sou · H3B324d2 · 2015-03-23 00:00:00 — Bestämmelserna i 4 kap. 8–10 §§ KL handlar om när valbarheten upphör för en förtroendevald, förtroendevalds frivilliga avgång och återkallelse av uppdrag. Av 4 kap. 8 § KL framgår att om en förtro- endevald upphör att vara valbar, upphör också uppdraget genast. Fullmäktige får dock besluta att en förtroendevald som valts av full- mäktige får ha kvar sina uppdrag under återstoden av mandattiden. I 4 kap. 9 § KL anges att fullmäktige ska befria en förtroendevald från uppdraget när den förtroendevalde önskar avgå, om det inte finns särskilda skäl mot det. Av 4 kap. 10 § KL framgår att fullmäk- tige i vissa fall får återkalla uppdraget för en förtroendevald som valts av fullmäktige. Det kan ske om den förtroendevalde har vägrats ansvarsfrihet eller genom en dom som har fått laga kraft har dömts för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse eller där- över. Utredningen anser att bestämmelserna i 4 kap. 8–10 §§ KL är direkt tillämpliga på borgarråd eftersom de enligt utredningens be- dömning är förtroendevalda, oavsett om de innehar ett annat kom- munalt uppdrag eller inte. Hänvisningarna som finns i borgarråds- bestämmelserna behöver därför inte finnas kvar. Slutligen anges i 4 kap. 10 a § KL att fullmäktige får återkalla uppdragen för samtliga förtroendevalda i en nämnd om den politiska majoriteten i nämnden är densamma som i fullmäktige. Syftet är att underlätta majoritetsskiften . I sådant fall måste återkallelsen avse samtliga ledamöter. Fullmäktige får också återkalla uppdragen vid förändringar i nämndorganisa- tionen. Förtroendeuppdragen upphör att gälla när val av nya leda- möter och ersättare har förrättats eller när en ny nämndorganisation träder i kraft. Hänvisningen i 4 kap. 10 a § KL innebär att borgarråd kan ent- ledigas mot sin vilja under löpande period på motsvarande sätt som förtroendevalda i nämnderna i andra kommuner. Återkallelsen ska i sådant fall omfatta samtliga borgarråd och inte bara det borgarråd som sitter i nämnden. I förarbetena anges att återkallelsen ska om- fatta samtliga borgarråd och kan inte användas för att entlediga enstaka borgarråd. En förskjutning av den politiska majoriteten i fullmäktige måste kunna avspegla sig även i fördelningen av borgar- rådsposter och i borgarrådens respektive uppgifter.19 Av vad utred- ningen erfarit har samtliga borgarråd förtroendeuppdrag i kommun- styrelsen eller i andra nämnder. Även om den särskilda bestämmel- sen avskaffas är det således möjligt att entlediga samtliga borgarråd om detta beslutas av fullmäktige med stöd av 4 kap. 10 a § KL. Med hänsyn till detta anser utredningen att nuvarande 4 kap. 26 § KL inte behöver finnas kvar i kommunallagen. I 4 kap. 27 § KL anges att fullmäktige får ge borgarråden ekono- miska och andra förmåner i deras uppdrag som svarar mot de löne- och anställningsvillkor som gäller för kommunens anställda. I prak- tiken har dock i sitt reglemente beslutat att arvode utges till borgarråden med belopp motsvarande en viss andel av statsrådsarvodet. har till utredningen uppgivit att bestäm- melsen om borgarrådens förmåner bör vara kvar. Med stöd av denna bestämmelse får borgarråden rätt att vara föräldralediga, uppbära sjuklön vid sjukdom och vara tjänstlediga. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att för borgarråden gäller ett särskilt tjänstereglemente. Enligt detta är deras ekono- miska och övriga förmåner i stort sett desamma som de anställdas.20 Enligt utredningens mening kan det diskuteras om inte de gene- rella bestämmelserna i kommunallagen kan ge utrymme för att be- vilja förmåner på liknande sätt. Det saknas dock klar rättspraxis kring frågan. Det kan därför tänkas att vissa förmåner som borgarråd kan beviljas inte är möjliga att ge kommunal- eller landstingsråd. Mot bakgrund av att utredningens översyn inte syftar till att försämra 1993/94:188 s. 96. 