sou · H3B313 · 2015-02-27 00:00:00 — De bestämmelser om preskrip- tion som anges i 21 § ska således inte tillämpas vid en talan av nu aktuellt slag. En arbetsgivare enligt 1 §, som har sin hemvist i ett annat land inom EES eller , får inte utsätta en utstationerad arbetstagare för repressalier på grund av att arbetstagaren väckt talan vid svensk dom- stol om arbets- och anställningsvillkor enligt 1.5 §, eller 2.kollektivavtal under förutsättning att arbets- och anställnings- villkoren i kollektivavtalet utgör sådana villkor som avses i 5 a § första stycket eller 5 b § första stycket. Paragrafen är ny. Förslaget behandlas i avsnitt 10.4.7. Genom paragrafen genomförs artikel 11.5 i direktivet. Bestäm- melserna i paragrafen innebär ett förbud för utstationerande arbets- givare att utsätta en utstationerad arbetstagare för repressalier för att arbetstagaren väcker talan vid svensk domstol med krav om de arbets- eller anställningsvillkor som han eller hon har rätt till enligt denna lag eller enligt kollektivavtal. Om en väckt talan avser villkor enligt kollektivavtal är paragrafen dock tillämplig endast under för- utsättning att talan avser sådana anställnings- eller arbetsvillkor i kollektivavtal som avses i 5 a § första stycket eller 5 b § första stycket. Arbets- och anställningsvillkoren ska därmed avse villkor som om- fattas av den hårda kärnan i artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet 96/71/EG. En talan om villkor i kollektivavtal kan avse både en talan enligt 5 c § eller en talan som har väckts av en medlem i en avtalsslutande svensk arbetstagarorganisation. Vad som avses med repressalier framgår av avsnitt 10.4.7. Ledning kan i viss mån hämtas från det som omfattas av repressalieförbudet i 2 kap. 18 § diskrimineringslagen (2008:567). Paragrafen ger endast skydd mot repressalier som grundar sig på att arbetstagaren har väckt talan. Med detta avses att det finns ett orsakssamband mellan det förhållandet att arbetstagaren väcker talan och repressalien. Vid bedömningen av om orsakssamband föreligger i ett enskilt fall kan ledning hämtas från diskrimineringslagstiftningen. Arbetsgivare som inte har sin hemvist inom EES eller omfattas inte av repressalieförbudet i paragrafen. En arbetsgivare som bryter mot 23 § ska betala skadestånd till den utstationerade arbetstagaren för den förlust som uppkommer och för den kränkning som repressalien innebär. Om det är skäligt kan skade- ståndet sättas ned eller helt falla bort. Paragrafen är ny. Förslaget behandlas i avsnitt 10.4.8. Genom paragrafen genomförs artikel 11.5 i direktivet. Av para- grafen framgår att arbetsgivarens brott mot repressalieförbudet i 23 § är skadeståndssanktionerat. Det är bara arbetsgivaren som kan bli skadeståndsskyldig enligt bestämmelsen. Skadeståndsskyldigheten omfattar den förlust som uppkommer. Därmed avses s.k. ekonomiskt skadestånd av mot- svarande slag som regleras i bl.a. 38 § lagen (1982:80) om anställnings- skydd. Det ekonomiska skadeståndet är avsett att täcka den eko- nomiska skada som arbetstagaren har lidit till följd av repressalien. Genom det ekonomiska skadeståndet ska arbetstagaren försättas i samma situation som om arbetsgivaren inte vidtagit repressalien. Skadeståndsskyldigheten omfattar också den kränkning som har inträffat. Med detta avses allmänt eller ideellt skadestånd av mot- svarande slag som regleras i bl.a. 38 § lagen om anställningsskydd. Storleken på det allmänna skadeståndet är beroende på omständig- heterna i det enskilda fallet. Enligt paragrafens andra stycke kan skadeståndet sättas ned helt eller falla bort, om det är skäligt. Denna möjlighet till jämkning av skadestånd motsvarar vad som gäller enligt t.ex. 38 § lagen om an- ställningsskydd. Vid prövningen av om jämkning bör ske kan den praxis avseende 38 § lagen om anställningsskydd utgöra vägledning. Därmed kan beaktas t.ex. om arbetstagaren själv medverkat till den uppkomna situationen eller om arbetsgivaren snabbt vidtar rättelse. Vid mål om skadestånd enligt 24 § gäller 21 § om talans väckande. I dessa mål tillämpas 64–66 och 68 §§ lagen (1976:580) om med- bestämmande i arbetslivet om preskription. Paragrafen är ny. Förslaget behandlas i avsnitt 10.4. 