sou · H3B318 · 2015-03-04 00:00:00 — Det är därför antagligen adekvat att tala om att en avtalsprincip – i motsats till en traditionsprincip – gällde under 1700- talet. Det fanns dock de som förfäktade en strikt traditionsprincip vid köp av lösöre. En rättsvetenskapsman som exempelvis var tydligt påverkad av romersk rättssyn, även om just han torde ha ansett att tradition inte krävdes för att köparen skulle få äganderätt till det köpta godset. En annan ledande jurist, riksrådet , uttryckte mer explicit sitt stöd för avtalsprincipen. För pantsättning gällde i enlighet med germansk rättstradition ett krav på besittningsövergång av panten (s.k. handfången pant), se 10 kap. 1 § handelsbalken som gäller än . Som princip var det alltså inte möjligt att upplåta underpant, dvs. hypotekarisk pant, i lös egendom. Detta hade varit tillåtet i , men förbjöds genom en förordning . Vissa typer av underpantsättning förekom likväl enligt lag och gav förmånsrätt, nämligen som säkerhet för lån till skeppsbygge och skepp (s.k. bilbrev och bodmeri) samt för lån inom bergsbruk och lik- nande bruk (17 kap. 7 § handelsbalken). Sålunda hade staten sörjt för en fungerande kreditgivning på vissa för samhället särskilt betydelsefulla näringsområden. Genom lag infördes vidare enhetliga regler för utmätning och konkurs. Utsökningsbalken lag ersatte exekutionsstadga. I utsöknings- och konkursrätten fanns bestämmelser om att egendom som inte tillhörde gäldenären skulle tas undan (7 kap. 1 § utsökningsbalken och 17 kap. 2 § handelsbalken). Någon uttrycklig regel om lös egendom som förvärvats genom köp fanns dock inte i vare sig utsökningsbalken eller handelsbalken. kom nya och mer omfattande regler om konkurs. gick den gustavianska epoken mot sitt slut. Vid en statskupp avsattes kungen till följd av förlusten av . Upplysningens tankar hade nått och inspirerade ledande politiker till att skapa nya rättsregler, mer i takt med tiden och ”de nya förhållanden och ombytta tänktesätt” som uppkommit. På det kulturella planet hade redan stått för ett starkt franskt intresse. regeringsform präglades nu av maktdelningsprinciper i Montesquieus anda. – – valdes till ny kung i . som ett aktivt politiskt maktcentrum stärktes. Idéhistoriskt sett bidrog upplysningen starkt till att empirin som kunskapsmässig grundval fick en allt fastare förankring. Positivismen som filosofisk inriktning pekade på ett ifrågasättande av sådant som inte kan iakttas som fakta. Över huvud taget intellektualiserades vetandet och samhällsvetenskaperna växte fram. Teorier lanserades om att samhällsutvecklingen framför allt har en materialistisk drivkraft. Med inledningen av uppstod snart emellertid en motreaktion, särskilt på det kulturella området. Det visade sig att även juridiken kom att omfattas av dessa nya, mera idealistiskt och nationalistiskt färgade strömningar. En del naturrättsliga föreställningar började ifrågasättas, som varje lands eget rättsystem och värdet av dess förankring i hävdvunna föreställningar betonades. inledande decennier var handeln med lösöre generellt sett begränsad och självhushållningen utbredd. Industrialismen var ännu i sin linda här i landet. hade dock grunden lagts för den kommande industrialismen. På landsbygden och inom jordbruket innebar nu ekonomiseringen av samhället och den tekniska utvecklingen en stark tillväxt som ledde till ökad produktion och ökat välstånd. Befolkningen ökade starkt och början av 1800- talet. Ny teknik, nya redskap och ökad efterfrågan på jordbruksprodukter gynnade utvecklingen. Skiftesväsendet rationaliserade jordbruket men ledde också till en uppsplittring av gemenskapen; det ansågs mest rationellt att placera gården så nära åkrarna som möjligt. krävde den agrara revolutionen nytt kapital och ny finansiering. Jordbrukets utveckling och följderna av den på kreditgivningens område kom att aktualiseras på en konkret punkt , nämligen antagandet av lösöreköpsförordningen (se vidare nästa avsnitt). Men även allmänt sett framstod