1990/91:117 s. 174. möjligheter att behålla sitt system föreslår utredningen att bestämmelsen om ekonomiska förmåner och andra förmåner till borgarråd i därför tills vidare ska behållas i kommunallagen. Man kan dock konstatera att inte i alla delar följer bestämmelsen, t.ex. när det gäller principerna för att ge arvode. Därför bör denna fråga ses över i särskild ordning. Det framgår av 4 kap. 28 § KL att borgarråd ska närvara vid full- mäktiges sammanträden. De får vidare delta i överläggningarna och framställa förslag men inte delta i besluten. Det anges i 5 kap. 21 § KL att fullmäktige får bestämma att också andra än ledamöter ska ha rätt att delta i överläggningarna men inte i besluten. Det får fullmäktige i sådant fall göra i arbetsordningen om man vill ge denna rätt till borgarråd eller t.ex. till ett kommunal- råd som inte är ledamot i fullmäktige. Det finns också möjlighet för fullmäktige att besluta om detta i enskilda fall. Av 5 kap. 38 § KL framgår att fullmäktiges sammanträden är offentliga. Av andra stycket framgår dock en inskränkning genom att fullmäktige får besluta att överläggningen i ett visst ärende ska hållas inom stängda dörrar. Detta skulle innebära att ett borgarråd som inte är ledamot i fullmäktige inte skulle få närvara vid över- läggningen i ett sådant ärende. Ledamöternas tystnadsplikt regleras i offentlighets- och sekretesslagen och ett borgarråd som inte är ledamot i fullmäktige anses som utomstående och omfattas inte av tystnadsplikten. kan då inte vara med vid överlägg- ningen av ärendet. Vid ett avskaffande av borgarrådsbestämmelserna skulle det inne- bära en inskränkning i de rättigheter borgarråden har . Därför föreslår utredningen en generell bestämmelse om att även kommunal- råd, borgarråd eller landstingsråd som inte har plats i fullmäktige ska närvara vid fullmäktiges sammanträden. Utredningen föreslår vidare att sådana förtroendevalda ska få delta i fullmäktiges över- läggningar. Det innebär att de dock inte kan vara med i överlägg- ningar där det föreligger sekretess. Det finns ingen bestämmelse i nuvarande kommunallag som ger en förtroendevald som inte är leda- mot i fullmäktige rätt att framställa förslag i fullmäktige. Enligt ut- redningens mening bör bestämmelserna i 4 kap. 28 § KL finnas kvar i en ny kommunallag men bli tillämpliga för alla kommunal- råd, landstingsråd, borgarråd m.fl. som inte har plats i fullmäktige. Det bör också anges att sådana förtroendevalda får framställa för- slag men inte delta i besluten. Interpellation får ställas till borgarråd Enligt 5 kap. 52 § andra stycket KL får fullmäktige besluta att inter- pellationer får ställas bara till borgarråden eller vissa av dem. Utred- ningen anser att denna möjlighet ska finnas kvar. I andra kom- muner än skulle detta dock innebära en inskränkning som kan uppfattas som en nackdel för den politiska minoriteten. Bestämmelsen bör därför finnas kvar enbart för . Fullmäktige får meddela närmare föreskrifter om borgarråden Slutligen framgår av 4 kap. 29 § KL att fullmäktige får meddela när- mare föreskrifter om borgarråden. Fullmäktige ska enligt 5 kap. 63 och 64 §§ KL i en arbetsordning meddela ytterligare bestämmelser som behövs för fullmäktiges sammanträden och handläggningen av ärendena. Därutöver ska fullmäktige besluta om reglemente för nämndernas verksamhet och arbetsformer. Det som fullmäktige vill bestämma särskilt om borgarråd med eller utan annat kommunalt uppdrag kan göras i arbetsordning och reglemente. Bestämmelsen i 4 kap. 29 § KL behöver alltså inte finnas kvar. Utredningens förslag: I kommuner med över 600 000 röstbe- rättigade ska antalet fullmäktigeledamöter bestämmas till minst 101. I 5 kap. 1 § andra stycket KL finns ytterligare en särreglering för . I bestämmelsen anges att i kom- mun och i landsting med över 300 000 röstberättigade invånare ska antalet ledamöter bestämmas till minst 101. Specialbestämmelsen för fanns kommunallag för . Att antalet fullmäktigeledamöter skulle bestämmas till ett udda tal och minst 101 lagfästes 1969, tidigare skulle antalet uppgå till 100. Utredningen anser som ovan