sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Trots att JF förnekade allt samröre med vidhöll att JF var hans medgärningsman. I den sammanfattning av polisutredningen som återfinns i för- undersökningsprotokollet står, angående utredningen om JF, att JF och 1972–1973 vistades på i , dock inte på samma avdelning. vidare att ett stort antal förhör och kontroller hade genomförts i syfte att klarlägga var JF hade vistats vid tiden för morden men att något totalt klarläggande inte hade gått att uppnå. Varken i denna sammanfattning eller i den särskilda sammanställning avseende JF som gavs in till tingsrätten inför huvudförhand- lingen redovisades dock att det fanns uppgifter som talade för att JF hade varit på i . hölls ett polisförhör med AH, som hade polisanmält att hennes treväxlade damcykel hade blivit stulen på gatan i . Cykeln stals troligtvis den 13 eller . Cykeln hade fel på växlarna, eventuellt var det tvåans växel som krånglade. Förhör hölls även med tre män från som hade besökt AH i den aktuella perioden. Förhören hölls i syfte att fastställa tiden för cykelstölden. HL, som hade studerat på i som , hördes med anledning av att i förhör uppgett att han sett HL på i . I ett förhör uppgav HL att han inte hade något minne av att ha träffat den aktuella tiden, men att det inte var otroligt att han då hade handlat på . KR, som även hon hade studerat på i som , hördes vid ett flertal tillfällen med anledning av att i förhör hade uppgett att han träffat henne på muséet i . Hon berättade att de hade mött varandra en sommar på och att det kunde ha varit 1984 eller 1987. Vid vallningen pekade ut ett hus i . I det huset bodde enligt den man som han och JF hade besökt och som följde med när de senare återvände till mord- platsen. Förhör hölls med denne man, som förnekade all inbland- ning i gärningen och dessutom uppgav att han inte kände till vare sig eller JF. Härutöver hölls förhör med personer från citykonditoriet i , Folkhögskolan i och med boende i Messaure. Fingeravtryck som hade säkrats vid brottsplatsundersökningen på vissa av och tillhörigheter jäm- fördes med och fingeravtryck, men visade inte någon överensstämmelse med dessa. Av materialet har vi inte kunnat utläsa att man i övrigt gjort några DNA-undersökningar eller andra tekniska utredningar för att bedöma koppling till morden. 7.2.4Särskilt om advokaterna, de sakkunniga och vården under förundersökningen närvarade vid de flesta förhören med samt vid rekonstruktionen och vallningen. Han närvarade dock inte vid de tillfällen som själv ringde upp och lämnade uppgifter. Han närvarade inte heller vid förhöret . På begäran entledigades och förordnades i stället som offentlige försvarare. Vid förhöret närvarade inte . närvarade dock vid konfrontationsförhöret med och JF . medverkade under förundersökningen vid rekonstruktionen och vallningen. Under förundersökningen anlita- des han även som rådgivare åt polis och åklagare. För en närmare redogörelse för vad , , och har berättat om rådgivande roll och om egna kontakter med hänvisas till redogörelsen för , avsnitt 6.2.4. utförde den rättsmedicinska obduktionen av och . Han deltog även vid rekonstruktionen med samt vid den rekonstruktion på polisstationen i som genomfördes . Han upprättade vidare, tillsammans med underläkaren , ett rättsmedicinskt utlåtande, se nedan avsnitt 7.3.1. närvarade vid förhöret i syfte att redogöra för uppgifter som hade lämnat under terapisamtal med henne. ringde till och berättade att under terapi hade lämnat uppgifter om de erkända morden. Med medgivande berättade hon även vad hade sagt. närvarade vid rekonstruktionen och vallningen . Hon närvarade därutöver som förhörs- vittne vid förhöret och även vid konfronta- tionsförhöret mellan och JF . Av protokollet från konfrontationsförhöret framgår dock inte anledningen till hennes medverkan. I enlighet med vad som redovisats närmare i redogörelsen för , se avsnitt 6.2.4, har såväl som och vid möten med kommissionen