de gamla civilrättsliga reglerna, med rötter i medeltidslagarna, som alltmer omoderna och i behov av reformering i takt med att handeln ökade och staten stabiliserades. inleddes därför ett intensivt reformarbete på civilrättens område. Upplysningsideal bidrog inte minst till detta arbete. En lagkommitté tillsattes statsvälvning. En av ledamöterna, häradshövdingen , kom snart att spela en betydelsefull roll för den liberalistiska inriktning som arbetet tog. lade fram ett förslag till en ny civillag, som var tänkt att ersätta lag. Ett delbetänkande avseende handelsbalken hade kommit . förslag innehöll en helt ny uppsättning balkar. I 1 kap. 2 § förslaget till handelsbalk finner man vad som framstår som en tydligt formulerad avtalsprincip: har man öfwerenskommit om det, som säljes, och om dess värde, eller om grunden därföre; då är köp slutet; och gånge äganderätten från säljaren till köparen öfwer, ändå att det sålda ej warder genast öfwerlämnat eller betaldt. Kommittén konstaterade att ett sådant sakrättsligt skydd krävde individualisering. I 1 kap. 4 § togs därför följande bestämmelse in: Säljas waror, som skola wägas, mätas eller räknas; då går äganderätten ej eller till köparen öfwer förr, än warorne blifwit wägde, mätte eller räknade. Om köpet var beroende av villkor, skulle äganderätten inte gå över förrän villkoret hade inträffat (1 kap. 3 §). Som framgår var lagtexten utformad med ett klargörande av att tradition inte krävdes. I motiven betonades dock att kommittén haft ambitionen att gå stegvis fram och inte ”omskapa” den svenska rätten. Vidare påpekades att då gällande rätt inte uttryckligen förklarar när ett köp anses vara slutet och därmed inte heller när äganderätten övergår. Detta var ett problem, eftersom det fanns frågor som berodde av äganderättens övergång, såsom verkställigheten av köp, skadeersättningar och faran för sålda men inte överlämnade saker. Det var därför enligt kommittén av yttersta vikt att lägga fram förslag på en bestämmelse om när köp anses vara slutet. Stadgandet är uppenbarligen inspirerat av motsvarande bestämmelse i den franska Code Civil (se avsnitt 5). förefaller först och främst behandla den nya paragrafen som en precisering av vad som ska gälla för att köpet ska bli gällande. Man argumenterade för att stadgandet också skulle anses reglera rättsförhållandet till tredje man, dvs. tradition borde inte krävas. Ifall ett köpeavtal har slutits mellan parterna måste man med kommitténs ord ”anta” att äganderätten genast flyttas från säljare till köparen, eftersom det inte går att tänka sig ett köp som inte har till föremål att överlåta äganderätten. Enligt kommittén var tradition inte ett krav för att köpet skulle vara giltigt eller för att äganderätten skulle flyttas över. Att kräva tradition var, som det uttrycktes, i själva verket att blanda samman föreskrifter om köpet och föreskrifter om dess verkställande. När avtal väl har slutits kan vardera parten tvinga motparten till uppfyllelse av dennes prestation, dvs. utgivande av det sålda godset respektive betalning av köpeskillingen. Kommittén gav direkt ingen upplysning om gällande rätt i detta hänseende men anförde att det finns andra länder där traditionsprincipen är gällande. Det var framför allt skyddet för omsättningen som stod i fokus. I förhållande till säljaren var det enligt kommittén ingen tvekan om att redan avtalet innebar en överföring av äganderätten. Men hur skulle man lösa konkurrerande anspråk från en annan köpare (dvs. Enligt lag hade den förste förvärvaren företräde framför senare förvärvare, oavsett god tro och tradition. Enligt kommittén borde tradition krävas i den situationen, om en senare förvärvare i god tro skulle få företräde. Denna uppfattning gick enligt kommittén väl att förena med tanken på att den första förvärvaren vinner äganderätt i förhållande till säljaren. Det var också den tanke som bäst gynnade den allmänna omsättningen. Man jämförde med köp av fast egendom, där det fanns formkrav i syfte att