nämnts att kommunallagen ska vara en ramlag och det därför i möjligaste mån inte bör finnas särregler för i kommunallagen. Bestämmelsen i 5 kap. 1 § KL bör därför göras kommunneutral som kravet på minst 101 ledamöter i inte ska änd- ras. Antalet röstberättigade invånare uppgick i till cirka 715 000, i till cirka 425 000 och i till cirka 245 000.21 Utredningen föreslår därför att det i lagen ska anges att antalet ledamöter i fullmäktige i kommuner med över 600 000 röstberättigade ska bestämmas till minst 101. I praktiken kommer bestämmelsen därigenom endast att reglera vad som gäller för . Utredningens förslag: Bestämmelsen om den särskilda kompe- för att ha hand om sådana angelägenheter inom en del av som kommunerna där egentligen ska sköta, ska slopas. Enligt 2 kap. 6 § KL får ha hand om så- dana angelägenheter inom en del av som kommunerna där egentligen ska sköta, om det finns ett betydande behov av sam- verkan och detta inte kan tillgodoses på något annat sätt. Denna utvidgade kompetens hade sin grund i att flera angelägenheter som ombesörjts på primärkommunal nivå i hade lyfts upp på den regionala nivån, t.ex. kollektivtrafiken, planeringen för vatten- försörjningen och avlopp samt bostadsförsörjningen.22 Regleringen 1969:112 s. 97. återfanns i lagen (1969:215) med särskilda bestämmelser om . I denna lag fanns vissa särregler för landstingskommun som föranletts just av de sär- skilda förhållandena i , vilka hade lett till att landstingskommunen övertagit vissa uppgifter som normalt ankom- mer på kommunerna.23 Genom tillkomsten av kommunallag fördes den lagen tillsammans med fyra andra ihop till en lag. Den aktuella paragrafen fördes sedan vidare till lag utan ändring i sak.24 Enligt regeringens mening var det inte uteslutet att bestämmelsen kan komma att ha betydelse på olika områden där det krävs regionala insatser, inte minst med hänsyn till den allmänna utvecklingen i storstadsregionerna. Bestämmelsen kunde därför ha en funktion att fylla även framgent.25 Utredningen har övervägt om den aktuella paragrafen behövs eller om den kan slopas eller i vart fall föras över till lagen om vissa kommunala befogenheter. De områden som paragrafen avsåg att täcka har successivt kommit att regleras i speciallagstiftning. Under utredningen har det genom uppgifter från lands- ting dessutom framkommit att paragrafen inte används. Då utgångs- punkten enligt utredningens mening är att behovet av särbestäm- melser måste vara motiverat för att tas in i en ny kommunallag, kan utredningen inte finna annat än att paragrafen ska slopas. 18.6Ska regleringen om partssammansatta organ finnas kvar? Utredningens bedömning: Det finns skäl att slopa bestämmel- serna om partssammansatta organ, men mot bakgrund av svaren i utredningens enkät lämnar utredningen inte något förslag om detta. Bestämmelser om partssammansatta organ finns i nuvarande 7 kap. 1–7 §§ KL. Bestämmelserna innebär att en kommun eller ett lands- 1975/76:187 s. 335. 1990/91:117 s. 151. 1990/91:117 s. 30. ting kan i ett medbestämmandeavtal med en arbetstagarorganisation träffa en överenskommelse om tillsättande av partssammansatta organ. När avtalet ingåtts och godkänts av fullmäktige, ska fullmäk- tige inrätta organet och i reglemente fastställa dess upp- gifter, sammansättning, mandattid och verksamhetsformer. Organet ska kunna ägna sig åt frågor rörande exempelvis personaladmini- stration, arbetsmiljö, personalpolitik och rationalisering av verk- samheten. Partssammansatta organ får enligt 7 kap. 2 § KL inte av- göra frågor som avser verksamhetens mål, inriktning, omfattning eller kvalitet. Organet får inte heller avgöra ärenden som avser myn- dighetsutövning mot någon enskild. Utanför dess kompetens faller således rent politiska frågor. Det innebär inom t.ex. barnomsorgen att ett partssammansatt organ kan befatta sig med frågor angående arbetsmiljön men däremot inte besluta om intagning eller gruppstor- lek, då sådana frågor kräver politiska överväganden. Ett partssam- mansatt organ kan inte tilldelas uppgifter, som enligt speciallag- stiftning ska fullgöras av en viss nämnd eller tjänsteman.26 Av vad utredningen erfarit är partssammansatta organ inte van- ligt förekommande i kommuner och landsting. I sin lagtekniska över- syn av nuvarande kommunallag har utredningen övervägt om bestäm- melserna ska finnas kvar i en ny kommunallag. Utredningen har därför i sin enkät frågat kommun- och landstingsstyrelsernas ord- förande om de anser att det finns ett behov av att kvar möjligheten att inrätta partssammansatta organ. 