uppgett att det inte fanns något samröre mellan brottsutredningen och terapiarbetet och att samtliga var noga med att upprätthålla skiljelinjen däremellan. Under samma avsnitt fram- går vidare att vid möte med kommissionen har för- medlat en motsatt uppfattning och berättat att det förelåg ett nära samarbete och informationsutbyte mellan polis, åklagare och psyko- terapeuter. Av journalanteckningar från från den aktuella tiden framgår bland annat följande. Enligt en journalanteckning gjord av träffades och för terapisamtal . då arbetet med att ”se de tidigare sammanhangen och hur dessa har återgestaltats i vuxen ålder”. beskrev att detta skedde parallellt med polisförhören. Nya minnen om våld mot vuxna hade kommit upp och den informationen hade överlämnats till polis och åklagare för vidare utredning. De bilder och minnesfragment som kom upp i terapin klarnade enligt allt mer och sammanhangen kring morden blev vartefter också tydligare. skrev att en anslagstavla på rum, som enligt själv tydliggjorde var han befann sig i den terapeutiska processen, hade fotograferats av eftersom den ansågs vara av polisiär betydelse. I en journalanteckning från uppgav att hade kunnat genomföra av rekon- struktionen i på ett mycket tillfredsställande sätt. Genom en inledande regression hade han fått kontakt med hela händelsen och kunde därmed ta fram en hel minnesbild. Överläkaren skrev i en journalanteckning från att det inte fanns någon annan väg framåt än att successivt bearbeta allt som skett i samverkan med åklagarmyndig- heten. Arbetet skedde enligt ”givetvis var för sig, men mot samma mål”. antecknade psyko- logen att hon hade haft kontinuerlig kontakt med när hon arbetade som skötare på dennes avdelning. , 1994 och 1995 hade hon dess- utom haft samtal med under semester. Hon beskrev att hon var insatt i vad som skedde i den terapeutiska processen och i polisutredningarna och uppgav sig därför kunna finnas till hands för när inte var till- gänglig. träffade hon en gång för samtal. Enligt en journalanteckning av från den 13 okto- ber 1995 fick fortsatt terapi . Långa perioder hade de dessutom daglig kontakt. Eftersom JF tidigare hade varit medmisstänkt för mordet på och hade tingsrätten förordnat en offent- lig försvarare för honom. När åklagaren beslutade att lägga ned åtalet mot honom underrättades tingsrätten om det. Som skäl för nedläggningsbeslutet angav åklagaren att uppgifter, mot JF:s bestridande, inte kunde anses utgöra tillräcklig bevisning. Eftersom det inte heller fanns teknisk bevisning eller annan bevis- ning kunde brott inte styrkas beträffande JF. Efter att tingsrätten förelagt JF att yttra sig över beslutet svarade JF att han inte hade någonting att invända mot att förundersökningen lades ned, men att han avsåg att stämma för falsk angivelse. Tingsrätten, lagmannen , inhämtade ett utlåtande enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus, . Utlåtandet skulle enligt tingsrätten avse huruvida det fanns medicinska för- utsättningar att överlämna till rättspsykiatrisk vård. Någon ny rättspsykiatrisk undersökning inhämtades inte av tings- rätten. Sedan åklagaren begärt att tingsrätten skulle utse en sakkunnig i psykologi och föreslagit , förordnade tings- rätten, lagmannen , att såsom domstolssakkunnig i psykologi lämna ett utlåtande om allmänna minnesfunktioner och betingelserna för utsaga i psykologiskt avseende. inkom med två yttranden till domstolen, dels ”Sakkunnigutlåtande rörande allmänna minnesfunktioner hos ” av , dels ”Sakkunnigyttrande angående betingelser för utsaga i psykologiskt avseende” av . Yttrandet om minnesfunktioner är i stort sett identiskt med det som gavs in inför , se avsnitt 6.3.1, med tillägget att även genom en mängd intervjuer hade visat en mycket god förmåga att minnas tidiga personliga upplevelser. Innehållet i det andra yttrandet är mer omfattande men liknar i stora delar det som gavs in inför , se avsnitt 6.3.1. I sammanfattningen, som är ny, står det