sou · H3B355 · 2015-06-09 00:00:00 — finns en omfattande kunskap om att en stor andel av män som utövar våld mot kvinnor även utsätter barnen i familjen för direkta övergrepp i form av fysiskt och/eller sexuellt våld.51 Att utsätta barnen för att se, höra och på andra sätt uppleva våld och dess konsekvenser innebär dessutom i sig en form av psykisk barn- misshandel. Även om mannen inte utsätter barnet direkt brister han i sin omsorgsförmåga och har ett ansvar för barnens (o)hälsa och (brist på) välbefinnande. En generell rekommendation från konstruktörerna av program inriktade på pappor är att arbetet med mannen bör starta med ett påverkansprogram för att få stopp på det fysiska våldet, medan ett andra steg kan vara en insats inriktad på den våldsutövande mannens föräldraskap och omsorgsförmåga.52 Vidare är den våldsutövande mannens motivation är en central fråga i arbetet. Många är lågt motiverade och avhopp är ett stort problem för många verksamheter som arbetar med våldsutövare. kan det behövas en inledande motiverande insats. Eftersom avhopp från ett behandlingsprogram ökar risken för återfall kan det också vara viktigt med ett motivationsarbete medan programmet pågår.53 50Olver et al. (2011), (2011). 51För en översikt, se et al. (2006). 52Scott & Crooks (2004). 53Olver et al. (2011). Att arbeta med och förstå våld Ett säkerhetsinriktat stöd till den våldsutsatta kvinnan är en central komponent i de konventionella programmen riktade till våldsutövande män.54 Det finns olika modeller för säkerhetsarbete runt partnern/kvinnan. Minimum är att de som arbetar med män- nen försäkrar sig om att kvinnan känner till vilken hjälp hon kan få och att hon inte stannar i en farlig situation på grund av ett orealis- tiskt hopp om att mannen ska förändras av insatsen. Det är viktigt att kvinnan får kunskap om innehållet i programmet och att hon får veta om mannen avbryter programmet eller behandlingen.55 Partner- kontakt ska vara ett erbjudande till kvinnan, inte ett krav. Överlag bedrivs en stor del av arbetet i med män som använder våld mot kvinnor på individuell bas, ofta inom ramen för mottagningar som riktar sig till män generellt och inte bara till män med en våldsproblematik. Det finns krismottagningar för män i olika delar av landet. Att delta i verksamheten är frivilligt för man- nen. är kommunerna huvudman, ibland är det landstingen och ibland är huvudmannaskapet gemensamt. De flesta kriscentrum arbetar utifrån en teoretisk bas med inspiration från såväl pedago- gik, kognitiv beteendeterapi och krispsykologi som från system- teori och psykodynamisk teori, även om tyngdpunkten ofta ligger på någon av dessa influenser.57 Verksamheter som arbetar med våldsutövare växer och utvecklas och det finns ett starkt intresse och engagemang för detta arbete. Att försöka förhindra våldsutövare att fortsätta använda våld är ett viktigt men svårt och krävande arbete, vilket många som arbetar med våldsutövare påpekar. Utredningen har träffat flera verksam- heter och behandlare som arbetar praktiskt samt representanter från Rikskriscentrum och Män för jämställdhet. Att som behandlare gå in med empati och möta våldsutövaren som person innebär alltid en risk för att gå i en negativ allians med honom. Att gå i en negativ allians innebär att den professionella understödjer och bidrar till att förneka och minimera våldet och upprätthålla de förhållningssätt förövaren har till det våld han utövar. Den utsatthet som professio- nella kan befinna sig i när de arbetar med våldsutsatta gäller i lika 54Austin & Dankwort (1999), RESPECT (2012). RESPECT (2012). 56Se även (2015). 