sou · H3B341 · 2015-09-15 00:00:00 — Även diariet över europeiska patentansökningar för vilka provi- soriskt skydd begärs är tillgängligt för allmänheten utan några särskilda föreskrifter om detta. Diariet över internationella patentansökningar Enligt nuvarande 54 § patentkungörelsen för Patent- och registre- ringsverket ett särskilt diarium över internationella patentansök- ningar som getts in till verket i egenskap av mottagande myndighet enligt konventionen om patentsamarbete (PCT). I samma paragraf anges att diariet inte är tillgängligt för allmänheten. Att ansökning- arna är hemliga följer av PCT. som konventionsåtagandena ska uppfyllas upphör inte att vara en svensk myndighet bara för att verket fullgör uppgifter som internationell myndighet. Det innebär att offentlighetsprincipen fortfarande gäller för allmänna handlingar som kommit in till myndigheten. Inte bara svenska patentansökningar utan också internationella ansökningar faller under begreppet ”handlingar i ärenden angående ansökan om patent”. För sådana handlingar gäller sekretess enligt 31 kap. 20 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) för upp- Register och diarier hos gifter om uppfinning eller företagshemlighet, om inte något annat följer av patentlagen. Undantag från sekretessen regleras i 22 § patentlagen, där bestämmelserna om offentliggörande av ansökan finns. Bestäm- melserna om offentliggörande är dock begränsade till ansökningar som handläggs enligt nuvarande 2 kap. patentlagen. Det innebär att internationella patentansökningar som Patent och registrerings- verket tar emot i sin egenskap av mottagande myndighet enligt PCT inte omfattas. En internationell patentansökan som fullföljs i handläggs däremot enligt 2 kap. patentlagen, vilket gör att 22 § patentlagen blir tillämplig. (Offentlighets- och sekretesslagen, En kommentar, Lenberg m.fl. s. 31:20:1) I ärenden om internationella patentansökningar är uppgifter om uppfinningen eller företagshemlighet alltså sekretessbelagda enligt svensk rätt. Detta innebär dock inte per automatik att också diariet över ansökningarna är sekretessbelagt. I den mån diariet innehåller andra uppgifter än sådana som gäller uppfinningen eller företags- hemlighet kan dessa inte sekretessbeläggas med stöd av 31 kap. 20 § offentlighets- och sekretesslagen. I artikel 30.2 (a) i PCT finns en bestämmelse om sekretess för internationella patentansökningar. Bestämmelsen har i SOU 1974:63 (s. 149) tolkats som att sekretess gäller, inte bara för uppgifter om t.ex. företagshemligheter och uppfinningar i själva ansökan, utan att sekretess också gäller för diarieuppgifter. Alltså att sådana upp- gifter som ska registreras enligt 5 kap. 2 § offentlighets- och sekretess- lagen måste hållas hemliga. Enligt nämnda betänkande skulle det följaktligen vara ett konventionsåtagande att uppgifter i det diarium som för med anledning av inter- nationella patentansökningar ska omfattas av sekretess. Det ansågs då att det verkade lämpligast att föreskriva att diariet över inter- nationella patentansökningar som förs vid det svenska patentverket i dess egenskap av mottagande myndighet inte skulle vara till- gängligt för allmänheten. En sådan tolkning av bestämmelsen i artikel 30.2 (a) kan dock diskuteras. Syftet med konventionsbestämmelsen torde vara att uppgifter i en patentansökan som rör själva uppfinningen inte ska tillgängliggöras för allmänheten. Det skulle innebära att uppgifter om det som patentansökan avser ska omfattas av sekretess. Att upp- gift om uppfinning eller företagshemlighet omfattas av sekretess följer redan av 31 kap. 20 § offentlighets- och sekretesslagen. Register och diarier hos gifter som ska framgå av registret, bl.a. handlingens avsändare och datum för när ansökan kom in, är inte sådana uppgifter om det som patentansökan avser. Något beaktansvärt skyddsintresse för sådana uppgifter har inte heller framkommit. Det finns därför inte anled- ning att införa någon sekretessbestämmelse som gäller dessa för uppgifter. Det innebär att även diariet över internationella patent- ansökningar ska vara tillgängligt för allmänheten. 