9 och 10.4.11. Genom paragrafen genomförs artikel 11.5 i direktivet. grafen ges föreskrifter om rättegången och preskription när det gäller mål om skadestånd enligt 24 §. Vid en sådan talan gäller 21 §. Av detta följer att utstationerade arbetstagare har rätt att väcka talan vid svensk domstol om skade- stånd på grund av repressalier enligt denna lag. Sådana mål hand- läggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Om arbetstvisten ska handläggas vid tingsrätt, får talan föras vid tings- rätten i den ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. För det fall den utstationerade arbetstagaren har arbetat på flera orter kan talan väckas vid tingsrätten i någon av dessa orter. I paragrafen regleras också vilka preskriptionsbestämmelser som ska tillämpas vid en talan enligt 24 §. De bestämmelser om pre- skription som anges i 21 § ska således inte tillämpas vid en talan av nu aktuellt slag. Om den som anser sig av arbetsgivaren ha blivit utsatt för repressalier som strider mot 23 § visar omständigheter som ger anledning att anta att så är fallet, är det arbetsgivaren som ska visa att sådana repressalier inte har vidtagits. Paragrafen är ny. Förslaget behandlas i avsnitt 10.4.10. Genom paragrafen genomförs artikel 11.5 i direktivet. Paragrafen innehåller en bevisregel som ska gälla vid talan om skadestånd på grund av repressalier. Bevisregeln är utformad efter mönster av 6 kap. 3 § diskrimine- ringslagen (2008:567). Den är uppdelad i ett första led där bevisbördan åvilar arbetstagaren och ett andra led där bevisbördan övergått på arbetsgivaren. Det rör sig om en presumtionsregel. Arbetstagaren ska för sin del visa omständigheter som ger anledning att anta att han eller hon blivit utsatt för repressalier av arbetsgivaren som strider mot 23 §. Lyckas arbetstagaren styrka dessa omständigheter skapas en presumtion för att det finns ett orsakssamband mellan repressa- lien och att arbetstagaren väckt talan. För att inte bli skadestånds- skyldig måste arbetsgivaren motbevisa presumtionen. Detta kan ske genom att arbetsgivaren exempelvis visar omständigheter som ger stöd för att den vidtagna åtgärden haft andra orsaker än att arbetstagaren har väckt talan vid domstol. 13.2Förslaget till lag om ömsesidigt bistånd med indrivning av vissa administrativa avgifter Inledande bestämmelse och tillämpningsområde Denna lag gäller för ömsesidigt bistånd med indrivning m.m. av administrativa avgifter, inbegripet avgifter, tilläggsavgifter och viten, för bristande efterlevnad av och rådets direktiv /71/EG av om utstationering av arbets- tagare i samband med tillhandahållande av tjänster4 eller Europa- parlamentets och rådets direktiv /67/EU av om tillämpning av direktiv /71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster och om ändring av för- ordning (EU) nr 1024/2012 om administrativt samarbete genom informationssystemet för den inre marknaden (IMI-förordningen)5, vilka ålagts av behöriga myndigheter eller bekräftats av administrativa 4EGT L 18, 21.1.1997, s.1, Celex 31996L0071. 5EUT L 159, 28.5.2014, s.11, Celex 32014L0067. eller rättsliga organ eller, i förekommande fall, följer av utslag från arbetsrättsliga tvistlösningsorgan. Lagen gäller inte för verkställigheten av sanktioner som omfattas av tillämpningsområdet för rådets rambeslut /214/RIF av om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff6, rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område7, och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område8 eller rådets beslut /325/EG av om ingående av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område9. Genom paragrafen genomförs artikel 13.2 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 