57Se vidare et al. (2006) och SKL (2011). Att arbeta med och förstå våld hög grad för de arbetar med förövarna. Detta är något som under- stryks av både forskning och erfarenhet från praktik.58 Att gärningsman och brottsoffer ger olika berättelser av det våld och de övergrepp som skett är det vanliga scenariot som yrkes- verksamma på olika myndigheter möter. Som det beskrivs ovan präglas våldsutövarens förhållningssätt bl.a. av förnekande, osynlig- görande och bagatellisering av våldet. Figur 5.3 Bilden illustrerar exempel på olika perspektiv på en och samma händelse. Det som har hänt I de olika beskrivningarna av våldet finns ofta en inneboende kon- flikt. Det finns minst två berättelser – den våldsutsattas (även barnens) och förövarens berättelse. Dessa berättelser stämmer inte alltid överens med varandra och det kan finnas en motsättning dem emellan. Det kan ibland vara mycket lite som överensstämmer 58 (2007), Bailey et al. (2011), Morran (2008), Mopulden & (2007), (2011). Att arbeta med och förstå våld mellan de olika berättelserna och ord kan stå mot ord. Våldet har ofta har utövats inom hemmets väggar och dolts för omvärlden på olika sätt. Detta utgör inte sällan grunden till de konflikter som kan uppstå i det professionella arbetet inom en myndighet såväl som i samarbetet mellan myndigheter och organisationer. Ordval för att beskriva våldet kan också bidra till att göra berättelserna grumliga. Det kan talas om ”lägenhetsbråk” som om våld vore ett ömsesidigt ”bråk” mellan två lika ansvariga och ömse- sidiga parter. Det kan talas om ”tjatsex” i stället för att säga våld- täkt. Resultatet av dessa ordval är att skulden i varje fall delvis läggs på den våldsutsatta. Denna konflikt kan bli väldigt tydlig i den rättsliga processen. och har i analyser av domar funnit att rätten ofta visar viss förståelse för förövarens beteende och kan se hans beteende i ett förmildrande ljus på grund av att kvinnan anses ha provocerat honom. På så vis ges våldsutsatta skuld för att hon blivit utsatt för våld. De pekar också på att det finns en tendens hos domstolarna att se till parternas berättelse och deras relation, i stället för att se kvinnans utsatthet. Forskaren belyser att uppfattningen av det ”ideala brottsoffret” är att hon ska vara svag jämfört med gärningsmannen och att hon har gjort vad hon kan för att försvara sig. Hon finner att i det rättsliga sammanhanget så framställs svag- heten och försvarslösheten hos den ideala våldsutsatta kvinnan i huvudsak som fysisk. Psykisk utsatthet tillmäts oftast mindre bety- delse när det gäller prövningen av straffvärde och skuld. Våldsut- satta kvinnor kan i rättsväsendets ögon brista i motstånd eftersom de inte lämnar mannen. Detta att en våldsutsatt kvinna inte ”går vid första slaget” så som vi här i har lärt oss att man ska göra, är en uppfattning som bidrar till att många våldsutsatta känner skam och känner sig ”dumma”, påpekar också lyfter vidare att kvinnans beteende ganska ofta får en stor betydelse för bedömningen av mannens straffrättsliga skuld, även om det inte ska vara så. Om kvinnan har ”grälat” och ”provocerat”, i stället för att vara kuvad och svag så kan kvinnan i rättens ögon bli delvis 59Diesen & Diesen (2013). 60Burman (2007). 61Enander (2011). Att arbeta med och förstå våld medansvarig för mannens våld. Sammanfattningsvis finns stora svårigheter att betrakta aktiva och starka våldsutsatta kvinnor som brottsoffer med rätt till hjälp och stöd. Kvinnors ”provokationer” visar sig i flera domar inte bara lett till ett begränsat straffvärde, utan också till att rubriceringen grov kvinnofridskränkning har fallit. Det finns också en ovilja hos många att se och förstå att psykiskt, fysiskt och sexuellt våld kan utövas av till synes ”nor- mala” män som kanske ser bra ut, har ett gott anseende och en hög status i samhället. Sammanfattningsvis kan sägas att det aldrig kan vara enkelt att arbeta med våld. Att härbergera att gärningsman och brottsoffer ger olika berättelser och att i första hand ställa sig på den vålds- utsattas sida är en stor utmaning för verksamheter, men oerhört viktigt för arbetet. 