10 Några särskilda frågor Utredningens förslag: Bestämmelser om fastställelsetalan tas inte in i den nya patentlagen. Med stöd av 13 kap. 2 § första stycket kan en part föra en talan om fastställelse huruvida ett visst rättsförhållande består eller inte består, förutsatt att rättsförhållandet är ovisst och denna ovisshet är till nackdel för parten. I paragrafens tredje stycke anges att om det finns andra lagregler om att fastställelsetalan i ett visst fall får föras, gäller dessa regler. En sådan specialreglering finns i nuvarande 63 § patentlagen. Enligt den paragrafen kan en patenthavare eller en licenstagare föra en fastställelsetalan i fråga om han eller hon på grund av patentet åtnjuter skydd gentemot någon annan. Enligt andra stycket kan en sådan talan också föras av den som driver eller avser att driva en verksamhet för att fastställa om ett visst patent utgör hinder mot verksamheten. Det finns eller har funnits en motsvarande reglering även i andra författningar på immaterialrättsområdet. Huvudskälet till att dessa regler infördes var att ett rättsförhållande inte generellt ansågs föreligga mellan en innehavare av en immateriell rättighet och en intrångsgörare. Begreppet rättsförhållande var reserverat för att beteckna en rättslig relation mellan två avtalsparter. Det ansågs där- för nödvändigt med en särreglering för att fastställelsetalan skulle kunna föras i andra fall. Begreppet rättsförhållande enligt 13 kap. 2 § har dock utvidgats efter hand. anses det möjligt att med stöd av den paragrafen exempelvis föra talan om fastställelse av skade- ståndsskyldighet. Frågan är då vad den utvecklingen har för bety- delse när det gäller behovet av specialreglering om fastställelsetalan i den nya patentlagen. Nuvarande 63 § första stycket handlar om positiv fastställelsetalan, dvs. en talan om fastställelse av ett visst förhållande. När specialregleringen av fastställelsetalan inte fördes över till den nya varumärkeslagen (2010:1877) konstaterades det att efter- som det numera anses möjligt att föra talan om fastställelse av skade- ståndsskyldighet kan även en orättshandling medföra att ett rätts- förhållande uppstår. Slutsatsen var att inte bara tvister rörande huruvida en rätt till ett visst varukännetecken består eller inte består, utan också tvister rörande huruvida ett visst förfarande utgör in- trång i en sådan rätt eller inte, borde kunna föras med stöd av den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i . (Se prop. 2009/10:225 s. 273 f.) Mot bakgrund av den rättsutveckling som skett när det gäller fastställelsetalan med stöd av 13 kap. 2 § och de överväganden som gjordes i samband med införandet av den nya varumärkeslagen kan det inte råda någon tvekan om att förhållan- det mellan en patenthavare och en eventuell intrångsgörare också ryms inom begreppet rättsförhållande. Det behövs därför inte någon reglering i patentlagen för att en patenthavare ska kunna föra talan om fastställelse huruvida han eller hon åtnjuter skydd på grund av ett patent. En skillnad mellan regleringen i nuvarande 63 § första stycket patentlagen och är att det i patentlagen också anges vem som har talerätt, nämligen en patenthavare eller en licenstagare. Vid fastställelsetalan enligt blir detta i stället en del av saken. Det borde dock inte innebära någon inskränkning i möjligheterna att föra fastställelsetalan. Både nuvarande 63 § patent- lagen och regler förutsätter att ovissheten om förhållandet är till nackdel för den som vill föra talan om fast- ställelse. Bestämmelserna i nuvarande 63 § patentlagen om positiv fast- ställelsetalan behöver alltså inte föras över till den nya patentlagen. En negativ fastställelsetalan handlar om fastställelse att ett visst förhållande inte föreligger. Med stöd av nuvarande 63 § andra stycket kan en negativ fastställelsetalan föras för att det ska fast- ställas att ett visst patent inte