11.5.1. I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Det anges uttryckligen dels vilka slags fordringar som omfattas av lagen (och direktivet), dels vilka fordringar som inte omfattas. Genom första stycket klargörs att lagen omfattar administrativa sank- tioner som sanktionsavgifter, avgifter, tilläggsavgifter och viten som har anknytning till en utstationering. Genom bestämmelsen i andra stycket utesluts uttryckligen från tillämpningsområdet dels straff- rättsliga sanktioner, dels sådana fordringar på civilrättens område som omfattas av I-förordningen. Det kan inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan uppstå tvek- samhet om en viss fordran faller inom lagens tillämpningsområde eller inte. Se även kommentaren till 3 §. 6EUT L 76 22.3.2005, s. 16, Celex 32005F0214. 7EGT L 12, , s. 1, Celex 32000R0044. 8EUT L 351, 20.12.2012, s. 1, Celex 32012R1215. 9EUT L 120, , s. 22, Celex 32006D0325, ändrat genom rådets beslut /942/EG. är behörig myndighet vid bistånd enligt denna lag. I paragrafen utpekas som behörig myn- dighet. Genom paragrafen genomförs artikel 14 i direktivet. Över- vägandena finns i avsnitt 11.5.2. är alltså behörig myndighet i såväl in- kommande som utgående ärenden, dvs. både när en myndighet i en annan medlemsstat begär bistånd i och när det för del blir aktuellt att begära bistånd i en annan medlemsstat. Vidare omfattar behörigheten alla former av bistånd som regleras i kapitel VI i direktivet, dvs. i första hand delgivning av handlingar och indriv- ning. Behörigheten omfattar även sådant utbyte av upplysningar som regleras i artikel 6 i direktivet, såvitt gäller upplysningar som ska användas för indrivningsändamål. Se även kommentaren till 3 §. Bistånd på begäran av en behörig myndighet i en annan medlemsstat ska på begäran av en behörig myndighet i en annan medlemsstat 1.lämna upplysningar som kan vara av betydelse för den andra myndigheten vid indrivning av administrativa sanktionsavgifter eller delgivning av handlingar som rör sådana avgifter, 2.utan krav på några vidare formaliteter a)driva in administrativa sanktionsavgifter som behöriga myndig- heter har påfört i enlighet med lagstiftning och förfaranden i den sökande medlemsstaten eller som administrativa eller rättsliga organ eller arbetsdomstolar har bekräftat och som kan verkställas i den andra medlemsstaten och kan överklagas, och b)delge ett beslut om sådana sanktionsavgifter eller andra hand- lingar som är relevanta med avseende på indrivningen av sådana sanktionsavgifter, inbegripet en dom eller ett slutligt beslut som kan läggas till grund för verkställighet. Delgivning på begäran av en annan medlemsstat sker enligt del- givningslagen (2010:1932). Bestämmelser om indrivning i finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. och lagen (1985:146) om avräk- ning vid återbetalning av skatter och avgifter. Verkställighet enligt ut- sökningsbalken får äga rum på grund av den handling som medger verkställighet i den andra medlemsstaten. I paragrafen finns de grundläggande bestämmelserna om skyldig- heten att lämna bistånd åt en behörig myndighet i en annan med- lemsstat. Övervägandena finns i avsnitt 11.5.3. Paragrafen återger i stora stycken innehållet i artikel 15.1. Genom bestämmelsen i första stycket 1 genomförs också direktivets bestäm- melser om informationsutbyte (artikel 6) såvitt gäller lämnande av information för indrivnings- och delgivningsändamål. Det informa- tionsutbyte som det blir aktuellt för att medverka i är alltså det som avses i artikel 6.2 andra meningen. Därutöver får emellertid som framgår i avsnitt 3.3 också de allmänna krav och förutsättningar som anges i artikel 6 och 7 anses gälla även i fråga om medverkan i samarbetet. Som nämns där gäller det t.ex. den tidsfrist som anges i punkten b i artikel 6.6 och förbudet i artikel 6.9 mot att ta ut avgifter. Skyldigheten att lämna information gäller sådan information som har tillgång till eller har möjlighet att