sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Om tingsrätten menade att det var skiss under förundersökningen som stämde med skiss under förundersökningen kan det anmärkas att inför rätten uppgav att hennes skiss möjligen hade ändrats i efterhand av någon annan än henne, vilket i sitt förhör inte heller uteslöt. Tingsrätten prövade och fann att det inte fanns anledning att anta att hade ”läst in sig” på fallet utifrån den till- gång han hade haft till massmedia. Tingsrätten angav inte vilket stöd den hade för den slutsatsen. Tingsrätten konstaterade att det genom förhören med de inblandade poliserna och behandlande terapeuterna hade fram- kommit att det inte förekommit någon informationsöverföring mellan terapi- och polisarbetet som rörde gärningen. Mot bakgrund därav ansåg tingsrätten att det inte fanns anledning till antagande att hade kommit att påverkas i sitt uppgiftsläm- nande genom det sätt som polisutredningen hade bedrivits eller att terapibehandlingen hade påverkat till att lämna orik- tiga uppgifter. Det framgår inte om tingsrätten gjorde några sär- skilda överväganden beträffande tillförlitligheten i polisernas och beskrivning av hur arbetet bedrivits. Avslutningsvis framgår det inte att tingsrätten vid bevisvärde- ringen beaktade att det fanns en annan person som tidigare hade dömts för bortförandet av . Visserligen hade domen ändrats av hovrätten som inte ansåg att utredningen mot mannen kunde anses innefatta tillräcklig bevisning för att han hade fört bort . Inte desto mindre borde tingsrätten i domen ha analyserat vilken betydelse den tidigare domen kunde ha för be- dömningen av om det var ställt bortom rimligt tvivel att var rätt gärningsman. av det granskade materialet Utgångspunkten för vår granskning har varit att först dömdes för åtta mord för att sedan, efter resning, bli friad från dem alla. Vi har ovan redovisat vad som hänt och hur rätts- väsendet och vården agerat i samband med de aktuella brottmåls- processerna. I detta avsnitt kommer vi att redogöra för de slut- satser som enligt vår mening låter sig dras av det inträffade. Inledningsvis ser vi anledning att särskilt lyfta fram fyra huvud- punkter som vi anser har haft avgörande betydelse för hur det kom sig att blev misstänkt, åtalad och dömd för de åtta morden. Dessa punkter återkommer i den följande analysen av materialet, men för att tydliggöra vilka faktorer som vi menar haft särskilt stor betydelse för det inträffade har vi valt att lyfta fram dessa redan i inledningen. För det första kan det konstateras att några polisutredningar aldrig hade inletts om inte själv hade börjat berätta om morden. Efter att under en kort inledande period ha uttryckt viss tveksamhet om sin skuld, kom han snart att erkänna och be- rätta om ett stort antal mord och gå in i rollen som oberäknelig och hänsynslös mördare. Likaså är klart att det utan erkännanden hade varit omöjligt att nå fram till fällande domar i de olika rättegångarna. eget agerande har med andra ord haft stor betydelse för det inträffade. För det andra bör framhållas den särskilda hänsyn till person som genomsyrade utredningsarbetet och som också tilläts påverka bedömningen och hanteringen av de uppgifter han lämnade. Vid den aktuella tiden bedömdes vara allvarligt psykiskt störd och hans eget agerande och berättande Sammanfattande analys av det granskade materialet stärkte den uppfattningen. Genom att anpassa utredningsarbetet till särart och särskilda förutsättningar kom man under förundersökningarna i flera avseenden att frångå sedvanliga förhörs- och utredningsmetoder. Enligt vad sade berodde de senkomna erkännandena på att tidigare ”för- trängda” minnen började komma tillbaka med hjälp av terapi. De många felaktiga uppgifterna och osäkerheten i berättandet var, enligt honom själv, en följd av att han hade svårt att närma sig dessa minnen och berätta om morden. Han uppgav därför att han i många fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. Sådana fel- aktiga uppgifter