följande. Sammantaget visar forskningen att vi oftast minns centrala, personliga detaljer från starka känslomässiga upplevelser, dvs det kärnfulla i händelsen, ofta detaljer som är relaterade till handlingar och personer. Forskningen visar också att även om man inte minns vad som inträffat före eller efter en traumatisk händelse är det fullt möjligt att detaljerat återge en traumatisk upplevelse eller en handling som ett mord. Vålds- brott är starka känsloladdade händelser för gärningsmannen och även denne minns centrala detaljer, speciellt handlingar som har stark sym- bolisk, känslomässig innebörd. Den symboliska innebörden av mordet är ofta kopplad till tidigare traumatiska händelser och berättandet om dessa upplevelser blir ofta mycket svårt. Även objekt och detaljer som i sig kan vara neutrala men är kopplade till det mest symboliska kan vara svåra att berätta om. På grund av det starka känslotillståndet blir kringomständigheterna svåra att bevara. I mitt yttrande har jag även diskuterat olika former av falska erkännanden […]. Samtliga former av falska erkännanden stämmer dåligt in på de betingelser som gäller för erkännande och berättelse angående Appojauremorden. En knapp vecka före huvudförhandlingen gav åklagaren in ett ut- låtande utfärdat av och . I utlåtandet gjordes en jämförelse mellan de skador och karaktäristika som och hade uppvisat och de uppgifter som framkommit vid rekonstruk- tion och förhör med . I utlåtandet redovisades inte vilka förhör som låg till grund för utlåtandet och inte heller hur läkarna hade tagit del av dessa. I stället hänvisades det till ”de till- gängliga skriftliga och muntligt förmedlade förhörsuppgifterna”. har vid möte med kommissionen berättat att han skickade slutliga förhörsuppgifter i uppspal- tad form till för att fynden skulle jämföras mot de uppgifterna. Utlåtandet utmynnade i en bedömning av huruvida de uppgifter som hade lämnat kunde vara riktiga eller inte. Nedan citeras delar av utlåtandet. Från texten har av läsvänlighetsskäl tagits bort löpande hänvisningar till skadornas numrering i obduk- tionsprotokollet. att Quicks uppgifter om mannen avseende dels skadornas lokalisation, dels frånvaron av skador på strupen, dels sårkanalernas riktningar på överkroppens framsida/sida respektive baksida, dels kroppsläget, över- ensstämmer väl med fynden vid obduktionen av ; att Quicks påpekande vid rekonstruktionen att de inledande huggen mot mannen inte stördes av revben stämmer väl med fynden vid obduktionen av (frånsett att det förelåg genom- skärning av det sjunde revbenets brosk på höger sida); att Quicks uppgifter om att mannen gjort avvärjningsrörelser med den högra armen stämmer väl överens med förekomsten av s k avvärjnings- skador på övre extremiteter, framförallt den högra; att det, med hänsyn till förekomsten av skärande våld på bålens fram- sida och den högra övre extremiteten hos och från- varon av sådant våld på hans rygg, framstår som sannolikt att de först- nämnda skadorna uppkommit när han varit rörligare – och därmed tidsmässigt föregått de sistnämnda – vilket överensstämmer med Quicks uppgifter om tidsordningen hos de skador som tillfogats mannen; att Quick inte redogjort för två av de skador som påvisats vid obduk- tionen av , nämligen en skada i nacken och en skada i den vänstra handen, men dessa skador täcks ändå delvis av Quicks redogörelse; att de skador på mannen som Quick uppger har uppkommit genom slag med en sten är väl förenliga med ansiktsskador och hans trasiga överkäksprotes; att Quicks beskrivning av mannens utseende m.m. stämmer väl över- ens med så när som på kroppslängden; att Quicks uppgifter om att mannens rörelser var mycket begränsade kan vara förenliga med kroppsläge vid anträffandet; att Quicks uppgifter om flertalet skador på kvinnan stämmer väl över- ens med fynden vid obduktionen av ; att skadan på kvinnan i närheten av bukregionen kan vara samma skada mot kvinnans vänstra höft som Quick uppger att han utdelat genom att