26 Karnovs kommentarer till 7 kap. 1 och 2 §§ KL. Diagram 18:1 – Behov av att ha kvar partssammansatta organ Finns det enligt er uppfattning ett behov av att ha kvar möjligheten att inrätta partssammansatta organ? (Bastal: Kommun, 281; Landsting, 20) Av diagrammet ovan framgår att av ordföranden i kom- mun- och landstingsstyrelserna ansåg att det finns ett behov av att ha kvar möjligheten att inrätta partssammansatta organ. Av kommen- tarerna framgår att ordförandena bl.a. ansåg att möjligheten att föra dialog med fackliga organisationer och företagare leder till en bred förankring och klokare beslut. Beredningen av ärenden blir också bredare och bättre om ärendena kan behandlas i partssammansatta organ då man får in andra synpunkter än annars. En ordförande anförde i sitt svar att det finns frågor som är intressanta för andra än de förtroendevalda och att dessa intressen också måste komma fram någonstans. När det gäller svaren från de ordföranden som ansåg att det inte längre finns ett behov av partssammansatta organ anfördes bl.a. att det inte får vara för många intressenter och att kommuner och lands- ting ska ha en politiskt styrd organisation. Det framfördes vidare att det gäller att kunna utkräva ansvar och de förtroendevalda är valda att ta det ansvaret. Det kan bli intressekonflikter med ett parts- sammansatt organ och svårt för de förtroendevalda att genomföra sina valprogram. Det framfördes också att det är de förtroende- valda som är valda att styra kommunerna och landstingen men att arbetstagarorganisationerna kan få vara med och driva frågorna. En annan ordförande ansåg att det är viktigt att medborgarna på ett klart och tydligt sätt kan ställa de som är ansvariga till svars. Det är arbetsgivaren som har det yttersta ansvaret och för tydlighetens skull ska man inte lägga för mycket ansvar utanför de politiska organen. Det framfördes också att det är viktigt med renodling mellan poli- tiken och arbetstagarnas representanter. Som utredningen tidigare anfört har utredningen erfarit att det inte är vanligt förekommande att en kommun eller ett landsting har ett partssammansatt organ. Utredningen har vid sina möten med representanter för kommuner och landsting ställt frågan om det finns partssammansatta organ i deras kommun eller landsting. Inte någon har svarat ja. Av utredningens enkät framgår att av både ordförandena i kommun- och landstingsstyrelserna ansåg att de parts- sammansatta organen ska vara kvar. Med hänsyn till att enkätens svarsfrekvens låg på när det gäller ordförandena kan ut- redningen konstatera att det verkar finnas en efterfrågan på bestäm- melserna om partssammansatta organ. Av vissa svar kan dock utläsas att ordförandena har missupp- fattat vilken funktion ett partssammansatta organ kan ha. Ett parts- sammansatt organ kan endast ägna sig åt beredning, förvaltning och verkställighet inom en nämnds verksamhetsområde, t.ex. arbets- miljöfrågor. Utredningen ifrågasätter därför om önskan att ha kvar de partssammansatta organen egentligen är så stor som enkätsvaren visade. Sammantaget gör utredningen dock den bedömningen att utred- ningen inte har tillräckligt underlag för att föreslå att bestämmelserna om partssammansatta organ slopas, men anser att man i ett annat sammanhang åter igen bör överväga om bestämmelserna ska finnas kvar. Utredningens förslag: Terminologin i kommunallagen ska juste- ras. Begreppen anslå och behörighet ska utgå. Vissa begrepp