sou · H3B354 · 2015-06-09 00:00:00 — Dessa omständigheter utgör dock i sig inte tillräckliga skäl mot att införa en avgiftsskyldighet. Vi föreslår därför att en möjlighet till avgiftsuttag införs i lag. Av- giftens utformning kan lämpligen regleras i förordningen om avgifter vid . I fråga om avgiftens storlek bör beaktas att de bankförfrågningar som kommer att göra inom ramen för ett ärende om informationsinhämtning avser ett särskilt utpekat tillgångsslag. Myndighetens arbetsinsats torde därför generellt sett vara mindre än vid en tillgångsundersökning enligt 4 kap. 15 § UB. måste hänsyn tas till att det i vissa fall kan bli fråga om ett stort antal förfrågningar inom ramen för ett ärende om informationsinhämtning och en, i förhållande till arbetet vid tillgångsundersökningar, mer omfattande hantering. Det kan vidare antas att antalet ärenden om inhämtande av kontoinformation kommer att bli begränsat. torde därför inte kunna räkna med sådana effektivitetsvinster som kan uppnås vid en mer rutinmässig handläggning av ärenden. En given utgångspunkt är att avgiften inte får överstiga faktiska kostnad för hanteringen. Eftersom det är fråga om en helt ny verksamhet är det mycket svårt att förutse vilken arbetsinsats och faktisk kostnad som förfarandet kan tänkas medföra. Detta måste naturligtvis beaktas vid bestämmandet av avgiftens storlek. En annan fråga är om avgiften ska syfta till full kostnadstäckning enligt självkostnadsprincipen. I det sammanhanget kan konstateras att grundavgiften i enskilda utsökningsmål inte är avsedd att täcka statens fulla kostnad. Skälet är att verkställigheten är en del av statens rättsvårdande verksamhet (se prop. 2006/07:34 s. 20 f.). Informationsinhämtning enligt kvarstadsförordningen är i och för sig inte direkt jämförbar med sådan rättsvårdande verksamhet som bedriver i utsökningsmål, varför de principer som gäller för uttag av avgifter i sådana mål saknar omedelbar relevans. framstår det som naturligt att den nya avgiften ställs i relation till övriga hos förekommande avgifter, inte minst grundavgiften. Det förhållandet att grundavgiften är kopplad till ett förfarande som – i förhållande till informationsinhämtning enligt kvarstadsförordningen – rent generellt framstår som mer resurskrävande, talar för att avgiften i nu aktuellt fall bör sättas något lägre. Även den ovan påtalade osäkerheten avseende de faktiska kostnaderna för den nya verksamheten med informationsinhämtning medför att en viss försiktighet är motiverad vid bestämmandet av avgiftens storlek. Mot denna bakgrund bedömer vi att avgiften för ärenden om informationsinhämtning bör sättas något lägre än grundavgiften i utsökningsmål och andra mål om verkställighet. Vi anser slutligen att det saknas förutsättningar för att ge banker möjlighet att ta ut avgifter för att täcka de kostnader som kan uppkomma vid utlämnande av kontoinformation. Ett beslut om kvarstad enligt kvarstadsförordningen ska automatiskt erkännas och verkställas i en annan medlemsstat utan att det krävs något föregående exekvaturförfarande. Förordningen föreskriver att verkställighet ska ske i enlighet med det förfarande som gäller för verkställighet av likvärdiga nationella beslut om säkerhetsåtgärder i verkställighetsmedlemsstaten (artikel 23.1). I de fall ett kvarstadsbeslut meddelas i en annan medlemsstat än där beslutet ska verkställas, förutsätter förordningen att det i verkställighetsmedlemsstaten finns en utsedd behörig myndighet som kan vidta de åtgärder som krävs för att verkställighet ska kunna ske (artikel 23.3 och 23.5), t.ex. genom att myndigheten tar emot kvarstadsbeslutet och översänder det till banken eller till en annan enhet som är ansvarig för att verkställa sådana beslut om kvarstad i den medlemsstaten eller, om det följer av nationell rätt, genom att på annat sätt förelägga banken att genomföra beslutet om kvarstad (jfr ingresspunkt 25). Vårt förslag: ska utses till behörig myndighet enligt kvarstadsförordningen. Med behörig myndighet avses i kvarstadsförordningen den myndighet