stöta kniven ’i botten’, vilket kan stämma med en skada vid den vänstra höften på ; men Quicks uppgifter om kvinnan angående dels skador på armarna, dels skador i ansiktet stämmer inte överens med obduktionsfynden, dock förekom skador på den vänstra överarmen nära axelpartiet; att Quicks uppgifter om hugg mot kvinnan i en upprätt ställning kan, med hänsyn till sårkanalernas riktning, vara förenliga med två skador på överkropp; att Quicks uppgifter om kvinnans utseende m.m. stämmer, förutom hårlängden, väl överens med ; att Quicks uppgifter om kvinnans kroppsläge stämmer till största delen väl överens med kroppsläge, så när som på uppgiften angående den vänstra armens läge där dock armens läge kan förklaras av uppgiften om att han dragit kvinnan mot sig; beträffande mannen och kvinnan att kropparnas inbördes läge på fyndplatsen överensstämmer med Quicks uppgifter; att Quicks uppgifter om fördelningen av antalet hugg på mannen och kvinnan stämmer överens med obduktionsfynden så tillvida att antalet skarpkantade skador på var fler än på , men med den procentuella fördelningen respektive ; att antalet skador på hård kroppsvävnad var fler hos än hos , vilket stämmer väl överens med Quicks upp- gifter om skadorna på mannen och kvinnan; att Quicks uppgifter om dels ordningsföljden av huggen mot mannen i förhållande till huggen mot kvinnan, dels att kvinnan ’kämpade’ mer än mannen inte går att bedöma med ledning av obduktionsfynden; att Quicks uppgift om händelseförloppets varaktighet är sannolik; att antalet gärningsmän inte kan avgöras utifrån obduktionsfynden. Huvudförhandling i målet hölls vid den 9, 10 och . Domare vid rättegången var lagmannen . Av domen och huvudförhandlingsprotokollet framgår följande. Vid huvudförhandlingen hördes, utöver , vittnena och HL, tidigare studiekamrater, den kvinna som bestulits på sin cykel, AH, , och kriminalinspektörerna . Som partssakkunnig hördes och som domstols- sakkunnig . Parterna framställde sina yrkanden och uppgav att han erkände gärningarna. utvecklade sin talan och lämnade först en bakgrundsredogörelse. I domen finns därefter följande redogörelse för åklagarens sakfram- ställning. Av vad som därefter framkommit synes Quick ha sammanträffat med makarna på platsen, därvid de – möjligen tillsammans med Quick – ätit en enklare måltid. Quick har senare gömt sig i närheten av tältet intill dess att makarna gått och lagt sig. Han har därefter lossat yttertältets förankringar, lyft upp en del av yttertältet samt sedan med kniv inlett ett angrepp mot makarna med början genom att hugga kniven genom duken till det sålunda delvis fri- lagda innertältet. har även företett en krosskada i ansiktet. Två – eventuellt tre – knivar har kommit till användning. En av dessa knivar – en filékniv tillhörig makarna – återfanns senare utanför tältet. I slutskedet har Quick, som genom en reva tagit sig in i tältet och också där utdelat knivhugg mot makarna, dragit ner yttertältet så att det kommit att täcka innertältet. Visst gods medtogs från brottsplatsen, bl.a. två väskor. Dessa väskor påträffades senare vid Renhagen utefter Vägen Västerut. En av makarna tillhörig kassettradio påträffades norr om och en kameraväska med kamera och objektiv, också tillhörande makarna, har sedermera påträffats hos en hälare i . Quick har vid förhör uppgivit att också en annan, av honom namngiven person – i det följande benämnd JF – skulle ha varit med honom vid förövandet av ifrågavarande gärningar. Då någon teknisk bevisning som binder denne person vid gärningen inte före- ligger har förundersökning vad gäller nämnde JF lagts ned. Åklagaren åberopade och föredrog bland annat brottsplatsunder- sökningsprotokoll, obduktionsprotokoll och dödsbevis samt före- visade väskor, kniv och presenterade undersökningsresultat från skador och fettfläckar på tältdukarna. Åklagaren föredrog även diverse bevisning till styrkande av vad och hade företagit sig den 11–, bland annat . Av protokollet framgår att yttrade