ska moderniseras, främst ska - funktionshinder ersättas med funktionsnedsättning, -förrätta och äga rum ersättas med hålla, -han ersättas med könsneutralare begrepp, -vunnit laga kraft ersättas med fått laga kraft, och -vård ersättas med skötsel. Begreppen föreskrifter, lag eller annan författning och kungöra ska användas mer stringent. Det gäller även begrepp som uttrycker lagens personkretsar, bl.a. ska nyttjarna ersättas med brukarna. Utredningens bedömning: Begreppen angelägenheter, befogen- heter, myndighetsutövning och nyttigheter ska fortsatt användas. För att lagen ska vara lättläst och modern föreslås ett stort antal språkliga och redaktionella ändringar. Genomgående har exempel- vis ordet ”skall” bytts ut mot ”ska”. I avsnitt 18.8 kommenteras ytterligare förändringar i de olika kapitlen. Vad gäller terminologin i nuvarande kommunallag, finns vissa van- ligt förekommande uttryck och begrepp som berörs i det följande. I motsats till många andra länder finns i inte någon kom- petenskatalog med en exakt avgränsning av kommunernas och lands- tingens uppgifter. Reglerna i kommunallagen om vad dessa får göra är allmänt hållna och kompetensen utvecklas i första hand genom praxis. I kommunallagen används flera begrepp för att avgränsa den kom- munala kompetensen. I rubriken till 2 kap. KL används begreppet ”befogenheter”, vilket även förekommer på andra ställen i kommu- nallagen. Vidare används begreppet ”behörighet”, ”nyttighet”, ”ange- lägenhet” och ”vården” i lagtexten i samband med avgränsningar av vad kommuner och landsting får göra, eller vad som är de kommu- nala ”angelägenheterna”. I 14 kap. RF som reglerar kommunerna, används åter- kommande begreppet ”angelägenheter” för att beskriva det kommu- nerna och landstingen arbetar med. Enligt 14 kap. 2 § RF sköter kommunerna lokala och regionala angelägenheter av allmänt intresse på den kommunala självstyrelsens grund. Närmare bestämmelser om detta finns i lag. På samma grund sköter kommunerna även de övriga angelägenheter som bestäms i lag. Begreppet ”angelägenheter” framstår som något byråkratiskt och ålderdomligt. Det är inte ett ord som normalt används i dagligt tal. Begreppet är dock av central betydelse för att bestämma den kom- munala kompetensen och har varit så . Var gränserna går för den är något utredningen inte har i uppdrag att se över. Att ersätta det begreppet med något annat riskerar att förändra inne- börden och därigenom omfattningen av den kommunala kompe- . Begreppet torde inte kunna missförstås och det verkar inte finnas något vedertaget alternativ till det som tillämpas. Till det kan läggas att en ändring skulle innebära en avvikelse från vad som stadgas i regeringsformen. Begreppet ”angelägenheter” (även ”angelägenhet”) bör därför fortsatt användas och tas in i en ny kommunallag. Vad gäller begreppet ”befogenhet” angavs i förarbetena att ”ett särskilt befogenhetskapitel fyller enligt utredningens mening på ett bra sätt syftet att göra den kommunala kompetensen tydligare” I övervägandena användes begreppet ”den kommunala kom- petensen” flitigt. Några särskilda överväganden varför begreppet ”befogenheter” valdes i författningstexten och inte ”kompetensen” eller ”angelägenhet” redovisades inte.27 Begreppet ”befogenheter” är ett juridiskt begrepp som definierar vad någon får göra inom ramen för en behörighet (vad någon kan eller har rätt att göra). Begreppen används främst inom avtalsrätten och fullmaktsläran där innehavaren ges rätt att företräda en huvud- man (behörighet) med instruktioner hur företrädaren får agera (be- fogenhet). En befullmäktigad binder sin huvudman enligt avtalslagen även om hen överskrider sin befogenhet om tredje man är i god tro. Däremot kan aldrig fullmäktigen binda huvudmannen om hen över- skrider sin behörighet. I jämförelse med fullmaktsläran är använd- ningen av begreppet ”befogenheter” något missvisande i kommu- nallagen. Överfört till fullmaktsläran borde det hellre benämnas 1990/91:117 s. 26 ff. ”behörighet” eftersom