5.3Utmaningar och hinder i arbetet 5.3.1Glapp mellan retorik och praktik Det finns gott om politiska ställningstaganden både nationellt och internationellt om att mäns våld mot kvinnor ska bekämpas och upphöra. Vi har i tidigare kapitel bl.a. nämnt FN:s deklaration, Istanbulkonvention och det svenska jämställdhets- målet om att mäns våld mot kvinnor ska upphöra. I kapitel 6 går vi in närmare på innehållet i de olika åtaganden som gäller på området för del. På en officiell nivå är i stort sett alla positiva till ökad jämställdhet och till att mäns våld mot kvinnor ska upphöra, retoriken inom politiken är mycket tydlig på denna punkt. Enigheten om att arbetet är viktigt och prioriterat är i många delar stor – i alla fall i dagens politiska retorik. I stort sett alla politiska partier anger detta. I allt högre utsträckning finns lokala och regionala handlingsplaner och riktlinjer där viljeriktningen uttrycks på ett tydligt sätt. I stort sett alla är eniga om att alla våldsutsatta kvinnor och barn ska få sina behov av stöd, skydd och behandling tillgodosedda, oavsett var de bor eller om de har särskilda behov. Att det i finns stora brister i lik- värdighet och att det fortfarande kan upplevas som ett ”lotteri” för våldsutsatta huruvida man får hjälp och stöd, är något som gör de Att arbeta med och förstå våld För de våldsutsatta pågår våldet i realtid, här och och varje gång samhället misslyckas med att ge stöd och skydd förorsakas mycket lidande. Det finns ofta ett stort glapp mellan verkligheten och ”hur det borde vara”. Glappet är oacceptabel och kan vara förödande för de våldsutsatta. Strategin syftar bl.a. till att regionala och lokala skillnader ska minska. Figur 5.4 Glappet mellan praktik och retorik ”Hur det borde vara” –Konsekvenser av våld hos den utsatta Som figur 5.4 visar så finns både de våldsutsatta och de professio- nella i en verklighet. Den fungerar ibland bra, men inte. finns en tydlig bild av ”hur det borde vara” i både lagstiftning, föreskrifter, handlingsplaner, rutiner och den politiska retoriken. På denna nivå har kommit långt och det är inte där, som de stora bristerna finns, utan snarare i praktiken och verkligheten för de våldsutsatta. Forskning visar på att trots goda intentioner fortfarande finns svagheter i stödet för de våldsutsatta. Detta kan röra sig om brist på information om vart kvinnan ska vända sig, uteblivet stöd, stöd som inte möter kvinnans specifika behov och onödigt formella krav på den våldsutsatta. Att arbeta med och förstå våld också röra sig om brist på samverkan mellan myndigheter.62 Utred- ningen menar att om alla myndigheter följer befintliga lagar och föreskrifter, tar sitt lagstadgade ansvar och tillsätter de resurser som krävs så skulle utvecklingen ta stora kliv framåt. Figur 5.5 Visar hur myndigheter misslyckas med att skydda den utsatta, vilket ofta gör hennes utsatthet för förövaren/förövarna än större Myndigheter lyckas inte samverka, olika perspektiv kolliderar i stället för att komplettera Den våldsutsatta är rädd, ambivalent, maktlös och utelämnad För att leva upp till lagar, föreskrifter och åtaganden i nationella och internationella handlingsplaner, konventioner och deklara- tioner behöver vissa myndigheter förändras från hur de har arbetat och fungerat. Det kan handla om större eller mindre för- ändringar. Genom en utökad och förändrad kunskap och medvetet förändringsarbete är det möjligt att på bästa sätt anpassa sin verk- samhet efter de behov som våldsutsatta har, och för att arbeta våldsförebyggande med tidig upptäckt och med våldsutövare. En del av samhällsaktörernas oförmåga att tillgodose vålds- utsattas behov av stöd, skydd och behandling har att göra med hur man har organiserat arbetet, om det finns kunskap, rutiner och i så fall hur de rutinerna ser ut och fungerar i praktiken. Det krävs även att det avsätts adekvata resurser. Våld mot kvinnor har historiskt varit ett problem som har beskrivits på mångskiftande sätt; som en fråga om sexualmoral eller individens rättigheter, om klassamhället 62 (2003), (2014), Münger (2009). Att arbeta med och förstå våld SOU 2015:55 eller alkoholism, om