kallade han för ”medvetna avvikelser”. förklaring till sitt berättande förefaller inte ha blivit ifrågasatt av hans psykoterapeuter och inte heller av den psykolog som anlitades som rådgivare åt polis och åklagare. Tvärt- om synes förklaringsmodellen indirekt ha fått viss legitimitet bland annat genom att psykoterapeuterna närvarade när i polisförhören beskrev sina svårigheter att berätta. I några av domarna framgår också att den andra psykoterapeuten, som tog över terapin med , samt den rådgivande psykologen, som vid tiden ansågs vara en av landets ledande rättspsykologer, vid rättegångarna bland annat redogjorde för svårigheterna med att minnas och berätta om traumatiska hän- delser. Den rådgivande psykologen uppgav även att i sitt berättande behövde flera försök för att nå fram och att det handlade om ett successivt närmande, samt att han inte betvivlade att uppgifter var riktiga. Även dennes agerande har med största sannolikhet gett ytterligare legitimitet åt förklarings- modellen, det vill säga förklaringen till varför det var svårt för att lämna utförliga och korrekta uppgifter. Under utredningsarbetet föreslog den rådgivande psykologen en kognitiv förhörsmetodik som skulle underlätta för att minnas. Metoden är vedertagen och anses leda till goda resultat, se närmare i avsnitt 3.2.1. I korthet går metoden ut på att den hörde ska få hjälp med att mentalt återetablera de yttre och inre förutsättningar som rådde för att på det sättet lättare minnas det som hänt. När en utredning har till syfte att bedöma sannings- halten i en berättelse genom jämförelser mot faktiska fynd och övriga förhållanden bör dock metoden av naturliga skäl användas med försiktighet och på ett sätt som inte riskerar att förmedla in- Sammanfattande analys av det granskade materialet formation till den misstänkte. Någon sådan särskild hänsyn tycks emellertid den rådgivande psykologen inte ha förespråkat. Metoden kom därför delvis att användas på ett sätt som innebar att blev vägledd i sitt berättande och på olika sätt fick känne- dom om vissa faktiska fynd och övriga förhållanden som hans egna uppgifter egentligen borde ha kontrollerats mot. Eftersom förklaringsmodellen för berättande accepterades i utredningsarbetet fick det till följd att de många fel- aktiga och osäkra uppgifterna inte behövde leda till ett ifråga- sättande av erkännanden i sig. När felaktiga svar dessutom inte behövde betyda annat än att det handlade om en medveten avvikelse blev uppgifter närmast immuna mot vad man skulle kunna kalla falsifiering. Antingen var upp- gifterna korrekta eller så kunde de förklaras av svårigheter att berätta om händelserna. Hänsynen till särart och särskilda behov kom att i relativt stor utsträckning prägla även rättegångarna. Det sätt som förundersökningarna hade bedrivits på, med en anpassning till person, innebar att förhören med honom hade blivit både ostrukturerade och oerhört omfattande. Det var därför svårt att lägga fram bevisningen och förhören inför rätta på det sätt som föreskriver. Dessutom behövde tingsrätterna, på grund av målens speciella karaktär, få kännedom om i vilken ut- sträckning uppgifter redan från början – och i vart fall innan han hade tagit del av förundersökningen – stämde med faktiska fynd och omständigheter. Följden blev att åklagaren, vid flera av rättegångarna, tilläts höra förhörsledaren eller andra poliser om vad tidigare hade berättat och hur de uppgifterna stämde med faktiska fynd och omständigheter. Någon närmare kontroll mot det bakomliggande förhörsmaterialet tycks dock inte ha skett. Vid några av förhandlingarna hördes dessutom , i vart fall delvis, först efter det att åklagaren hade presen- terat uppgifter om vad tidigare hade berättat under förhör och rekonstruktioner. Som en följd av de nu beskrivna anpassningarna kom tings- rätterna att godta inte enbart att de fick ett sämre underlag för sin bedömning. Tingsrätterna avsade sig även delar av det kontroll- system som finns inbyggt i processordningen till skydd