eller de myndigheter som en medlemsstat har utsett som behörig eller behöriga att ta emot, översända eller delge handlingar i de fall förordningen föreskriver det (artikel 4.14). I samband med verkställigheten ska den behöriga myndigheten i verkställighetsmedlemsstaten bl.a. ta emot ett kvarstadsbeslut meddelat i en annan medlemsstat (artikel 23.3) och vidta de åtgärder som krävs för att beslutet om kvarstad ska verkställas i enlighet med dess nationella rätt (artikel 23.5). I är den verkställande myndigheten (1 kap. 3 § UB), vilket innebär att all verkställighet enligt UB åligger . Mot den bakgrunden – och med hänsyn till att verkställighet enligt förordningen ska ske i enlighet med nationell rätt (se följande avsnitt) – framstår det som både ändamålsenligt och konsekvent att myndigheten får till uppgift att vidta verkställighetsåtgärder även med stöd av kvarstadsförordningen. På flera ställen i kvarstadsförordningen benämns den i detta avseende ansvariga myndigheten ”behörig verkställande myndighet” (se t.ex. artikel 34.1, 35.3, 35.4, 36.4, 38.1 b och 39.3 b). I sammanhanget kan nämnas att det i artikel 25 i kvarstadsförordningen föreskrivs att ”banken eller annan enhet som är ansvarig för att verkställa beslutet om kvarstad” ska utfärda en förklaring av vilken det ska framgå om och i vilken omfattning bankmedlen på gäldenärens konto eller konton belagts med kvarstad samt vilken dag beslutet om kvarstad genomfördes. Eftersom ansvaret för verkställigheten i ligger på får myndigheten till uppgift att utfärda förklaringen. Vid tillämpningen av förordningen är följaktligen en sådan ”annan enhet” som nämns i artikel 25. Vi bedömer att det inte är nödvändigt att klargöra detta i lag. Som närmare redogörs för i avsnitt 5.7.3 nedan föreslår vi att ska ges ansvaret för delgivning med en gäldenär med hemvist i när ett kvarstadsbeslut meddelats av domstol i en annan medlemsstat. Det innebär att samtliga uppgifter som den i kvarstadsförordningen angivna behöriga myndigheten har, samlas hos . En bestämmelse som pekar ut som behörig myndighet enligt kvarstadsförordningen bör tas in i lag. Vårt förslag: Beslut om kvarstad enligt kvarstadsförordningen ska som utgångspunkt verkställas i enlighet med om verkställighet av nationella kvarstadsbeslut. Som redogjorts för inledningsvis föreskriver artikel 23.1 kvarstadsförordningen att beslut om europeisk kvarstad ska verkställas i enlighet med det förfarande som gäller för verkställighet av likvärdiga nationella beslut om säkerhetsåtgärder i verkställighetsmedlemsstaten. I vissa enskilda frågor kompletteras denna allmänt hållna bestämmelse med direkta hänvisningar till den nationella rätten i Så är fallet när det gäller t.ex. möjligheterna att kvarstadsbelägga bankmedel på gemensamma bankkonton och förvaltarkonton (artikel 30), liksom förbud mot att belägga vissa belopp med kvarstad (artikel 31). I förordningen klargörs också att beslut om europeisk kvarstad i förekommande fall ska rangordnas på samma sätt som motsvarande nationella beslut (artikel 32). Det kan också nämnas att tredje mans rätt att invända mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut ska regleras av nationell rätt i verkställighetsmedlemsstaten (artikel 39.3). verkställer nationella kvarstadsbeslut enligt . Reglerna för verkställighet av nationella kvarstadsbeslut har behandlats i avsnitt 4.5. I enlighet med vad som anges i artikel 23.1 i kvarstadsförordningen ska dessa bestämmelser alltså i tillämpliga delar gälla också vid verkställighet av kvarstadsbeslut enligt förordningen. Av tydlighetsskäl menar vi att detta bör framgår av lag. Detta framgår i och för sig redan av den i 15 kap. 10 § RB gjorda hänvisningen till UB, vilken i enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 5.4.2 ska vara tillämplig även i det europeiska kvarstadsförfarandet. Hänvisningen i denna paragraf ger dock inte någon omedelbar vägledning för det fall inte fyller ut kvarstadsförordningens processuella regler, dvs. när ett kvarstadsbeslut som ska verkställas i har