in- hämta vid indrivning av en svensk fordran av motsvarande slag. Det får inte förstås så att myndigheten med anledning av en begäran om upplysningar ska göra en regelrätt tillgångsundersökning enligt de bestämmelser om sådan undersökning som finns i utsökningsbalken. En sådan undersökning får anstå till dess att begäran om infor- mation i ett senare skede eventuellt följs av en begäran om bistånd med indrivning. Vad det kan bli fråga om är i stället att samman- ställa den information som myndigheten själv förfogar över eller som den utan svårighet kan få fram ur olika databaser och liknande. 2011/12:15 s. 30 f. I första stycket 2 klargörs bl.a. att bistånd ska lämnas utan vidare formaliteter. Genom denna bestämmelse genomförs artikel 15.3. Direktivtexten skulle alltså kunna förstås på det sättet att det inte är tillåtet att vid en begäran om bistånd med indrivning ha ett särskilt förfarande för att pröva om det rör sig om ett verkställbart Den sökande myndighetens uppgift om att det förhåller sig så ska i princip tas för god. Det bör emellertid uppmärksammas att det i skäl 44 lämnas en öppning för att medlemsstaterna kan ha förfaranden som innebär att det instrument som medger verkställig- het i den sökande medlemsstaten kompletteras, åtföljs eller ersätts av ett dokument som medger verkställighet i den anmodade med- lemsstaten. Här kan det alltså tyckas finnas en viss motsättning mellan skälen och direktivtexten. Under alla förhållanden torde det dock inte bli aktuellt för som anmodad myndighet att tillämpa något sådant förfarande som avses i skäl 44. Bortsett från vad som har sagts kan det inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan finnas omständigheter som ger Kronofogde- myndigheten anledning att ifrågasätta om avgörandet har tillkommit i den ordning som enligt den sökande medlemsstatens lagstiftning krävs för skapa ett verkställbart avgörande, eller om fordringen verk- ligen faller inom lagens tillämpningsområde. Det kan t.ex. finnas omständigheter som tyder på att det i själva verket är fråga om en straffrättslig sanktion som faller inom tillämpningsområdet för lagen (2009:1427) om erkännande och verkställighet av bötesstraff inom Europeiska unionen. Det kan därför i vissa situationer finnas behov av ytterligare kontakter mellan och den sökan- de myndigheten för att reda ut förhållandena. Se även kommentaren till 5 §. Även i övrigt måste som regel godta det som sägs i begäran om bistånd och kunna utgå från förutsätt- ningarna för bistånd är uppfyllda, t.ex. på det sättet att myndigheter- na i den andra medlemsstaten har gjort vad som kan krävas av dem för att själva driva in fordringen (se även kommentaren till 4 §). Beträffande delgivning omfattar be- hörighet endast den situation som avses i artikel 15.1 b, dvs. att det redan finns ett beslut om en sanktionsavgift och denna ska drivas in. Delgivning kan då vara en förutsättning för och ett led i själva indrivningen. Bistånd med delgivning enligt denna bestämmelse kan emellertid behövas även i ett senare skede, t.ex. i fråga om ett beslut om utmätning. Avsikten är däremot inte att Kronofogde- myndigheten ska delge handlingar i ett skede som föregår ett beslut om sanktionsavgift. Det gäller såväl handlingar som har sitt ursprung i som handlingar från en behörig myndighet i en annan medlemsstat. Delgivning i den sistnämnda situationen får visserligen omfattas av artikel 6.3 i direktivet, men behovet av administrativt samarbete får här tillgodoses genom att någon annan myndighet än bistår med delgivningen. I andra stycket finns, liksom i annan lagstiftning om ömsesidigt bistånd, exempelvis på skatteområdet, en bestämmelse som klargör att delgivning i sker enligt delgivningslagen. Genom hänvisningen i tredje stycket till lagen om indrivning av statliga fordringar m.m. erinras att den andra medlemsstatens fordran vid indrivningen handläggs enligt bestämmelserna om indrivning i s.k. allmänna mål. Det innebär bl.a. att