för den enskilde. Sammanfattande analys av det granskade materialet En tredje omständighet som vi bedömer har haft stor betydelse för utgången är att de mer tongivande aktörerna – det vill säga för- hörsledaren, åklagaren, den andra psykoterapeuten och den råd- givande psykologen – bibehöll sina roller under hela den tid som utredningarna pågick. I samtliga utredningar där det fanns en kropp anlitades dessutom en och samma rättsläkare, i några fall tillsam- mans med en kollega. Även denne rättsläkare måste därför anses ha kommit att ingå i gruppen kring . Mellan förhörsledaren, åklagaren, psykoterapeuten och den råd- givande psykologen förekom ett stort antal kontakter kring hante- ringen av och dennes uppgifter. Förutom mer prak- tiska frågor synes kontakterna även ha syftat till att skapa goda för- utsättningar för att berätta om morden. Utifrån sina skilda professioner tycks dessa aktörer inte ha sett någon anledning att ifrågasätta varandras bedömningar. Oavsett vilken uppfattning var och en av dem inledningsvis hade om morderkännandena ut- visar deras agerande inte annat än att de utgick från att erkännanden var riktiga. Det ligger nära till hands att tro att var och ens tilltro till övriga aktörers bedömningar bidrog till att uppgifterna inte ifrågasattes i större utsträckning än som skedde. Inom gruppen tycks det ha utvecklats ett grupptänkande och en strävan efter samsyn, något som sannolikt påverkade det faktum att alternativa händelseförlopp inte kom att utredas i tillräcklig ut- sträckning. I stället inriktade utredarna sig främst mot att söka efter information som gav stöd för erkännandets riktighet. Till- räcklig hänsyn togs inte till de omständigheter som var och en för sig eller sedda i ett större sammanhang indikerade att inte var rätt gärningsman. Slutligen, och för det fjärde, anser vi att utgången i stor grad kom att påverkas av att förhandlingarna inte var kontradiktoriska till sin karaktär. Genom att såväl åklagaren som försvaret argumenterade för fällande domar gick den naturliga kontrollfunktion förlorad som uppstår när parterna inte är ense om den tilltalades skuld. Med undantag för den sista mordrättegången, där målsägandebiträdet argumenterade för att åtalet skulle ogillas, fanns det inte någon part som ifrågasatte erkännandenas riktighet och det sätt på vilket ut- redningarna lades fram inför domstolen. Särskilt med beaktande av att svagheterna i det material som presenterades inte kunde upptäckas förrän vid en mer omfattande genomgång av Sammanfattande analys av det granskade materialet materialet, blev det därför av stor betydelse hur åklagaren lade fram förundersökningsmaterialet. I den delen är vår bedömning att ut- redningarna inte presenterades på ett tillräckligt objektivt och rätt- visande sätt. Det faktum att förhandlingarna inte blev kontradiktoriska bi- drog sannolikt även till att tingsrätterna inte tillräckligt noggrant bedömde utredningarnas fullständighet och inte ställde tillräckligt höga krav på vilken bevisning som krävs för att kunna döma någon för mord. I stället tycks tingsrätterna i allt för hög grad ha kommit att förlita sig på erkännande. 13.2Förundersökningsarbetet och presentationen av utredningen vid huvudförhandlingarna 13.2.1Allmänt om förutsättningarna för utredningsarbetet Utredningsarbetet med anledning av morderkän- nanden var svårt och förutsättningarna i många avseenden speciella. De utredningar som ledde till fällande domar avsåg personer som hade avlidit eller försvunnit , i de flesta fall mellan tio och . I så gott som samtliga fall hade omfattande förundersökningar redan genomförts och miss- tankar funnits mot andra gärningsmän. förekom inte i någon av de tidigare utredningarna vare sig som misstänkt, vittne eller på annat sätt. var vid tiden för erkännandena dömd till sluten rättspsykiatrisk vård och ansågs vara allvarligt psykiskt sjuk. På grund av sin psykiska sjukdom var han ordinerad läkemedel och intog bland annat bensodiazepiner. På gick han dess- utom