meddelats av en domstol i en annan medlemsstat. Vi föreslår därför att en kompletterande bestämmelse av upplysande karaktär ska införas när det gäller frågan om tillämpliga förfaranderegler vid verkställighet i det europeiska kvarstadsförfarandet. På så sätt tydliggörs att det är fordringsägaren som enligt svensk rätt har ansvaret för att inleda verkställighetsförfarandet och att det därför är fordringsägaren (och alltså inte domstolen) som har till uppgift att översända ett i meddelat beslut om europeisk kvarstad till den behöriga myndigheten i verkställighetsmedlemsstaten (se artikel 23.3 andra stycket). Vidare klargörs att en fordringsägare som i vill låta verkställa ett europeiskt kvarstadsbeslut meddelat av en svensk domstol, ska inleda verkställighetsförfarandet genom att ansöka om verkställighet hos (se 2 kap. 1 § UB). I vilken utsträckning bestämmelserna i , eller föreskrifter meddelade med stöd av balken, ska tillämpas måste bedömas mot bakgrund av i vilken utsträckning förordningen ger utrymme för kompletterande bestämmelser och när en fråga ska anses uttömman- de reglerad där. Rent generellt torde förutsättningarna för verkställighet av beslut om europeisk kvarstad i de flesta fall inte skilja sig väsentligt från verkställigheten av motsvarande nationella beslut. I vissa avseenden kan dock prövning bli annorlunda. Skälet är att ett beslut om kvarstad avser särskilt utpekade bankmedel medan ett nationellt kvarstadsbeslut gäller ett visst belopp. Detta kan få betydelse när det gäller t.ex. den beneficieprövning som ska göra enligt 5 kap. UB. Enligt kvarstadsförordningen ska nämligen belopp som är undantagna från utmätning enligt verkställighetsmedlemsstatens nationella rätt vara undantagna från att beläggas med kvarstad enligt förordningen (artikel 31). Om sådana belopp enligt nationell rätt är undantagna från utmätning utan att gäldenären begär det, ska den myndighet som ansvarar för att undanta beloppen göra det på eget initiativ. Banker erbjuder många olika slags konton, t.ex. transaktionskonton för privatpersoner och företag, sparkonton samt specialkonton för bundet sparande. Om det står klart att en privatpersons bankkonto är ett transaktionskonto för löpande inkomster och utgifter bör beakta vad som föreskrivs om beneficium i 5 kap. 1 § 7 UB. Av bestämmelsen framgår att från utmätning ska undantas så mycket av behållningen på kontot som skäligen behövs för gäldenärens försörjning fram till dess inkomst som täcker behovet är att vänta, dock inte utan synnerliga skäl än en månad. Av 5 kap. 14 § UB framgår vidare att det i första hand är gäldenären som ska visa sitt behov av beneficium. ska dock på eget initiativ utreda vad som bör undantas från utmätning genom att ”förfara efter vad som är känt eller kan utrönas utan omgång”. Enligt vad som uttalas i kommentaren till bestämmelsen kan det inte begäras att innan viss egendom utmäts, ska göra någon grundligare utredning om gäldenärens rätt därtill eller behov av densamma. Vidare anges att av praktiska skäl måste handla efter vad som framstår som sannolikt (m.fl. Utsökningsbalken – En kommentar, fjärde uppl. s. 238). Som redogjorts för i avsnitt 5.5.3 ovan har rätt att enligt 4 kap. 15 § UB kräva att tredje man lämnar upplysningar om sina ekonomiska mellanhavanden med gäldenären. När bankmedel tas i anspråk behöver myndigheten oftast inte få andra upplysningar från bank än uppgift om saldot på gäldenärens konto. Om det av särskild anledning behövs uppgifter om transaktioner på kontot, har rätt att få ett kontoutdrag (Bankernas upplysningsplikt – särskilt frågan om kontoutdrag, Processägarens ställningstagande nr 2/12/VER). I avsaknad av utredning om gäldenärens behov får det anses följa av befogenheten att förfara efter vad som är känt, och att får göra en uppskattning av skyddsbehovet. Om detta görs på en rimlig nivå, tillvaratas skyddsbehovet utan att borgenärsintresset åsidosätts på ett oskäligt sätt. Frågan är då hur en sådan uppskattning ska göras. Enligt ställningstagande angående beneficium