sig sak- framställningsvis men vad han sade framgår inte av domen. Vittnesförhör hölls därefter med , som redo- gjorde för hur det såg ut på brottsplatsen och visade fotografier därifrån. Sakkunnigförhör hölls med , som redogjorde för skadorna på och . med förhöret visade han bland annat bilder från den rekonstruktion som gjordes på polisstationen i . Beträff- ande hans och utlåtande beslutade tingsrätten att det skulle anses upptaget vid huvudförhandlingen utan att det lästes upp. Förhör hölls med , som berättade väsentligen följande. Inledningsvis följer ett sammandrag av vad som framgår av tingsrättens dom. Han lärde känna KR och HL vid Samernas folkhögskola i . Han umgicks då även med en man som hette JF. åkte han från till för att komma i kontakt med någon yngre pojke som han avsåg att döda. I försökte han undvika att bli igenkänd. I något skede tillgrep han en treväxlad damcykel, troligen utanför samemuséet. Han minns att det var något fel på en av cykelns växlar. Med cykeln begav han sig strax utanför och mötte några pojkar. Han var sedan inne på och såg HL, men lyckades undvika att träffa honom. På ett café träffade han JF. Han följde med i JF:s bil till Messaure. De besökte en man och drack sprit. åkte de till tältplatsen, där JF kände till att paret vistades. Han fick uppfattningen att en av de pojkar han tidigare hade träffat var parets son. När paret sade att de inte hade någon son blev han fruktansvärt uppbragd eftersom han uppfattade att kvinnan förnekade sin son. ”förde över” sin ilska till JF genom att säga att paret satt och pratade illa om honom. Han gjorde det för att få JF att ”spela med” i det som ville, nämligen att döda paret. Beslutet om dödandet fattade man på platsen. JF tog bilen till eller Messaure för att hämta någon form av skjutvapen. blev kvar i närheten. kom JF tillbaka. Paret var då inne i tältet. JF hade inte med sig något skjutvapen men däremot en morakniv. hade en egen kniv som var bredare och större. Nedan följer ett citat från den fortsatta redogörelsen för uppgifter i tingsrättens dom. Han yttrade till JF: ’Jag dödar mannen först – sedan blir det inte några problem.’ JF ryckte så bort det som höll fast yttertältet och lyfte upp duken så att en del av innertältets duk frilades. Quick kunde då se en kontur innanför tältduken. Han uppfattade att det var konturen av mannen, vilken låg så att han hade ena armen mot innertältets vägg. Quick ställde sig på knä och riktade hugget med kraft under mannens arm mot armvecket. Han kände sig lugn, beslut- sam och oövervinnerlig. Han upplevde att det första hugget – utdelat med hans kniv – trängde djupt in utan att träffa något revben och han upplevde att redan detta hugg dödade mannen. Han har en minnesbild av ljudet i samband med träff först genom tältduken och därefter in i mannen. JF gjorde härefter en reva i tältduken på tältets bakre kort- sida. Quick tog sig nu in i tältet genom revan varvid tältet, som inte längre stod stadigt, rasade ned över honom. Inne i tältet såg han kvin- nan i halvsittande ställning. Hon var fruktansvärt rädd. Han högg mot henne. Hon överlevde de första huggen och i något skede drog han henne mot sig ett stycke varefter han fortsatte att tilldela henne hugg. Hans tanke var att förstöra hennes ansikte. Kvinnans slutliga läge blev att hon kom att ligga mot mannen i en slags fosterställning. Han an- grep härefter återigen mannen och tillfogade denne ett hugg i halsen. Hans avsikt var att skilja huvudet från kroppen. Han kan inte nu för- klara varför han inte fullföljde detta förehavande. Härefter sträckte han sig över mannen och fortsatte att utdela hugg mot kvinnan. Där- vid råkade han genom ett ’misshugg’ träffa mannen i ena benet. Han kan som han var inne i tältet ha utdelat 10–12 st kniv- hugg, varav kanske sju mot kvinnan och fem mot mannen. I övrigt har knivhugg utdelats när han befunnit sig utanför tältet. Han har vid ut- förandet av ifrågavarande gärningar använt dels sin egen kniv, dels