säkra bevisning om köpet. Den typen av formkrav kunde inte tillåtas belasta handeln med lös egendom, men för att ändå skapa säkerhet i handeln borde besittning och god tro vara avgörande. förslag kom att kritiseras och blev därför inte genomfört genast. Kritiken gällde annat än just förslaget om giltigt köp. Den grundläggande invändningen var att de föreslagna ändringarna i alltför hög grad avvek från vad som uppfattades som gamla svenska rättstraditioner. I stället borde man gå försiktigt fram. Som nämnts antogs lösöreköpsförordningen(nr 25, ). in på det nya seklet hade kronofogdarna börjat lägga märke till att utmätningar – främst på landsbygden – hindrades av påståenden från antingen gäldenären själv eller tredje man om att all egendom var såld, även om den rent fysiskt fanns kvar i gäldenärens besittning. Vanligen hade parterna också vid försäljningen kommit överens om att köparen skulle sälja tillbaka lösöret under vissa villkor. gjorde de exekutiva myndigheterna bedömningen att en sådan försäljning hindrade utmätning. Det uppstod sålunda en konflikt mellan de vanliga utmätningsborgenärerna och en ”ny” grupp av borgenärer som hade skaffat sig äganderätt i gäldenärens lösöre utan tradition. Förfarandet visade sig spritt och bedömdes av politiker utgöra ett samhällsproblem. tog i det läget själv initiativ till lagstiftning för att komma till rätta med förekomsten av vad som uppfattades som skentransaktioner och efterhandskonstruktioner. Olika åtgärder diskuterades under utarbetandet av lagstiftningen, särskilt av bevis- förordade i sitt yttrande ett registreringsförfarande, och infördes ett krav på registrering av köpeavtalet när det gällde lösöre som förvärvas av en köpare men lämnas kvar hos säljaren. Genom registreringsförfarandet skulle de aktuella typerna av försäljning bli tydliga för tredje man. I ingressen till lösöreköpsförordning förklarades sålunda att syftet med förordningen var att söka förebygga sådana svekfulla ”tillställningar” som förekommit för att med diktade köpeavhandlingar om gäldenärs lösöreegendom undandra egendomen från utmätning. Helt lyckades man inte stoppa denna typ av överlåtelser. Det visade sig nämligen att många helt enkelt lät registrera sina köp enligt den nya lagen. Detta uppfattades som ett misslyckande, eftersom man i grunden misstrodde dessa transaktioner och bedömde dem som bedrägerier. Det var dock svårt att bevisa misstankarna, varför formkraven skärptes . Det infördes bl.a. regler om att köparen kunde åläggas att gå ed på köpets riktighet. förordning är alltjämt gällande; en namnändring skedde (SFS 1977:673). Lagen var från början inskränkt till att gälla endast vid utmätning, men tillämpningsområdet utvidgades till att gälla även vid konkurs. infördes ett slags karenstid innan registreringen fick verkan vid utmätning och konkurs. Lagen visade sig likväl snart oklar och ställde domstolar och parter inför svårigheter. Tolkningen ägnades stort utrymme i den akademiska litteraturen. Det visade sig bl.a. vara fortsatt svårt att leda i bevis att det rörde sig om skentransaktioner, eftersom utmätningsborgenären hade den fulla bevisbördan för att avtalet var ett undandragande i form av en skenrättshandling, och därmed ogiltigt. Den som hade gjort ett lösöreköp hade därmed en stark ställning. Den presumtionsregel som infördes i 69 § utsökningslag och som innebar en viss bevislättnad för sökanden gjordes inte tillämplig på egendom som omfattades av ett registrerat lösöreköpskontrakt. Framför allt var det dock lagens tillämpningsområde som vållade tolkningsproblem. Många torde ha varit av den uppfattningen att sådana köp som reglerades av lagen ofta innefattade en form av förtäckt pantsättning och att sådana köp alltså innebar en kringgående av traditionskravet. För pantsättning gällde som sagt – då som – ett krav på tradition enligt 10 kap. 1 § handelsbalken. Andra bedömare menade att köpen inte alltid kunde betraktas som skentransaktioner, utan att affärerna – låt vara att de