under vissa förutsättningar kan medge uppskov med verkställig- heten. Genom hänvisningen till lagen om avräkning vid återbetal- ning av skatter och avgifter erinras på motsvarande sätt om att avräkning kan ske mot en fordran på återbetalning av sådan skatt eller avgift som anges i 1 § den lagen. Detta behandlas närmare i avsnitt 11.5.3. Avslutningsvis klargörs i tredje stycket att den hand- ling som medger verkställighet i den andra medlemsstaten utgör exekutionstitel vid verkställighet i . Genom bestämmelserna i andra och tredje styckena genomförs artikel 15.4 första stycket. Begäran om bistånd i en annan medlemsstat får, av en behörig myndighet i en annan medlemsstat, begära upplysningar som kan vara av betydelse vid in- drivning av administrativa sanktionsavgifter eller delgivning av hand- lingar som rör sådana avgifter. får av en sådan myndighet också begära bistånd för indrivning av en administrativ sanktionsavgift eller delgivning av ett beslut om en sådan sanktions- avgift eller andra handlingar som är relevanta för indrivningen av en sådan avgift, om inte själv kan driva in fordringen eller delge handlingen. får inte begära bistånd för indrivning så länge sanktionsavgiften, de bakomliggande fordringarna eller den handling som ligger till grund för verkställighet är föremål för bestri- dande eller överklagande. Delgivning av ett beslut om administrativa sanktionsavgifter som har ägt rum i en annan medlemsstat i enlighet med dess lagar, andra författningar och administrativ praxis, ska anses ha samma verkan som om delgivningen hade ägt rum här. Genom denna paragraf genomförs bestämmelserna i artikel 15 i tillämpningsdirektivet till den del de riktar sig främst till den sökan- de myndigheten. Övervägandena finns i avsnitt 11.5.3. I paragrafen regleras i första stycket roll som sökande myndighet. Bestämmelserna kan sägas utgöra en spegelbild av det som föreskrivs i 3 § första stycket. Genom andra meningen i detta stycke genomförs artikel 15.2 andra stycket. Kravet att inte själv kan driva in fordringen eller delge handlingen får inte uppfattas alltför strängt. Detta behandlas närmare i avsnitt 11.5.3. Genom bestämmelsen i andra stycket genomförs artikel 15.2 tredje stycket. Genom tredje stycket genomförs artikel 15.4 andra stycket. För del saknar bestämmelsen betydelse såvitt gäller beslutet om en sanktionsavgift, eftersom det hos oss inte finns något krav på att indrivningsförfarandet ska inledas med delgivning av exeku- tionstiteln. Däremot kan bestämmelsen få betydelse när det gäller delgivning av exempelvis ett beslut om utmätning som har ägt rum här. får vägra att verkställa 1.en begäran om indrivning eller delgivning om begäran är ofull- ständig eller uppenbarligen inte motsvarar det bakomliggande beslutet, 2.en begäran om indrivning om a)det framgår av myndighetens utredning att de kostnader eller resurser som beräknas krävas för att driva in sanktionsavgifterna inte står i proportion till det belopp som ska drivas in eller indrivningen skulle ge upphov till betydande svårigheter, b)de sammanlagda sanktionsavgifterna understiger , eller c) grundläggande rättigheter och friheter för svarande samt rätts- principer som gäller för dem enligt grundlagar inte har respek- terats. I paragrafen återges det huvudsakliga innehållet i artikel 17. Över- vägandena finns i avsnitt 11.5.5. Vad gäller det förhållandet att en begäran är ofullständig (punkten 1) bör regleringen, som framgår i avsnitt 11.5.5, kompletteras med en bestämmelse i förordningsform om att först ska anmoda den sökande myndigheten att avhjälpa bristen, och först om så inte sker avslå en begäran om bistånd (jfr artikel 7.3 i bötes- rambeslutet). Bestämmelsen i punkten 2 a) som motsvarar artikel 17 andra stycket punkten a), är utformad på i huvudsak samma sätt som punkten h i artikel 21.2 i Europaråds- och om ömsesidig handräckning i skatteärenden. Bestämmelsen ska ses mot bakgrund av att eventuellt indrivet belopp