i terapi och fortsatte med det som förundersökningarna bedrevs. Terapin hade betydelse för förundersökningsarbetet på det sättet att det, enligt vad själv påstod, var med hjälp av terapin som de tidigare ”förträngda” minnena om morden successivt kom tillbaka. Trots att var misstänkt för allvarlig brottslighet begärde åklagaren inte att han skulle häktas. Eftersom redan var frihetsberövad, brottsligheten låg långt bakåt i tiden och utredningarna bedömdes bli tidskrävande, kan vi ha förståelse för det beslutet. En konsekvens av det blev dock att Sammanfattande analys av det granskade materialet inte var underkastad några häktningsrestriktioner och i princip var oförhindrad att ta del av information utifrån genom tidningar, böcker, TV, telefonsamtal och besök. Enligt vår bedömning bidrog samtliga dessa omständigheter till hur utredningsarbetet kom att utformas. I samtliga utredningar utom två hölls över tio förhör med och i två av utredningarna så många som 25 förhör. Van- ligtvis behövs det betydligt färre förhör med en misstänkt, inte minst när den misstänkte själv erkänner brott. En anledning till de många förhören var sannolikt att under de första förhören genomgående lämnade mycket få kontrollerbara uppgifter och förmedlade en betydande osäker- het. De uppgifter som han lämnade stämde dessutom ofta dåligt med kända fakta. I de flesta polisutredningar räcker det med ett eller ett par förhör för att få merparten av den information som behövs från en misstänkt som själv är villig att berätta. Förhören med var som sagt av en helt annan karaktär, något som i sig möjligen borde ha föranlett tvivel hos utredarna. En starkt bidragande faktor till att utredarna inte på ett tidigt stadium avfärdade uppgifter var dock troligen hans förklaring till de osäkra uppgifterna, nämligen att han hade svårt att berätta och att tidigare ”förträngda” minnen successivt kom till- baka till honom med hjälp av intensiv terapi på Säters sjukhus. första psykoterapeut närvarade vid de första för- hören och tycks, i vart fall indirekt, ha gett legitimitet åt förklaring till hur uppgifterna växte fram. Inte heller den psykolog som i ett tidigt skede anlitades som rådgivare åt polis och åklagare förefaller ha ifrågasatt förklaringsmodellen. Tvärtom före- slog han att förhörsarbetet skulle bedrivas utifrån en kognitiv för- hörsmetodik för att ytterligare hjälpa att minnas. Poliser som deltog i utredningsarbetet fick veta att ”var en annorlunda människa som fungerade annorlunda”. Utifrån den förutsättningen tycks också utredningarna ha bedrivits. Sammanfattande analys av det granskade materialet Under utredningarna var det en och samma förhörsledare som hade det huvudsakliga ansvaret och som även deltog under i princip samtliga förhör, vallningar och rekonstruktioner, även om han under några perioder av utredningsarbetet biträddes av olika kolle- gor. Detta innebar möjligen att lärde sig att tolka förhörsledarens reaktioner på de uppgifter han lämnade, vilket eventuellt kan ha fått den effekten att redan förhörsledarens ton- fall, minspel och kroppsspråk till slut kunde ge viss information om huruvida det han berättade var riktigt eller inte. Förhörsledaren har vid möte med kommissionen uppgett att förklarade många av de felaktiga uppgifterna med att han i vissa fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. Sådana felaktiga uppgifter kallade enligt förhörs- ledaren för ”medvetna avvikelser”. Termen medvetna avvikelser nämns också på flera ställen i förhören. Förklaringsmodellen med medvetna avvikelser är inte vedertagen utan tycks ha kommit från själv som ett sätt att förklara sina felaktiga och ändrade uppgifter. Förhörsledaren har även uppgett att han själv såg på sätt att berätta som en ”persienneffekt” med den inne- börden att successivt ändrade sin berättelse på samma sätt som man kan öppna några lameller i taget på en persienn. Ett grundläggande problem med förklaringsmodellen är att de felaktiga och ändrade uppgifterna som lämnade