utgör hinder mot en verksamhet. Rätten att föra en sådan talan har både den som driver en verksam- het och den som avser att driva en verksamhet. För det fall det handlar om en pågående verksamhet skulle en talan, i linje med vad som anförts beträffande positiv fastställelse- talan, kunna föras med stöd av 13 kap. 2 § . Det finns alltså inte något behov av specialreglering i patentlagen. Lite mer osäkert är det när det gäller en talan om ett framtida rättsförhållande, som det är fråga om när någon som avser att driva en verksamhet vill få fastställt att verksamheten inte hindras av ett visst patent. Även här kan en jämförelse göras med hur man resonerat på varumärkesområdet. Motsvarande bestämmelse i den tidigare varu- märkeslagen (1960:644) innebar att en fastställelsetalan kunde föras om huruvida ”rätt till varukännetecken består eller icke består eller om visst förfarande utgör intrång i sådan rätt eller ej” (44 §). Den hade alltså en lite annan lydelse än nuvarande 63 § patentlagen. I förarbetena till 44 § i den tidigare varumärkeslagen konstate- rades att vissa typer av fastställelsetalan skulle kunna föras med stöd av , men att fastställelsetalan ändå, i analogi med vad som redan var fallet inom patenträtten, skulle regleras ut- tömmande i varumärkeslagen. Trots att lydelsen var i princip den- samma som i gjordes vissa uttalanden som tydde på att bestämmelsen i varumärkeslagen kunde ha ett vidare tillämp- ningsområde. Det angavs bl.a. att det ofta kan råda tvekan om användningen av visst varukännetecken innebär varumärkesintrång och att sådan ovisshet kan vara till förfång för de berörda parterna och verka hämmande på deras handlande. Detta ansågs gälla fram- för allt ”för den som står i begrepp att ta ett kännetecken i bruk och är i tvivel om omfattningen och innebörden av en äldre känne- teckensrätt”. 1960:167 s. 194 f.) När frågan om behovet av att behålla regleringen om fastställelse- talan i den nya varumärkeslagen övervägdes konstaterades det att det verkade råda delade meningar om ett fastställelseyrkande som framställs med stöd av 13 kap. 2 § måste avse någonting i närvarande tid. Här nämndes bl.a. rättsfallet RH 2001:7, där ett yrkande om fastställelse att en tidigare användning utgjort intrång i en varumärkesrätt godtogs. Det konstaterades vidare att det faktum att den särskilda bestämmelsen om fastställelsetalan i varu- märkeslagen i detta hänseende utformats på samma sätt som den allmänna bestämmelsen i talade för att likartade bedömningar måste göras av rättsförhållandet enligt den varu- märkesrättsliga och den allmänna bestämmelsen i om fastställelsetalan. En prövning av frågan om en kärande kan få framgång med ett yrkande om fastställelse som avser förestående, men ännu inte påbörjad användning av ett varukännetecken enligt 13 kap. 2 § borde därför inte skilja sig från den prövning som hade behövt företas enligt 44 § i den då gällande varumärkeslagen. 2009/10:225 s. 278 f.) Slutsatsen var alltså att en talan som skulle ha kunnat föras med stöd av 44 § i den tidigare varumärkeslagen också kan föras med stöd av 13 kap. 2 § , och att det därför inte fanns något behov av en särreglering i den nya varumärkeslagen. Det sägs däremot inte uttryckligen i förarbetena till den nya varumärkeslagen att detta innebär att en fastställelsetalan faktiskt kan avse ett framtida rättsförhållande. I det avseendet skiljer sig nuvarande 63 § andra stycket patentlagen från , eftersom det anges att talan kan föras av den som avser att driva en verksamhet. För att komma fram till att det inte heller krävs någon särreglering i patentlagen måste man därför dra slutsatsen att detta ändå gäller enligt . Förarbetena till den tidigare varumärkeslagen ger stöd för att avsikten var att en talan skulle kunna föras av någon som avsåg att driva en verksamhet, även om detta inte angavs uttryckligen i lag- texten. Det går heller inte att utläsa att avsikten varit att olika regler om rätten att föra fastställelsetalan skulle gälla på olika