befann sig i en gråzon – ändå avspeglade ett verkligt kommersiellt intresse av att överlåta egendom eller låna pengar på den. Behovet av kapital var stort inom jordbruket, och normalt ägde man endast sådan egendom som man behövde behålla för att sköta bruket. I diskussionen framhölls att det saknades möjlighet att pantsätta egendom som var nödvändig i jordbruket och att säkerhetsöverlåtelserna i vart fall med tiden kommit att bli den vanligaste typen av lösöreköp. Även andra uppfattningar om lagens syfte och tolkning förekom. Ett ställningstagande om lagens tillämpningsområde gjordes av i rättsfallet NJA 1912 s. 156. Domstolen slog fast att säkerhetsöverlåtelser omfattades av lösöreköplagens tillämpningsområde. utvecklade sin mening: Det s.k. lösöreköpet är i typiska fall – dvs. fall för vilkas skull särskild lagstiftning i ämnet ansetts påkallad – icke att hänföra vare sig till köp eller till pantsättning utan företer bilden av ett sammansatt rättsärende, en kombination av formell eller abstrakt äganderättsöverlåtelse och vissa biavtal eller förbehåll, som giva åt överlåtelsen dess säregna karaktär. Överlåtelsens ändamål är att bereda säkerhet för en redan aktuell eller tillsvidare endast eventuell fordran. Genom biavtal eller förbehåll, syftande till återgång av överlåtelsen, då fordran , kommer nämnda ändamål mer eller mindre tydligt till uttryck. Uteblir betalning, realiseras samma ändamål i enlighet med kontrahenternas avsikter på det sätt, att överlåtelsen blir beståndande. Lösöreköpet avser sålunda i likhet med pantavtalet att bereda realsäkerhet, men denna ska vid lösöreköpet inte åvägabringas genom pantsättning, som berövar gäldenären besittning av egendomen, utan genom äganderättsöverlåtelse; åtminstone tillsvidare ska egendomen förbli i gäldenärens besittning. I ett senare rättsfall – NJA 1925 s. 130 – fick tillfälle att pröva om lagen gällde också vanliga omsättningsköp. Målet gällde fyra ångvinschar, som köparen beställt hos ett varv. När vinscharna var klara för leverans, behövde köparen inte ta dem i anspråk direkt utan bad varvet förvara dem där . Säljaren gick därefter i konkurs. Köparen hävdade i rättegången att detta var fråga om ett typiskt köpeavtal, på vilket lösöreköplagen inte var tillämplig. Konkursboet företrädde motsatt uppfattning. Domstolen ogillade köparens separationsyrkande, eftersom köpet inte hade registrerats enligt lösöreköplagen. Lösöreköplagen var alltså tillämplig även på ett vanligt omsättningsköp. – I rättsfallet NJA 1925 s. 453 gällde köpet ved, som vid säljarens konkurs låg kvar hos denne. Veden var märkt. Någon lösöreköpsregistrering hade inte skett, varför köparen inte fick separationsrätt i veden. rättsfall stod det klart att inte bara säkerhetsöverlåtelser utan även vanliga omsättningsköp föll under registreringskravet. Någon bedömning av om transaktionen i själva verket var en förtäckt pantsättning gjordes inte av myndigheterna. Däremot måste affären betecknas som ett köp, även om pantsättningssyftet framgick av handlingarna. Därmed var rättsläget kring lösöreköplagen till stora delar klarlagt av domstolarna. De bakomliggande orsakerna till lösöreköpsregleringen bör betonas. Lagstiftningen berodde på kreditgivningens tillkortakommanden och var – som konstaterats i den juridiska litteraturen – ett slags embryo till en mer ordnad hypotekarisk panträtt i lös egendom, dvs. säkerhet utan krav på tradition. Lösöreköpen förekom främst på landsbygden, som genomgick stora ekonomiska och sociala förändringar och där många pressades av utvecklingen. Det fanns behov av kapital men endast outbildade möjligheter att ställa adekvat säkerhet. Bank- och kreditväsendet var outvecklat – ofta sköttes utlåningen utanför städerna av storbönder. Fastigheter kunde intecknas, men långt ifrån alla ägde fast egendom – i själva verket relativt sett allt färre i och med folkökning och ägoskiften som gynnade större enheter. I övrigt fanns endast handpanträtt att tillgå, men nästan allt lösöre som