbetet.26 Flertalet central- museer hyr magasinsutrymme i och därtill finns det kon- serveringsateljéer i lokalerna som museerna använder allt mer. Enligt företrädare för är magasinet numera full- belagt och det finns behov av större volymer. Ett tredje samordningsuppdrag som gäller för Riksantikvarie- ämbetet är att förvalta och vidareutveckla den digitala infrastruktur som skapats genom systemet K-samsök (se nedan).27 24Tid för kultur (prop. 2009/10:3), s. 101 ff. Uppdraget är formulerat i 2 § p. 5 myndighetens instruktion (2007:1184). 25Uppgifter från möte med i . 26Se Tid för kultur (prop. 2009/10:3), s. 103. Uppdraget är formulerat i 7 § myndighetens in- struktion (2007:1184). 27Se Tid för kultur (prop. 2009/10:3), s. 49. Uppdraget fanns formulerat i regleringsbrevet för –2014. Sammantaget avser samordningsansvar den samlingsförvaltande delen av museernas verksamhet samt visst digi- talt tillgängliggörande, medan motsvarande uppdrag för Riksutställ- ningar avser den publika verksamheten. Gemensamt är att verksam- heten med de båda samordningsuppdragen har sin bas i den fastig- het i som de båda myndigheterna hyr tillsammans. 5.5.4Särskilt om samordning av digitalisering Digitaliseringens möjligheter för arbete med och spridning av kulturarv har kommit att bli en alltmer central fråga för politiken. I den senaste kulturpropositionen fram- höll regeringen särskilt att den digitala utvecklingen ger kulturarvs- myndigheter och -institutioner helt nya möjligheter att ge med- borgare och forskare tillgång till kulturarvet, oberoende av fysisk lokalitet, samt att en viktig del av arbetet med att digitalt bevara och förmedla kulturarvet handlar om att finna gemensamma lös- ningar. Arbetet med digitaliseringsfrågor inom kulturområdet knyter även an till regeringens arbete med e-förvaltning och sam- lade handlingsplan för digitalisering – En digital agenda för . K-samsök är ett exempel på en gemensam teknisk lösning som förmedlar digital information mellan museer och intresserade utan- för sektorn. Det är inte en portal eller webbplats utan ett system som tar emot sökningar och levererar data till olika tillämpningar och webbgränssnitt. I uppdrag att förvalta och vidareutveckla K-samsök ligger också att ämbetet ska delta i det europeiska samarbetet och utveckla möjligheten att leverera till Europeana (en internetportal för digitaliserade böcker, målningar, filmer, museiföremål och arkivsamlingar). K-samsök omfattade över 6 miljoner objekt och drygt 50 museer och 20 hembygdsföreningar levererade till systemet. Bland centralmuseerna var det över hälften och bland länsmuseerna som var leverantörer av objekt. Som en fördel med systemet har också nämnts att det synliggör de olika kvalitetsnivåerna på metadata inom museivärlden och att det fungerar som en plattform för samverkan mellan kollegor på olika museer. I budgetpropositionen aviserade regeringen att ett sam- ordningssekretariat för arbetet med att främja digitalisering vid de statliga kulturarvsinstitutionerna skulle inrättas vid –2015. Sekretariatet fick namnet Digisam och har sedan inrättandet arbetat med samordning av digitalisering, digi- talt bevarande och digitalt tillgängliggörande av kulturarvet samt med utveckling och kompetensuppbyggnad inom området. En styrgrupp, sammansatt av representanter från , , Kungl. och Centralmuseerna fastställer inriktningen för sekretariatets verksamhet. Digisam har som arbetsmetod att tillsätta arbetsgrupper som fokuserar på olika prioriterade sakfrågor i en öppen process. Syftet är att ge förutsätt- ningar för att såväl myndigheter som andra institutioner och ideella föreningar inom kulturarvsområdet ska kunna delta. Sekretariatets övergripande vision är att uppnå ett tillstånd där: Kulturarvet är digitaliserat, tillgängligt och användbart för alla. Det finns en samordnad, kostnadseffektiv infrastruktur som stöd- jer digitalisering, användning och bevarande med hög kvalitet. För ett närmande mot detta önskade idealtillstånd har Digisam formulerat fjorton vägledande principer för arbetet med digitalise- ring, bevarande och tillgängliggörande av kulturarvet.28 Principerna är grupperade under huvudrubrikerna styra, producera, använda och bevara. Museernas verksamhet rör främst de tre senare områ- dena men de är på ett övergripande plan även i högsta grad berörda av utvecklingen av styrningen på området. De kompetensfrågor som Digisam hanterar inom sitt uppdrag innefattar juridiska frågor – främst om upphovsrätt och personupp- giftshantering – samt tekniska frågor om standarder och system- lösningar. På dessa områden har man också tagit fram vägledningar som uppdateras kontinuerligt på sekretariatets hemsida. Statskontoret gjorde en utvärdering av sekretariatets verksam- het under det första halvåret 2014.29 I utvärderingen konstaterar 28Digisam, Vägledande principer för arbetet med digitalt kulturarv (2014). 