delar Några skäl för att det skulle vara så har heller inte framkommit. När särregleringen av fastställelsetalan på varumärkesområdet togs bort var avsikten inte att det skulle bli några inskränkningar i rätten att föra fastställelsetalan. Detta kan inte föranleda någon annan slutsats än att en fastställelsetalan av någon som avser att driva en verksamhet huruvida ett varumärke eller ett patent utgör hinder mot verksamheten kan föras med stöd av 13 kap. 2 §. Det finns därför inte behov av att föra över bestämmelsen om negativ fastställelsetalan till den nya patentlagen. Negativ fastställelsetalan mot en licenstagare Nuvarande 63 § första stycket patentlagen innehåller en uttrycklig rätt för en licenstagare att föra en positiv fastställelsetalan. I andra stycket talas däremot endast om talan mot en patenthavare, inte en licenstagare. Genom en skrivelse till som över- lämnats till utredningen (Ju 2003/4734) har utredningen uppmärk- sammats på att paragrafen har tolkats e contrario, dvs. så att en rätt att föra negativ fastställelsetalan mot en licenstagare inte föreligger. De allmänna reglerna i 13 kap. 2 § utesluter inte att en talan sker mot en licenstagare. När specialregleringen av fastställelsetalan i patentlagen tas bort blir det tydligt att några särskilda begränsningar i rätten att föra tala mot en licenstagare inte ska finnas. 10.2Återställande av förlorade rättigheter Utredningens bedömning: Bestämmelserna i nuvarande 72 och 73 §§ patentlagen om återställande av förlorade rättigheter vid missade frister är inte anpassade till en modern lagstiftning. Eftersom bestämmelserna bygger på internationella konven- tioner saknas det dock utrymme att göra annat än mindre, språk- liga ändringar av dem. Utredningens förslag: En begäran om återställande på grund av avbrott i postförbindelserna ska inte behöva göras skriftligen. Missad frist trots den omsorg som betingats av omständigheterna I nuvarande 72 § patentlagen finns det bestämmelser som ger en part som har underlåtit att inom vidta en åtgärd hos möjlighet att få en förklaring om att åtgärden ska anses vidtagen . Parten ska då ha missat fristen trots att han eller hon ”iakttagit all omsorg som betingats av om- ständigheterna”. Vidare ska åtgärden ha vidtagits från det att förfallet upphörde, dock senast från fristens utgång, och begäran om att få en förklaring ska ha inkommit . Paragrafen är en motsvarighet till artikel 122 i EPC och tillkom till följd av tillträde till konventionen. Det var visserligen inte en nödvändighet att föra in bestämmelsen i svensk lag, men det ansågs ändå fördelaktigt med en möjlighet att återställa lagstadgade frister som missats i förhållande till patentverket. Möjligheterna enligt förvaltningsprocesslagen (1971:291) till återställande av för- sutten tid gäller nämligen bara för överklagande eller därmed jäm- förbara åtgärder. När det gäller paragrafens närmare formulering framstår ut- trycket att någon ”iakttagit all omsorg som betingats av omständig- heterna” som ålderdomligt. Uttrycket övervägdes dock noggrant när paragrafen infördes. I förarbetena (prop. 1977/78:1 s. 366) poängteras att paragrafen på denna punkt har utformats i nära anslut- ning till konventionstexten. Det hade övervägts att i stället använda den formulering som finns i 32 kap. 8 § första stycket rätte- gångsbalken för att ange när laga förfall ska anses ha förelegat. Där föreskrivs att laga förfall föreligger, då någon genom avbrott i allmänna samfärdseln, sjukdom eller annan omständighet som han inte hade bort förutse eller rätten eljest finner utgöra giltig ursäkt, har hindrats att fullgöra vad som har ålegat honom. Från danskt och norskt håll hade det dock anförts att en sådan avfattning i dansk och norsk rätt inte skulle ge bestämmelsen samma innebörd som konventionstexten. För att få till stånd överensstämmelse mellan lagtexterna i de nordiska länderna valdes därför att utforma den svenska lagtexten i nära anslutning till konventionstexten. Det konstaterades dock