fanns behövdes i jordbruket. Underpantsättning var som sagt inte tillåtet. innebar den ekonomiska utvecklingen att det fanns samlat kapital som behövde investeras. Frågan om möjligheten att lagstiftningsvägen skapa en mera riktig hypotekarisk panträtt i lös egendom uppmärksammades av Lagberedningen efter lösöreköpförordningens tillkomst (se nedan). Det dröjde dock ytterligare innan lagstiftaren skapade ett regelrätt företagshypoteksinstitut. infördes sådan lagstiftning för tillverkningsföretagen. Först skapades möjlighet till motsvarande inteckning i lös egendom inom jordbruket. Det är också väl känt att det svenska intresset för fransk rätt snart ersattes av reception av tysk rätt. Var det tysk rätt, med sitt traditionskrav, som också kom att påverka händelserna på 1830- talet när lösöreköpsreglerna infördes? Eller var det rentav romerskrättsligt inflytande som låg bakom lösöreköpsregleringen? Den förklaring som gavs var, som framgått, av mer handfast karaktär – att motverka borgenärsbedrägerier. Men givetvis måste man också ha varit medveten om traditionsprincipen, dess förekomst i och dess förankring ända tillbaka till romersk rätt. Föreställningen om de sakrättsliga grundproblemen kom över huvud taget att utvecklas på grund av lösöreköpsreglerna. I äldre rätt hade sakrätten främst kretsat kring konkurrerande förvärv av samma sak (tvesala etc.), dvs. vad vi kallar sakrättens omsättningsskyddande funktion. Tredskande borgenärer omtalas i och för sig och lag innehåller utsökningsrättsliga regler om kvarstad och bysättning (häkte). Men att utmätnings- och konkursinstituten rymde även en sakrättslig dimension skild från frågan om vilken egendom som gäldenären ägde och som därmed kunde omfattas av tvångsåtgärder, det var en insikt som påskyndades av ökad handel och näringslivets utveckling. Intresset av ett effektivt verkställighetsväsende kom allt mer i fokus och kom att vägas mot köparnas, eller oftare, vissa långivares intressen. Upplysningens humanistiska ideal gjorde också att äldre tankar om att gäldenären på olika sätt skulle bestraffas för sin betalningsoförmåga blev omoderna. handlade det mer om ekonomisk nytta. Parallellt med den samhälleliga reaktionen på lösöreköpen genomgick den svenska tillverkningsindustrin vid mitten av seklet genomgripande förändringar, en utveckling som kom att få sitt genombrott . Industrialismen medförde att kapital samlades och innebar därmed en stark investeringsvilja – och ett åtföljande stort kapitalbehov för andra. En marknad växte fram och produkter började tillverkas i stor skala. På 1840- talet kom efter fransk förebild den första aktiebolagsrättsliga lagstiftningen. drogs fram genom landet. Resterna av skråväsendet avskaffades. Näringsfrihet infördes i liberalistisk anda. Nya marknader öppnades upp genom kolonialismen och den internationella handeln. en ny stor grupp arbetare i städerna, vilka levde under besvärliga omständigheter. På vissa håll i landet skedde en omfattande emigration till framför allt . Arbetet med reformen av lag fortsatte även under den intensiva tid då lösöreköpsförordningen tillkom. arbete, redovisat , övertogs av Lagberedningen. lade Lagberedningen fram sitt förslag till ny handelsbalk och utsökningsbalk. I 1 kap. 2 § förslaget till handelsbalk återfanns den bestämmelse som redan föreslagit och som innebar att avtalsprincipen lagfästes. Lagberedningen arbetade vidare in den då helt nya lösöreköpsförordningen i sitt förslag till handelsbalk, 1 kap. 25–28 §§, eftersom sådana köp slutas ”i redlig afsigt och på fullkomligt god tro”. Beredningen tog in ett förslag om att offentliggörandet av lösöreköpet skulle förnyas . Lagberedningen nöjde sig emellertid inte med att föreslå en paragraf om avtalsprincipen samt en överföring av lösöreköpsregleringen till den föreslagna nya . Det fanns uppenbarligen en uppfattning om att dessa regler inte räckte utan att det behövdes nya former för kreditsäkring, i synnerhet på jordbrukets område. Beredningen lade därför