ock en paret tillhörig kniv, som han fann inne i tältet. Det rörde sig i förevarande fall även om knivhugg mot mannens och kvinnans huvu- den. När han härefter kom ut ur tältet fattade han tag i en tung sten och slog denna mot den plats på tältduken under vilken mannens huvud då befann sig. Sedan Quick tagit sig ut ur innertältet drog han yttertältets duk över innertältet varefter han försökte resa upp tältet. – Inne i tältet hittade han en kameraväska, innehållande kamera, objektiv m.m. Tillsammans med JF begav han sig nu till bilen och lämnade platsen. JF tog därvid med sig två väskor. Dessa slängde Quick sedan ut från bilen till höger om vägen under färd i riktning mot . Man hämtade den man som de tidigare hade besökt i Messaure och åter- vände till platsen för händelserna. JF visade mannen i fråga vad som kunde ske. Mannen ’var som tyst och stum’. De lämnade platsen varvid den nämnda kameraväskan medtogs. Quick blev skjutsad till , där han blev avsläppt. [---] I sammanträffade Quick med KR. Detta skedde troligen på järnvägsstationen i . Hon berättade om någon utställning, som hon hade haft i . Han lämnade sedan med tåg. Han hade därefter inte någon kontakt med JF och eftersom han ville förskjuta det inträffade tog han aldrig del av den massmediala redovisningen av händelserna vid Appo- jaure. – Vad han nu berättat är baserat på klara minnesbilder, dock kan vissa detaljavvikelser förekomma. Vittnesförhör hölls med KR, som i huvudsak berättade på samma sätt som i polisförhören. Vittnesförhör hölls med AH, som berättade att hon i hade blivit av med sin treväxlade damcykel på vilken tvåans växel inte gick att använda. Hon anmälde cykeln stulen en knapp vecka därefter. Åklagaren anmärkte i anslutning till förhöret att cykeln anmälts stulen . Vittnesförhör hölls med HL, som berättade att han befann sig i vid nu ifrågavarande tid och att det var troligt att han därvid varit inne i Domusaffären. Vittnesförhör hölls med , till styrkande av hur uppgifter framkommit under utredningen. Nedan följer ett citat av delar av redogörelsen för förhöret i tingsrättens dom. Det hela inleddes med att Quick hade låtit meddela att han hade börjat få minnesbilder avseende dessa mord. Quicks sätt att berätta visade sig vara detsamma som i tidigare mål. Han redogjorde för vissa minnes- fragment men under förhörens gång ’öppnades’ händelseförloppet mer och mer. Berättelsen var från början ingalunda sammanhängande. Han uppgav själv att han på grund av sina ångestkänslor måste skydda sitt inre jag genom att hitta på någonting, som gränsade till sanningen. Redan vid påföljande förhör korrigerade han emellertid någon tidigare lämnad uppgift. – Quicks minnesbilder är enligt uppfattning klara och distinkta vad gäller de centrala delarna i en händelse. Däremot är mera perifera omständigheter, t.ex. resor till och från en plats, tämli- gen diffusa i hans berättande. [---] Vad gäller platsen för ifrågavarande gärningar lämnade Quick redan vid förhör uppgifter samt en detaljerad skiss av tältplatsen och av vägen som leder dit. Han beskrev vidare markförhållanden där tältet stod, befintlig- heten av en sittplats bestående av stockar samt avståndet mellan sjön, tältet och makarnas bil. Vidare beskrev han tältet, hur detta var för- ankrat i marken ävensom att förankringen hade lossats eller ryckts loss i anslutning till brottet. Han kunde vidare beskriva packning, skor och sovsäckstäcken ävensom att tältets golv bestod av plast. Vid förhör och omnämnde Quick att tältduken skars upp och att det uppstod längre revor samt en mindre reva på den plats, där han högg mot mannen. Beträffande själva brotten berättade att man hade frilagt innertältsduken varefter han sett mannens kontur avteckna sig mot tältduken [---]. I ett tidigt skede – – berättade om en sten, som dunkades mot mannen och åstadkom en krosskada [---]. Han lämnade även en beskrivning av makarnas utseende och deras positioner i tältet. redovisade uppgifter lämnades helt spontant.