vid utmätning av bankmedel när det saknas uppgifter om gäldenärens behov (nr 15/08/IND), ska beneficieprövningen göras så att gäldenären vid utmätning av banktillgodohavande förbehålls medel för sitt löpande underhåll enligt de principer som gäller för beräkning av förbehållsbelopp vid löneutmätning. Om det inte går att fullständigt utreda gäldenärens beneficiebehov finns en möjlighet att förbehålla gäldenären ett uppskattat belopp. När det gäller beneficieprövningen vid verkställighet av ett beslut om europeisk kvarstad, kommer det sannolikt att saknas ett underlag för bedömningen av gäldenärens underhållsbehov. Prövningen bör dock kunna ske utifrån befintliga regler och ovan redovisade rutiner. Några kompletterande nationella bestämmelser bedöms alltså inte vara nödvändiga i detta avseende. Utöver den i följande avsnitt behandlade frågan om genomförandet av kvarstadsbeslut, kan inte heller i övrigt förutses något behov av kompletterande nationella förfaranderegler. Vårt förslag: En bank ska ha möjlighet att skydda det belopp som anges i beslutet om kvarstad genom att överföra det till ett särskilt konto hos . Banks skyldighet att skydda det kvarstadsbelagda beloppet Genomförandet av ett beslut om kvarstad ska ske utan dröjsmål från det att den kontoförande banken mottagit kvarstadsbeslutet eller, om det följer av verkställighetsmedlemsstatens nationella rätt, ett föreläggande om att genomföra beslutet (artikel 24). Genomförandet ska ske genom att banken antingen •säkerställer att beloppet inte tas ut eller överförs från det eller de konton som anges i kvarstadsbeslutet (punkten 2 a) eller, om det följer av nationell rätt, •överför beloppet till ett särskilt konto (punkten 2 b). När det gäller den första möjligheten – säkerställande av att beloppet inte tas ut eller överförs – måste beaktas att bankmedel som överstiger beloppet i kvarstadsbeslutet inte ska påverkas av genomförandet (artikel 24.5). I vissa fall kan det alltså bli aktuellt att spärra endast en del av behållningen på ett bankkonto. Under de samtal som under arbetet har förts med har påtalats att svenska banker normalt saknar teknisk möjlighet att lägga en partiell spärr på ett konto. Denna uppgift har bekräftats av . När det gäller den andra möjligheten – överförande av beloppet till ett särskilt konto – kan först konstateras att det i förordningen inte definieras vad som avses med ”särskilt konto”. Förordningens uppbyggnad antyder närmast att det särskilda kontot ska finnas i den kontoförande banken. I fråga om frigörande av eventuellt överskjutande belopp föreskrivs nämligen att så ska ske genom att den behöriga myndigheten i verkställighetsmedlemsstaten förelägger berörd bank att frigöra det överskjutande beloppet (se artikel 27.2 andra stycket och avsnitt 5.6.5 nedan). Inte desto mindre framhålls i ingressen till förordningen att ett sådant särskilt konto kan vara ett konto som innehas av behörig verkställande myndighet, domstolen, banken där gäldenären har sitt konto eller banken som har utnämnts till samordnande enhet för bankmedel som belagts med kvarstad i ett visst ärende (ingresspunkt 26). Som inledningsvis nämnts kan en bank välja vilken av de föreskrivna metoderna för säkerställande som den vill använda sig av. En förutsättning för att överföra medel till ett särskilt konto är emellertid att en sådan möjlighet följer av nationell rätt. Frågan är då om banker enligt svensk rätt har möjlighet att genomföra verkställigheten av ett kvarstadsbeslut genom att föra över de kvarstadsbelagda medlen till ett särskilt konto. Det finns i sammanhanget anledning att undersöka hur – och på vilka grunder – verkställigheten av nationella kvarstadsbeslut genomförs i fråga om bankmedel. Vid verkställighet av nationella kvarstadsbeslut för fordran utfärdar ett förbudsmeddelande, varigenom banken meddelas förbud att fullgöra sin förpliktelse till annan än till eller till den som myndigheten anvisar (se 6 kap. 3 § första stycket UB). Banken uppmanas också regelmässigt att betala in det säkerställda