fram ett förslag om underpantsättning i lös egendom. Man konstaterade att utvecklingen sedan 1734 års lag gått mot att skapa möjlighet till underpant för särskilda näringsgrenar, t.ex. till fabrikanter, arbetare i samt fiskare i . , , borde av rättviseskäl även jordbruket gynnas på liknande sätt. Även om kapitalbehovet för varje enskild gård eller jordbrukare inte behövde vara så stort, var jordbrukets samlade kapitalbehov inte oväsentligt. I synnerhet kunde de icke jordägande bönderna behöva kapital för att köpa kreatur och redskap, underhålla hus och – ”för att komma ett litet stycke längre i treflighet och lycka” – köpa sig en stuga eller en ladugård. Beredningen såg uppenbarligen inte bara ekonomiska utan jämväl sociala skäl att föreslå förbättrade kreditmöjligheter för jordbruket. Här nämndes också att underpantsättning borde finnas att tillgå för vem som helst som behövde en mer tillfällig kredit för att avvärja ekonomiska problem. En underpantsättning skulle enligt förslaget upprättas skriftligen, och den skulle offentliggöras genom inteckning. skulle inteckningen förnyas. Underpantsättningen behövde inte avse viss specificerad egendom utan tog sikte just på viss typ av egendom, t.ex. kreatur, redskap, råämnen etc. Lagberedningens förslag kom dock aldrig att realiseras. Utvecklingen gick nu bort från stora lagreformer och i stället i riktning mot att försöka reglera de olika delarna av den centrala förmögenhetsrätten för sig. Fransk rätts påverkan blev mindre och ersattes av intryck från tysk rätt, vars civilrätt blev föremål för en omfattande kodifikation, Bürgerliches Gesetzbuch, som alltjämt gäller. Tanken på att lagfästa avtalsprincipen i hölls emellertid levande. När det gäller avtals- och köprätten kom ett förslag om en ny lag om köp och byte. Förslaget innehöll en paragraf med avtalsprincipen, men förslaget kritiserades av , eftersom paragrafen inte ansågs innehålla någon rättsföljd. Arbetet inriktades senare på en rent köprättslig lagstiftning i huvudsak utan sakrättsliga inslag, vilket resulterade lag om köp och byte av lös egendom. I den togs det inte med någon reglering om äganderättens övergång vid köp. kom det nordiska samarbetet att betyda mycket för den civilrättsliga lagstiftningen (t.ex. lag om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område liksom lagen om kommission ). antogs en ny utsökningslag, vilken kom att gälla fram till dess nuvarande utsökningsbalk infördes . En äganderättspresumtion (jfr nuvarande 4 kap. 18 § utsökningsbalken) skrevs in lag (69 §). Den goda tillgången på råvaror i kombination med den industriella och tekniska utvecklingen innebar att upplevde en stark ekonomisk utveckling. lyckades stå utanför de båda världskrigen, och den svenska indu- strin kom även efter att uppleva en framgångsrik tid, särskilt exportindustrin (verkstads- och råvaruföretag). slår den moderna massproduktionen igenom. I takt med höjd levnadsstandard och urbanisering köper konsumenter lösa saker, bilar, möbler etc. Varuhandeln ökar. Industriproduktionen blir också alltmer tekniskt komplicerad. Detta leder till nya behov av specialtillverkade delar som ska användas i verkstadsföretagens produktion. Underleverantörerna blir fler. Ju mer tekniskt avancerade och komplexa produkterna blir, desto mer kunskap behövs för att kunna använda dem. Under de sista decennierna av kommer industrin att alltmer efterfråga större tekniska lösningar, innefattande såväl själva lösöret som montage, service och drift av lösöret, t.ex. maskinell utrustning för industritillverkning. Transaktionerna kan sträcka sig i tiden. Den centrala civilrätten är föremål för endast begränsade insatser från lagstiftarens sida , med undantag för skuldebrevslagen och gåvolagen. Stora delar av den centrala lagstiftningen är redan på plats efter det nordiska samarbetet . Det är i stället annan, mer välfärdsbetonad lagstiftning, som – med den parlamentariska demokratins genombrott – kommer att känneteckna utvecklingen och framåt.