att utgångspunkten vid bedömningen av vad som skulle anses vara godtagbart förfall enligt paragrafen skulle vara densamma som vid prövningen av laga förfall enligt 32 kap. 8 § Dock skulle, enligt uttalanden vid den diploma- tiska konferens vid vilken artikel 122 i EPC antogs, den artikeln tolkas restriktivt. Detsamma skulle därför gälla 72 §. Mot bakgrund av de tidigare övervägandena går det alltså inte att utan vidare ersätta frasen ”iakttagit all omsorg som betingats av omständigheterna”. En viss modernisering uppnås dock om texten genom att språkligt närmas till den danska och norska lagtexten i motsvarande bestämmelse. Det innebär att kravet i stället uttrycks som att parten ska ha iakttagit all omsorg som rimligen kan krävas. Även i övrigt får den språkliga moderniseringen ske med viss för- siktighet. Missad frist till följd av avbrott i postförbindelserna I fråga om internationella patentansökningar finns även andra möjlig- heter att återställa missade frister enligt nuvarande 73 § patentlagen. Den gäller parter som missat frister i 31 eller 38 § på grund av att postgången försenats. De aktuella fristerna handlar om att ge in översättningar och betala avgifter vid fullföljd samt att begära om- prövning i de fall där en internationell ingivningsdag vägrats. I 73 § regleras två olika anledningar till försening. Den första punkten handlar om avbrott i postförbindelserna till följd av krig, upplopp, strejk, naturkatastrof eller liknande omständigheter. Den andra punkten handlar om andra avbrott i postförbindelserna. I det fallet anges hur många dagar i förväg en försändelse ska ha skickats med flygpost respektive för ytledes befordran för att en förklaring ska kunna ges om att handlingen ska anses ha inkommit . Nyttan av att ha denna specialreglering för internationella patent- ansökningar kan ifrågasättas. Det som anges i den första punkten borde i allmänhet också utgöra skäl för att få en förklaring enligt nuvarande 72 § patentlagen, och det är också valfritt för sökanden att i sådana fall åberopa den paragrafen. Till skillnad från nuvarande 72 § kräver en förklaring enligt 73 § emellertid inte att sökanden visar att förseningen varit ursäktlig, utan det räcker att ett sådant avbrott som anges i paragrafen förelegat. Det krävs inte heller att sökanden lidit någon rättsförlust och inte att han eller hon betalar någon avgift för att få en förklaring. Eftersom nuvarande 73 § grundar sig på bestämmelser i måste regleringen finnas kvar för att ska uppfylla sina konventionsåtaganden. Att den innehåller minimikrav som finns i PCT gör också att det inte går att ändra innehållet i de delar där den inte är uppdaterad när det gäller modern teknik och kommuni- kationer. Kravet på att begäran om återställande ska göras skrift- ligen kan däremot tas bort utan att det inkräktar på minimikraven. Skriftlighetskravet har redan tagits bort i nuvarande 72 patentlagen och det finns inte någon anledning att behålla det när det gäller avbrott i postförbindelserna. I övrigt får paragrafen föras över till den nya patentlagen med endast mindre, språkliga ändringar. Utredningens bedömning: De är inte möjligt att inom ramen för den här utredningen föreslå en reglering som löser de oreglerade frågorna om uppfinningar som har framställts av flera gemensamt och om patent som innehas av flera gemensamt. Den nuvarande rättstillämpningen får anses fungera tillräckligt väl för att samäganderättsfrågorna tills vidare ska kunna lämnas oreglerade även i den nya patentlagen. Den nuvarande patentlagen saknar bestämmelser som samäganderätt. I både den skrivelse från som ligger till grund för en del av utredningsuppdraget (Ju/2012/3666/L3) och i den allmänna översynen av lagen har utredningen uppmärksammats på att det finns en problematik kring samäganderättsfrågor. Exem- pelvis kan det, när det finns flera uppfinnare, råda delade meningar om patent ska sökas eller inte. Och när ett beviljat patent har flera innehavare kan dessa inte vara oeniga om vilka