29Statskontoret, Utvärdering av samordningssekretariatet för digitalisering, digitalt bevarande och digitalt tillgängliggörande (Digisam) (2014). Statskontoret att Digisam lyckas väl med att skapa nya kontaktytor mellan de 24 institutioner som berörs av dess verksamhet, vilket bidrar till kompetensuppbyggnad och ökad samsyn vad gäller digi- taliseringsfrågor.30 Man konstaterar också att inrättandet av Digi- sam har medfört ett effektivare utnyttjande av statens resurser. Institutionernas dagliga digitaliseringsarbete bedömdes dock när rapporten skrevs fortfarande vara relativt opåverkat av Digisams verksamhet. Statskontoret menade att det berodde på att institutio- nerna inväntade resultat från samverkansarbetet inom Digisam, vars uppdrag då ännu sträckte sig fram i tiden. Statskontorets bedömning var slutligen att det kommer att finnas ett fortsatt lång- siktigt behov av att driva och samordna digitaliseringen av kultur- arvet för att nå målen i regeringens strategi Digitalt kulturarv, även efter att Digisams nuvarande mandat löper ut vid slutet av 2015. Med utgångspunkt i detta har sedermera presenterat en rapport med ett ställningstagande om sekretariatets fortsatta verksamhet efter 2015.31 Rapporten har tagits fram i samverkan med övriga myndigheter och institutioner som medverkar i Digi- sam. delar i rapporten att Digisam bidragit till att öka samsynen kring digitaliseringsfrågor inom kulturarvssektorn och till att öka kunskapsutbytet mellan de berörda institutionerna. Myndigheten delar också bedömningen att det kommer att finnas ett fortsatt behov av den verksamhet som bedrivs vid Digisam efter 2015. menar dock att det är av vikt att funktionen, var den än placeras framöver, får ett något tydligare och mer operativt inriktat uppdrag än . Detta är uppfattningar som även en majoritet av centralmuseerna ger uttryck för i sina remissvar på både Statskontorets och Riks- arkivets rapporter. Museerna vittnar samstämmigt om ett fortsatt behov av stöd vad gäller juridik, teknik och lagring och ett önske- mål är därför att en fortsättning av Digisam har utrymme för ett mer operativt stöd i dessa delar. Några institutioner efterlyser även en samordningsfunktion som har mandat att kräva att institution- erna implementerar de rekommendationer man tar fram. 30De 24 institutionerna utgörs av centralmuseerna samt Forum för levande historia, Insti- tutet för språk och folkminnen, Kungl. , Myndigheten för tillgängliga medier, , , Riksutställningar, , och . 31Riksarkivet, Rapport med ställningstagande om Digisams fortsatta verksamhet efter 2015 (2014). I kretsen av centralmuseer är det myndigheter och stiftelser som är de aktuella associationsformerna. Bland det stora antalet museer och publika utställningsverksamheter totalt sett i finns det dock även sådana som drivs i aktiebolagsform. Bland aktiebolagen finns det också en skillnad mellan å ena sidan de som är helt pri- vata, det vill säga bildade av privatpersoner och finansierade av pri- vata intäkter, och å andra sidan sådana som bildats och i hög grad fortfarande finansieras av landsting och kommuner. Ett välkänt exempel på den förstnämnda typen av aktiebolag är Svenska , som bedriver en framgångsrik verksamhet på i . Ett exempel på den andra typen av aktiebolag är , som ägs av och kommun, och som fortfarande finansieras av offentliga bidrag. är också ett exempel på hur en museiverksamhet som drivs i en associations- form (stiftelse) överförs till en annan (aktiebolag). Det finns även andra historiska exempel på byte av associationsform. Riksutställ- ningar var t.ex. en stiftelse som gjordes om till myndighet och ändrades det kommunala Etno- grafiska museet i namn och associationsform och blev i myndigheten museer för världskultur. När det gäller stiftelser och myndigheter gäller att myndigheter inte får göras om till så kallade anslagsstiftelser som är beroende av statligt verksamhetsstöd. Åt andra hållet är det oerhört komplicerat med dagens lagstiftning på området att göra om en stiftelse till en myndighet. Det förutsätter att stiftelsens styrelse tar ett initiativ och att åtgärden inte strider mot stiftarnas ursprungliga intentioner. Sammantaget finns det inte mycket som talar för att ett byte av associationsform är en framkomlig eller eftersträvansvärd väg att gå för att t.ex. åstadkomma en mer effektiv resursanvändning för centralmuseerna. Varje associationsform har sina för- och nack- delar. I stället för att genomföra omständliga förändringar av as- sociationsformerna bör, enligt utredningens mening, några av de styrningsmässiga förutsättningar som ligger till grund för t.ex. stif- telsernas längre och mer museianpassade planeringsförutsättningar prövas även för myndighetsmuseerna (se vidare kapitel 10). Till kretsen av möjliga organisationslösningar hör