den utgör den yttre gränsen för vad kom- muner och landsting får befatta sig med. Det skulle även enligt den innebära att någon gett kommuner och landsting rätt att vårda sina angelägenheter. Det är möjligt att man kan se lagstiftaren och ytterst folket som uppdragsgivare och som gett befogenheter. Att åskådlig- göra det i lagstiftningen framstår som något apart och är inte heller nödvändigt. Det centrala är vad kommuner och landsting får göra. Om det sedan är så att de tagit den rätten långt tillbaka i historien och lagstiftaren sedan har kodifierat den eller om lagstiftaren faktiskt har gett dem befogenheterna saknar i detta sammanhang betydelse. Det bör därför övervägas om begreppet ”befogenheter” kan ersättas. I HFD:s praxis förekommer begreppet ”befogenheter” i ett stort antal referat (bl.a. RÅ 1992 ref. 71 och 78 samt 1993 ref. 12 och 25). Även begreppet ”kompetens” är mycket vanligt förekom- mande som alternativ. Bland referaten återfinns begreppet även i många rubriker (bl.a. RÅ 1993 ref. 93, 1997 ref. 47 och 2002 ref. 12). har ”kompetens” ökat i användning men de två begreppen används i huvudsak synonymt i lika stor omfattning. Ordet ”kompetens” kan dock ha olika innebörd. Det kan utöver rätt att göra något även avse kunskap att göra något. själv- ständigt kan det därför vara missvisande. Använt i ett sammanhang bör det dock inte vålla några oklarheter om innebörden av begreppet ”kompetens”. Det har dock under utredningens arbete ifrågasatts om en ändring från ”befogenheter” till ”kompetens” skulle utgöra någon förbättring av begreppsbildningen. Utredningen har därför stannat vid att inte föreslå att ”befogenheter” ersätts med ”kompe- tens”. I några fall kan dock begreppet ”befogenheter” uttryckas på andra sätt. Rubriken till 2 kap. bör innehålla något annat begrepp än ”be- fogenheter” och ”kompetens”. Det som det kapitlet handlar om avser det som kommuner och landsting ska eller får syssla med, dvs. de kommunala angelägenheterna. Utredningen föreslår därför att det kapitlets rubrik ska vara ”Kommunala angelägenheter” (se av- snitt 18.8.2). Begreppet ”befogenheter” ska användas för att beskriva vad kom- muner och landsting får befatta sig med, dvs. de yttre gränserna för deras kompetens. Däremot bör begreppet inte användas för att be- skriva gränserna inom kompetensen, dvs. mellan de olika kommunala organen. Enligt 3 kap. 28 § 2 KL ska en förbundsordning för ett kommunalförbund bl.a. innehålla ”organens befogenheter”. Enligt 10 kap. 8 § första stycket 3 KL ska ett över- klagat beslut upphävas om det organ som har fattat beslutet har överskridit sina befogenheter. I dessa bestämmelser kan ”befogen- heter” därför ersättas. Begreppet ”behörighet” förekommer endast i 3 kap. 3 c § KL. En- ligt den ska en gemensam nämnds behörighet och befogenhet närmare preciseras i en överenskommelse mellan de berörda kommunerna och landstingen. I förarbetena till bestämmelsen angavs att syftet är att avtala om samverkan. Innehållet i ett sådant avtal blir helt be- roende av på vilket sätt och om vad man samverkar. I ett avtal kan parterna också tillgodose kravet på flexibel lokal anpassning. Det framgår inte av förarbetena varför uttrycket ”behörighet och befo- genhet” valdes. Syftet är dock knappast att anknyta till fullmakts- lärans regler om behörighet och befogenhet. Paragrafen kan i en ny kommunallag formuleras på annat sätt för att undvika begreppen. Begreppet ”behörighet” kan därigenom utmönstras från kommunal- lagen. Begreppet ”vården” av en angelägenhet förekommer främst vad gäller överlämnade av kommunala angelägenheter till exempelvis kommunala företag, se 3 kap. 3 a § KL, rubriken före 3 kap. 16 § KL, 3 kap. 16–18, 18 c, 19 c och 20 §§ KL, 6 kap. 7 § KL och 9 kap. 16 och 22 §§ KL. Att kommunerna och landstingen ska ”vårda sina angelägenheter” har förekommit åtminstone sedan 1862 års kommunalförordningar. Det första tillfället i nuvarande kommunallag där ordet vård före- kommer är då ”vård- och omsorgsområdet” nämns.