sinnessjukdomar eller arbetslöshet, kärn- familjens uppluckring eller bristen på poliser.63 Det pågår fortfarande diskussioner om vad som ska räknas som den rätta kunskapen och inriktningen på området.64 Den jämställd- hetspolitiska utredningen pekade 2005 på att olika sätt att förstå våldet kan leda fram till olika typer av samhälleliga insatser för att stoppa det. Men också att olika förståelser kan leda fram till samma insatser. Stridigheter om ”rätt” förklaringsmodell riskerar att bli kontraproduktiva och det är viktigare att utvärdera och förbättra olika verksamheters resultat.65 Det bör också påpekas att det finns ett mycket tydlig politisk konsensus kring behovet av att mäns våld mot kvinnor ska upphöra, vilket synliggjorts i att regeringar av skiftande politisk färg har lyft fram frågan och att förbundit sig till internationella konventioner.66 På en övergripande nivå har forskarvärlden rört sig från att i första hand förklara mäns våld utifrån deras biologi eller psykiska ohälsa och avvikelse, till att i stället fokusera på sociala roller och våldets sociala sammanhang. En övergripande förklaring till mäns våld mot kvinnor som samhällsproblem har kommit att kopplas ihop med ojämställdhet mellan könen. Förskjutningen är delvis en historisk utveckling i och med att tyngdpunkten förflyttats mot mer könsrelaterade förklaringar. finns det en mängd olika förklaringsmodeller. Försök att integrera dessa olika förkla- ringsmodeller med varandra har gjorts, såsom den socio-ekologiska modellen (se kapitel 2).67 Som vi också har beskrivit i kapitel 2 finns det olika åsikter om huruvida man ska tala om arbete mot mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck, eller om man ska tala om arbete mot våld i nära relationer. menar vi att oavsett vad man väljer att kalla arbetet, och oavsett vilken exakt teoretisk grund som anläggs, så är förståelsen underordnad att våldsutsatta kvinnor och barn får rätt stöd och skydd utifrån sina behov. Det viktigaste anser vi vara att politiken ska vara inriktad på vilka insatser som ger bäst effekt utan att förlora maktperspektivet i analysen av våld. 63Wendt (2002). 64Nilsson (2009), (2003). 2007/08:39, SOU 2004:121. 67SKL (2011), WHO (2010). Att arbeta med och förstå våld ingår att problematisera kring maskulinitetsnormer och de makt- perspektiv vi själva omedvetet kan bidra till att upprätthålla. Det finns ingen fullständig förklaring till mäns våld och olika förkla- ringar och perspektiv behöver integreras med varandra för att för- bättra arbetet mot mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck. 5.3.2Önskan om neutralitet och objektivitet Vikten av opartiskhet, samt principen om könsneutralitet − att alla individer ska behandlas lika oavsett kön − är några av den demo- kratiska ordningens viktigaste byggstenar. Att alla individer ska behandlas lika oavsett kön är också grun- den för jämställdhetspolitiken. Utifrån ett jämställdhetsperspektiv är det svårt att tala om våld i könsneutrala termer.68 Det är just det faktum att män och kvinnor inte behandlas lika som gör att jäm- ställdhetspolitiken existerar. Det är utifrån kunskapen om att kvin- nor och män, flickor och pojkar inte har samma rätt och möjlighet till kroppslig integritet som de internationella och nationella ställningstagandena om att könsrelaterat våld har gjorts. Synlig- görandet av en generell ojämställdhet är en viktig utgångspunkt för arbetet mot mäns våld mot kvinnor och arbetet för kvinnors mänskliga rättigheter. Ofta är det socialtjänstbaserade verksamheter som har i uppdrag att arbeta brett med våld i nära relationer. Att skapa gemensamma verksamheter för alla som berörs i en våldsrelation kan innebära flera fördelar. Det gör det möjligt att arbeta med alla parter i en våldsrelation och det är tänkbart att de når målgrupper som annars inte skulle söka sig till könsseparerade verksamheter. Forskning har visat att separerade verksamheter, som gör en tydlig uppdelning mellan våldsutsatta och våldsutövare, kan få kvinnor och män att känna sig definierade som offer respektive förövare, något som gör att de kan värja sig från att söka hjälp.69 Erfarenheter av arbete med våldsutövande män är dessutom att det ofta kan vara annat än sin våldsanvändning som de söker hjälp för i första rummet, t.ex. sepa- 68Hirdman (2000), (2002), Wendt (2002). 