även bildande av helt nya organisationer och avveckling av gamla. En nybildning av en myndighet tar erfarenhetsmässigt 6–12 månader och vanligtvis utser regeringen en särskild utredare som får i uppdrag att organi- sera och bemanna den nya myndigheten. Det finns också flera ex- pertmyndigheter som bistår vid bildandet av nya myndigheter. Vid avveckling av befintliga myndigheter kan det handla om att myn- dighetens uppgifter också upphör, eller att hela eller delar av ansva- ret förs över till en annan, ny eller befintlig, myndighet. Ansvaret för avvecklingen kan läggas på den myndighet som ska avvecklas eller på en särskild avvecklingsmyndighet. Erfarenheten från tidi- gare avvecklingar visar att personal- och arkivfrågor varit särskilt tidskrävande och räknar med att hela föränd- ringsprocessen kan ta 3–, varav 1–avser tiden efter ett for- mellt beslut om nedläggning.32 På kulturpolitikens område har det genomförts flera olika orga- nisationsförändringar av det här slaget . Sju lands- arkiv har avvecklats som självständiga myndigheter och i stället inordnats som avdelningar i . Den nya myndigheten har bildats genom en omorganisation av Statens musiksamlingar, som myndigheten tog över vissa upp- gifter från Stiftelsen , som i sin tur successivt avvecklades. Myndigheten för kulturanalys är en annan ny myndig- het med ett uppdrag som delvis är nytt och som delvis övertagits från . Ett ytterligare exempel är att verksamheten vid Stiftelsen lättläst nyhetsinformation och litteratur () har avvecklats och delvis inordnats i Myndigheten för tillgängliga medier. Inom bildas nu det nya Scen- som är en sammanslagning av flera museiverksam- heter (, och ) och som enligt planen ska invigas 2016. På det statliga museiområdet har det inte tillskapats några helt nya centralmuseer då Arbetets museum tillkom. har det aldrig hänt att ett statligt museum lagts 32 Uppgifterna är hämtade från handledningen Myndighet startar – myndighet upphör (Eko- nomistyrningsverket, 2014). ned helt och hållet, i så måtto att samlingar och verksamhet i övrigt har avvecklats. De organisationsförändringar som genomförts på det statliga museiområdet har i stället handlat om olika former av omorganisationer. Trots att det har genomförts flera organisationsförändringar bland centralmuseerna , varav flera tillmättes stor be- tydelse för både verksamheten och styrningen när de genomfördes, har det inte genomförts någon närmare utvärdering av föränd- ringarna. Frågor om huruvida resultatet blev det förväntade och om det finns lärdomar att dra inför eventuellt nya organisationsföränd- ringar är alltså obesvarade. Varken eller Musei- koordinatorn, som båda hanterade vissa organisationsfrågor på museiområdet i sina betänkanden , tog hänsyn till tidigare ge- nomförda förändringar som underlag för sina förslag. Inte heller har kunnat genomföra en större utvärdering av omorganisationerna på museiområdet sedan 1990- talet. Utredningen har dock i dialogerna med centralmuseerna ställt frågor om den organisationsstruktur de själva är en del av. En fråga avsåg vilket behov respektive museum ser av en annan organisato- risk lösning bland centralmuseerna. Vad skulle t.ex. tala för fler koncerner eller inordning av ett eller fler mindre museer i en större museiorganisation? Svaren är överlag återhållsamma. Det finns uppenbart ingen önskan från detta håll om ett större organisato- riskt grepp. I några fall är det snarare separationer som förordas. En relativt vanlig uppfattning är att ökad samverkan är att föredra framför omorganisationer och att fler fristående museimyndigheter skapar en bättre dynamik och nyttig konkurrens. Man pekar också på att eventuella omorganisationer måste kunna motiveras med vilka problem som ska lösas. Andra pekar på att enheterna i en museikoncern bör vara så likartade som möjligt vad gäller storlek och verksamhet. Några av centralmuseerna var vid tiden för dia- logen berörda på olika sätt av det förslag som då var på diskussions- planet om en eventuell inordning av ArkDes i och detta präglar svaren från dessa. En annan fråga som ställdes till centralmuseerna var hur sam- arbetet med och Riksutställningar ser ut och hur de ser på förutsättningarna för ett ökat samarbete. Det finns en allmän tveksamhet till behovet av samordning på de områden som och Riksutställningar ansvarar för. Flera museer har avvecklat sina egna föremålsmagasin och i stället hyrt in sig i i , men därutöver är det en allmän uppfattning att museerna själva besitter tillräcklig kompetens inom t.ex. konservering, digitalisering, pedagogik och utställningsteknik och att dagens samordning inte ersätter det egna kompetensbehovet. Med detta sagt är det betydligt vanligare att centralmuseerna upp- skattar Riksantikvarieämbetetes samordnande insatser och att de också deltar i ämbetets aktiviteter, t.ex. samlingsforum.