dispositioner som ska ske. Lagen om samäganderätt (1904:48 s.1) gäller fastigheter, lösa saker, aktier, obligationer och skuldebrev. Den är alltså inte direkt tillämplig på immateriella rättigheter. I brist på annan lagstiftning är den allmänna uppfattningen att en försiktig, analog tillämpning av lagen om samäganderätt får ske när det finns fler än en patent- havare. Om det råder oenighet mellan patenthavarna, är förvaltning genom god man och försäljning på offentlig auktion de enda möjligheterna att komma till rätta med oenigheten. Om förhållandet mellan patenthavarna är avtalsreglerat kan i stället ett enkelt bolag anses vara bildat. I sådana fall tillämpas i stället lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag. På det immaterialrättsliga området är det bara lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (upphovsrättslagen) som har bestämmelser som reglerar samäganderätt. I 6 § upphovs- rättslagen anges att om ett verk har två eller flera upphovsmän, vilkas bidrag inte utgör självständiga verk, tillkommer upphovs- rätten dem gemensamt. Var och en av dem får dock beivra intrång i upphovsrätten. När det gäller förfoganden över de rättigheter som innehas gemensamt måste alla delägare vara eniga. Det saknas möjlig- het att tvinga fram olika slags förfoganden. Samäganderättsfrågor aktualiseras både när en uppfinning har två eller flera uppfinnare och ett beviljat patent har två eller flera patent- havare. Precis som har påpekat skiljer sig de immateriella rättigheterna från annan lös egendom. Frågan hur dispositioner ska ske när det finns flera uppfinnare eller patent- havare kan kräva andra svar än de som ges genom en tillämpning av samäganderättslagen. En reglering motsvarande den i upphovsrättslagen om att rättig- heter tillkommer uppfinnarna respektive patenthavarna gemensamt har dock inte några odiskutabla fördelar framför den nuvarande rätts- tillämpningen när det gäller samägda uppfinningar och patent. Upp- finnarrätten och patenträtten har både en ideell och en kommersiell sida, och att ändra reglerna i riktning mot att enbart godta gemen- samma dispositioner skulle inte innebära en bättre balans mellan del- ägarnas olika intressen. som immateriella rättigheter på vissa sätt skiljer sig från rätten till fast eller lös egendom finns det ändå många gemen- samma drag. Frågan om samäganderätt till uppfinningar och patent har därför också en horisontell, civilrättslig dimension. En reglering av samäganderätt på patentområdet bör därför inte ske enbart uti- från det patenträttsliga perspektivet. Den skulle kräva en genom- lysning av både hela immaterialrättsområdet och av andra rätts- områden. Den skulle också kräva en analys ur ett internationellt perspektiv, eftersom både utveckling av uppfinningar och utövning av patentskyddade uppfinningar sker i ett internationellt samman- hang. En sådan fullständig utredning låter sig inte göra inom ramen för det här arbetet, som främst gäller en moderniserad patentlag och patentförordning. Det bör också framhållas att det som i många fall vållar problem är att slå fast om någon är att anse som meduppfinnare eller bara har medverkat i mindre grad till uppfinningen. Den typen av frågor skulle inte i praktiken lösas med en reglering i patentlagen. Det kan egentligen inte regleras på annat sätt än genom avtal mellan dem som gemensamt utvecklar en uppfinning. Detsamma gäller förhåll- andet mellan dem som kommersialiserar uppfinningen efter det att patent beviljats. I brist på avtalsreglering blir det en bevisfråga om partsavsikten i det enskilda fallet. Sammantaget stannar utredningen alltså vid konstaterandet att den nuvarande rättstillämpningen inte i alla delar är tillfredsställande men att den, i brist på den bredare utredning som skulle krävas för att fånga upp alla aspekter av samägda uppfinningar och patent, fungerar tillräckligt väl för att frågorna tills vidare kan förbli oregle- rade i patentlagen. Samäganderättsfrågan nämns inte särskilt i utredningens direk- tiv.