aldrig behövde leda till ett ifrågasättande av erkän- nanden i sig. Eftersom felaktiga svar inte behövde betyda annat än att det handlade om en medveten avvikelse blev hans uppgifter närmast immuna mot falsifiering. Åklagaren har visserligen vid möte med kommissionen uppgett att han ansåg att förklarings- modellen saknade betydelse och att han bara brydde sig om vilka uppgifter som faktiskt kom fram. Inte desto mindre är det svårt att frigöra sig från att förklaringsmodellen ändå kom att prägla utred- ningarna eftersom de innebar att trovärdighet inte i sig behövde ifrågasättas. Vid vår granskning av förhören har vi kunnat se följande mönster som är mer eller mindre genomgående för alla de sju mordutredningar som ledde till fällande domar. lämnade mycket sällan några längre samman- hängande redogörelser för händelseförloppen i de inledande för- Sammanfattande analys av det granskade materialet Särskilt uppgifterna om de mer centrala delarna var ofta trevande och osäkra, något som ledde till att förhörsledaren ställde många och detaljerade frågor. När det däremot kom till mer peri- fera skeenden före och efter morden, egna och andras känslor samt doft- och naturupplevelser var inte sällan fri och mångordig i sitt berättande. förmedlade ofta att han var osäker på det han be- rättade och tycks, med stöd av hur förhörsledaren bemötte svaren, ha fångat upp huruvida det han sagt stämde med utrednings- fynden eller inte. Vissa följdfrågor ställdes på ett sådant sätt att det för torde ha stått klart att den uppgift han lämnade var riktig. När å andra sidan lämnade uppgifter som inte stämde med de faktiska förhållandena förmådde förhörs- ledaren att överväga sitt svar genom att fråga om han var övertygad om det han just sagt eller om han kunde utesluta att det var på annat sätt, ibland med angivande av ett alternativt svar. Ofta ledde förhörsledarens påpekanden till att justerade svaret i antydd riktning. ställde förhörsledaren frågor om sådant som förekom i utredningen men som inte tidigare nämnt (exempelvis såg, rep, glasögon, väska, pläd, födelsemärke och en- skilda personer). Följden blev i princip alltid att lämnade uppgifter i enlighet med det efterfrågade och därigenom förde in detaljer som överensstämde med de faktiska förhållandena. I flera av utredningarna lämnade under de olika förhören högst varierande uppgifter om tillvägagångssätt, offrens utseende och klädsel, färdvägar, brottsplatser, gömslen för likdelar och medgärningsmän. Trots att det således funnits flera olika versio- ner för förhörsledaren att utgå från gjorde han, genom att ställa följdfrågor om just de svar som stämde väl, det möjligt för att förstå vilka delar av berättelserna som var riktiga. Så snart gav tillräckligt korrekta svar om ett visst för- hållande lämnades saken dessutom oftast därhän. Förfarandet inne- bar att ett stort antal felaktiga uppgifter inte behandlades igen i förhören. Betydelsen och värdet av korrekta uppgifter minskar givetvis om långt fler av de lämnade uppgifterna inte stämmer. Trots detta ifrågasattes inte erkännanden i för- hören i tillräcklig mån och konfronterades inte Sammanfattande analys av det granskade materialet heller med varför så många av hans uppgifter motsades av faktiska fynd. Allt eftersom fick mer och mer detaljerade frågor gav han mer och mer detaljerade svar. Trots att det i vissa fall hade gått så långt som morden lämnade i vissa avseenden till slut påfallande utförliga uppgifter även om så- dant som inte hade med de centrala skeendena att göra. Mer eller mindre okontrollerbara uppgifter om detaljerade mark- och doft- minnen och andra mycket ingående beskrivningar, som till exempel att en passerande bil hade imma på rutan, tycks ha gjort åklagaren och utredarna än mer säkra på sin sak. Det kan ifrågasättas om inte sådana påstådda minnen snarare borde ha väckt en tveksamhet till sanningshalten i stort. I två av utredningarna fick se fotografier av fynd- platser och offer, med den angivna avsikten att fotografierna