69Dobash, Dobash, Cavanagh & (1999), Hearn (1998a), (1998b), (2002). Att arbeta med och förstå våld ration och skilsmässa, och att en bredare och mer neutral ”krismot- tagning” kan vara en bra väg in i fortsatt arbete mot sitt vålds- utövande. Men könsneutrala och könsintegrerade verksamheter innebär också utmaningar eftersom behov och erfarenheter hos den som utövar våld respektive blir utsatt för våld ofta är olika. Konflikten i de olika berättelserna från våldsutsatta och förövare, som vi redo- gjorde för i avsnitt 5.2., blir i dessa verksamheter påtaglig. Yrkes- verksamma vid könsintegrerade verksamheter kan ta utgångspunkt i olika perspektiv för att tolka våldet eller kvinnors och mäns behov, vilket innebär en risk för att lägga mer eller mindre betydelse vid antingen kvinnans eller mannens upplevelser.70 Forskaren , som har närstuderat en könsintegre- rad verksamhet, sammanfattar i artikeln Motstånd och neutralise- ring. Kön, makt och professionalitet i arbetet med våld i nära rela- tioner71 forskningen på området vilken pekar på att könsneutralitet innebär ökad risk för bl.a.: •att kvinnors situation, erfarenheter och utsatthet osynliggörs eller förminskas, •att allvarlighetsgraden i kvinnors våldsutsatthet feltolkas, •att våld inte tas på allvar och att kvinnan inte ges möjlighet att prata utan mannens närvaro, •att yrkesverksamma anser att våldet beror på båda parterna i en relation, en slags ömsesidighet, •att män och mäns eventuella utsatthet för våld (nuvarande eller tidigare, t.ex. i barndomen) synliggörs medan kvinnors utsatthet för mäns våld osynliggörs, •en förskjutning från stöd till henne, till stöd till honom och parrelationen. Den som utsatt för våld i en relation hamnar i underläge i rela- tionen. Om man som yrkesverksam är neutral och behandlar båda parter lika i en relation där det förekommer våld är det stor risk att 70Eriksson (2003), Hearn (1998a), (2006), Pringle (2006). 71Mattsson (2013). Att arbeta med och förstå våld man ofrivilligt upprätthåller eller förstärker den våldsutövande mannens maktöverläge. Om enbart könsneutrala förståelser om våld är utgångspunkter finns risk att våldet tolkas som en konflikt som båda parter bidragit till och som båda måste ta ansvar för. Att ensidigt luta sig mot könsneutrala perspektiv och förståelser i en verksamhet som hanterar våld i nära relationer kan därför vara problematiskt och våldet riskerar att neutraliseras och osynlig- göras.72 Ofta förlorar enbart de våldsutsatta på detta. Det krävs även en problematiserad förståelse av innebörden av den professionella rollens objektivitet, så att tanken om objektivitet inte leder till att kvinnor osynliggörs och att mäns våld neutralise- ras. menar att uppmärksammandet av män i våldsrela- tioner inte får förminska eller osynliggöra kvinnors erfarenheter och utsatthet. Han understryker att arbetet med män som utövar våld ska rikta fokus mot problemet, nämligen mot män som den vanligaste utövaren av våld mot kvinnor och barn.73 5.3.3Förändringsovilja eller öppet motstånd För att komma framåt i arbetet för att bekämpa mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck behöver myndigheter och organisationer förändras. Arbetet behöver i högre utsträckning integreras i de ordinarie strukturerna, kunskapen behöver öka och arbetet behöver prioriteras, tillräckliga resurser tillsättas och styr- ning och ledning måste förbättras. Som när det gäller alla organisa- tionsförändringar så kan de mötas med förändringsovilja eller öppet motstånd. Motstånd kan inom organisationsforskning ses som något som naturligt uppstår, oavsett om det handlar om att utveckla arbete för jämställdhet/mot mäns våld mot kvinnor eller utveckla arbetet med helt andra frågor. Organisatoriska aspekter som är viktiga i föränd- ringsarbete är bl.a. ledarskap, organisationskultur och organisa- tionsklimat. Motstånd till organisationsutveckling beror ofta på flera samverkande faktorer i en verksamhet. Exempelvis kan om- fattande förändringar av organisationen påverka vilka kompetens- 72Burck & (1995), (2013). 