tillfaller den anmoda- de staten, och mot bestämmelsen i punkten 2 b (artikel 17 andra stycket b) i direktivet), där minimibeloppet för en begäran om bi- stånd har satts så lågt som . Motsvarande beloppsgräns på skatteområdet är . Man kan därför mycket väl tänka sig situationer där resursåtgången för att driva in en fordran inte står i proportion till fordringsbeloppet. Det kan också vara så att fordrings- beloppet är betydande men den utredning som gjorts tyder på att man knappast kommer att påträffa annat än blygsamma tillgångar och det bedöms kräva åtskilligt ytterligare arbete för att verkställighet ska kunna äga rum. bör alltså ha avsevärt utrymme för att göra egna bedömningar av hur långt man ska gå i sina försök till verkställighet. måste beaktas att man med en alltför låg ambitionsnivå i det avseendet skulle riskera att bestäm- melserna om ömsesidigt bistånd inte skulle bidra till att förbättra efterlevnaden av regelverket kring utstationering av arbetstagare på det sätt som har varit avsikten. Bestämmelsen i punkten 2 c) motsvarar artikel 17 andra stycket c). Bestämmelsen och artikeln är formulerad på ett sätt som inte förekommer i svensk lagstiftning. Till sin innebörd torde den motsvara vad som vanligen uttrycks med termer som ”ordre public” eller, särskilt när det gäller administrativt samarbete på skatteområdet, termen ”allmänna hänsyn”. Om de administrativa sanktionsavgifterna eller den bakomliggande fordran under indrivnings- eller delgivningsförfarandets gång bestrids eller överklagas i den andra medlemsstaten av berörd tjänsteleverantör eller en berörd part, ska skjuta upp verk- ställigheten i avvaktan på beslut av en behörig instans i den andra medlemsstaten. Genom paragrafen genomförs artikel 18 i direktivet, till den del detta kräver reglering i svensk lag. Övervägandena finns i avsnitt 11.5.6. Det är något oklart hur denna bestämmelse i direktivet förhåller sig till artikel 15.1 första stycket a), där det framgår att biståndet för indrivning bara omfattar fordringar som kan över- klagas. Se överväganden i avsnitt 11.5.6. Det är också något oklart vad som avses med att den bakom- liggande fordran är föremål för bestridande eller överklagande. Detta verkar ta sikte på den situationen att en sanktionsavgift har beslutats på grund av underlåtenhet att betala något till den utstationerade arbetstagaren. Se beträffande civilrättsliga anspråk kommentaren till 14 §. Genom denna bestämmelse aktualiseras också frågan om Krono- fogdemyndighetens serviceskyldighet gentemot parterna. I likhet med vad som gäller exempelvis vid bistånd med indrivning på skatte- området bör , om en berörd part gör gällande att preskription har inträtt eller på annat sätt bestrider fordran, upplysa den parten om att talan ska väckas vid behörig instans i den andra medlemsstaten och i enlighet med dess lagstift- ning. bör också underrätta den sökande myndigheten om de åtgärder som vidtas med anledning av dess begäran om bistånd. Jfr 8 § förordningen (2011:1546) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen, Inte heller i fråga om administrativa sanktionsavgifter har det dock ansetts nödvändigt att reglera denna fråga i lag. Beträffande överklagande av ett beslut i en fråga om uppskjutande av verkställigheten, se avsnitt 11.5.8 och kommentaren till 8 §. Se även kommentaren till förslaget till lag om ändring i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. ska så snart en begäran som avses i 3 § första stycket 2 a) har tagits emot räkna om sanktionsavgiften till svenska kronor enligt den växelkurs som har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning för den dag då sanktionsavgiften påfördes. Belopp som har drivits in här i ett ärende enligt denna lag tillfaller staten. I paragrafen regleras vad som gäller om valuta och vad som ska ske med indrivna belopp. Övervägandena finns i avsnitt 11.5.7. Vid indrivning i gäller generellt att denna äger rum i svenska kronor, dvs.