ytter- ligare skulle öka hans minnesförmåga inför kommande förhör. För- farandet var sannolikt ett resultat av den kognitiva förhörsmetodik som den rådgivande psykologen förespråkade. Metodiken användes här på ett olämpligt sätt. Genom att visa fotografierna för gav man denne kännedom om hur offren såg ut, vad de hade på sig, hur de var placerade samt hur det såg ut i anslutning till offren. Även vid vallningarna och rekonstruktionerna kom att kunna tillgodogöra sig information om hur det hade sett ut på platserna och, i några fall, även hur gärningsmannen sannolikt agerat. För vår närmare analys i dessa delar hänvisas till avsnitt 13.2.3. Genom det sätt på vilket förhören genomfördes kom beskrivningar av händelseförlopp, offer och andra detaljer successivt att stämma allt bättre överens med kända fakta. Att på olika sätt kom att bli vägledd i sitt berät- tande var särskilt olyckligt eftersom det saknades teknisk bevisning och vittnen som gav stöd för att han hade utfört morden, att han hade varit på de aktuella platserna eller att han hade haft kontakt med offren. erkännanden kunde därför enbart be- dömas genom en granskning mot faktiska fynd och i övrigt kända förhållanden. Möjligheten till en sådan granskning gick dock till stora delar förlorad eftersom det inte kan uteslutas att uppgifter på olika sätt hade blivit påverkade. Sammanfattande analys av det granskade materialet har vid möte med kommissionen uppgett att det hände att förhörsledaren ibland förmedlade uppgifter till honom eller psykoterapeuterna om gjorda fynd eller andra faktiska om- ständigheter som framkommit under utredningen men som inte hade berättat om. Enligt skedde detta utifrån den rådgivande psykologens instruktioner i avsikt att hjälpa att minnas och för att han skulle kunna bearbeta uppgifterna i terapin. Påståendet har tillbakavisats av såväl förhörs- ledaren som den rådgivande psykologen och psykoterapeuterna. Vid vår granskning har vi inte heller kunnat hitta något bevis för att uppgifter lämnades vidare till på ett sådant, nästan utstuderat, sätt. Såvitt gäller den vägledning som vi i vår granskning har kunnat se att fick under förundersökningarna har vi ingen anledning att tro annat än att förhörsledaren och åklagaren var av uppfattningen att var den faktiska förövaren och att de på olika sätt ville hjälpa honom framåt i berättandet. Inte desto mindre är det vår bedömning att det sätt som förhören genomför- des på kom att bli en bidragande faktor till att döm- des för de åtta morden. Slutligen kan nämnas att förhören med genom- fördes med vetskap om att intog olika sorters läke- medel, bland annat sådana som hade en lugnande effekt. Kunskapen om vilken inverkan bland annat bensodiazepiner kan ha på förhörs- resultat var mycket begränsad. Vi har emellertid vid vår granskning inte kunnat dra några säkra slutsatser om att uppträdde märkbart drogad under förhören. Mycket talar för att han hade utvecklat en tolerans för de läkemedel han nyttjade. mentala hälsa i sig borde dock ha utgjort en större osäkerhetsfaktor vid bedömningen av sanningshalten i hans erkän- nanden än vad som synes ha varit fallet. I avsnitt 13.2.5 kommer vi närmare att beröra hur förhören under förundersökningarna presenterades vid huvudförhandlingarna. Sammanfattande analys av det granskade materialet 13.2.3Vallningar och rekonstruktioner med De vallningar som gjordes i utredningarna synes huvudsakligen ha skett i två olika syften. Dels genomfördes vallningar i de två utred- ningar där offrets kropp fortfarande saknades. Sådana vallningar hölls på platser där hade uppgett att han på olika sätt hade hanterat offren eller gjort sig av med offrens kroppsdelar och tillhörigheter. Syftet med de vallningarna var framför allt att återfinna kroppsdelarna eller tillhörigheterna, men även att kontrollera om kunde visa vägen till angivna områden. Inte vid någon av dessa vallningar gjordes fynd av vare sig kroppsdelar eller tillhörigheter som med säkerhet kunde bindas till offren.