73Hearn (1998a). Att arbeta med och förstå våld krav som ställs på personalen, nya arbetsvillkor eller minskad status. Detta kan leda till otrygghet för de anställda på grund av rädsla för att förlora jobbet eller att den sociala sammansättningen på arbetsplatsen förändras. Olika aktörer kan också ha olika upp- fattningar om vad som ligger i organisationens intresse, vilket kan leda till att personalen accepterar vissa förändringar men inte andra.74 Förändringsarbete är svårt att genomföra oavsett vilket område det gäller, vilket även implementationsforskningen bekräftar. Trots goda idéer, effektiva metoder och beslut om implementering inne- bär det inte alltid att förändringsarbetet sätter igång. Många för- ändringsförsök når i realiteten inte längre än till ett beslut om att genomföras, men därefter sker inte mycket förändring. beror det på brist på vägledning om vad som ska göras och hur det ska göras, ibland på en förenklad syn på vad organisations- och beteendeförändringar kräver och hur snabbt det kan gå. Flera studier om implementeringsarbete visar exempelvis att enbart information, utbildning eller träning inte behöver resultera i förändrat beteende. Ett framgångsrikt förändringsarbete förutsätter bl.a. politiskt, ekonomiskt och organisatoriskt stöd och ofta krävs flera olika strategier och ett uthålligt arbete för att uppnå de önskade föränd- ringarna.75 Utöver generella svårigheter med att bedriva förändringsarbete i en organisation så är det vanligt förekommande att förändrings- arbete på jämställdhetsområdet präglas av vissa särskilda problem och motstånd. Detta har sin grund i att jämställdhetsarbete ifråga- sätter föreställningar och identiteter om oss som kvinnor och män och benämner maktrelationer mellan könen. Förenklat kan det sammanfattas i att jämställdhet sällan prioriteras i en organisation, att det ofta saknas stöd från ledningen och tillräckliga resurser samt att arbetet i hög grad drivs av eldsjälar. Okunskapen på området är fortfarande stor.76 Flera forskare har närmare belyst jämställdhetsarbetets villkor och utmaningar. Bland annat lyfter att i den svenska jämställdhetsdiskursen så förväntas jämställdhetsarbetet vara frivilligt, växa fram naturligt och ske i samarbete/samförstånd 74Lindholm (2011). 75Se t.ex. et al. (2014) och (2012). 76Callerstig (2011b). 77Rönnblom (2002). Att arbeta med och förstå våld mellan kvinnor och män och inte vara obehagligt. Detta leder till att maktfrågor ofta försvinner och det är bl.a. när frågor om makt och inflytande tas upp som man går utanför idén om att vi är jäm- ställda och det är då man möter motstånd. Mäns våld mot kvinnor utgör en särskilt laddad jämställdhets- fråga. Nationellt råd för kvinnofrid konstaterade 2003 att den nya kvinnofridslagstiftningen satte igång en viktig förändringsprocess, men påpekade att kvinnofridsfrågan är politiskt, socialt och känslomässigt mycket explosiv och att den har mötts av mot- stånd och/eller en ovilja att vidta konkreta, effektiva och kännbara åtgärder. De pekade på att det finns en fortsatt stark benägenhet att förneka mäns våld mot kvinnor och att många i ansvarig position ryggar inför kraven på aktiv handling.78 Det handlar om att frågan rör laddade områden som länge också definierats som ”privata”, som sexualitet, familj och könsrelationer, och om att diskussionen om mäns våld mot kvinnor är politiskt brännbar och kontroversiell.79 Här går maktordningar och intresse- konflikter mellan könen inte att dölja.