beloppet till . Av 9 kap. 11 § UB följer att , om utmätt fordran är förfallen till betalning, utan dröjsmål ska uppmana sekundogäldenären att betala sin skuld till myndigheten. Den bestämmelsen är emellertid inte tillämplig vid verkställighet av ett kvarstadsbeslut. Uppmaningen sker i stället i dessa fall med stöd av bestämmelsen i 4 kap. 31 § UB. Av den bestämmelsen följer att får vidta en sådan åtgärd som behövs för att skydda sökandens rätt. har samma befogenheter som egendomens ägare med begränsningen att myndigheten inte får väcka talan vid domstol eller svara i mål angående egendomen. Bestämmelsen i 4 kap. 31 UB gäller även vid verkställighet av kvarstadsbeslut (se 16 kap. 14 § andra stycket UB) men i förarbetena till bestämmelsen anges inga exempel på situationer när bestämmelsen i samband med kvarstad är tänkt att användas. Föredraganden har dock uttalat följande (prop. 1980/81:8 s. 811). Om det skulle finnas behov av att söka driva in en kvarstadsbelagd fordran, torde kronofogdemyndigheten ha befogenhet därtill med stöd av den generella bestämmelsen i 4 kap. 31 §, vilken enligt andra stycket i förevarande paragraf är tillämplig även vid kvarstad. Frågan är då om det av bestämmelsen i 4 kap. 31 § UB kan anses följa en rätt för banken att överföra beloppet till ett särskilt konto hos . En förutsättning för att banken ska kunna skydda det kvarstadsbelagda beloppet genom att överföra det till ett särskilt konto är ju, som redogjorts för ovan, att en sådan rätt följer av nationell rätt. Eftersom banker i samband med verkställighet av kvarstadsbeslut regelmässigt uppmanas att betala in kvarstadsbelagda medel till , har de i praktiken en möjlighet – och en korresponderande skyldighet – att överföra kvarstadsbelagda bankmedel till . Denna möjlighet är dock beroende av om uppmanar banken och innebär inte någon ovillkorlig rätt för banken att överföra kvarstadsbelagda bankmedel till myndigheten. Detta innebär att bankens handlingsutrymme i fråga om genomförandet begränsar sig till skyldigheten att säkerställa att beloppet inte överförs eller tas ut från det konto som anges i kvarstadsbeslutet, dvs. i praktiken en skyldighet att sätta en spärr på hela eller en del av kontot. I vissa fall torde detta inte innebära några praktiska problem men, som påtalats ovan, saknar de flesta banker tekniska möjligheter att spärra del av ett bankkonto. Praktiska problem kan därför uppstå när bankmedlen på det aktuella bankkontot överstiger det belopp som anges i kvarstadsbeslutet. Företrädare för bankerna har framhållit att en teknisk anpassning av bankernas IT- system skulle vara förenad med betydande kostnader. I syfte att skapa en konsekvent och förutsebar ordning för genomförandet föreslår vi att en kompletterande nationell bestämmelse ska införas som gör det möjligt för banker att skydda det belopp som anges i kvarstadsbeslutet genom att överföra det till ett särskilt konto hos . En sådan reglering innebär förvisso formellt sett ett avsteg från vad som gäller vid genomförandet av nationella kvarstadsbeslut. I praktiken innebär dock lösningen att det skapas praktiska förutsättningar för banker att genomföra beslut om europeisk kvarstad på samma sätt som nationella kvarstadsbeslut. Av artikel 24.8 i kvarstadsförordningen följer en skyldighet för banken att på visst sätt räkna om det belopp som anges i beslutet om kvarstad till den valuta som bankmedlen är i. Om t.ex. det kvarstadsbelagda beloppet är angivet i euro, men medlen på det kvarstadsbelagda kontot förs i svenska kronor, ska banken genomföra beloppet i svenska kronor. Om banken väljer att föra över det kvarstadsbelagda beloppet till ett särskilt konto hos , ska alltså överföringen enligt exemplet göras i svenska kronor. Förordningen reglerar emellertid inte hur mottagaren av det kvarstadsbelagda beloppet, dvs. hantera det kvarstadsbelagda beloppet. Denna fråga får därför bedömas enligt svensk rätt. I det sammanhanget kan konstateras att UB saknar regler om hur man ska hantera medel som omhändertas vid verkställighet av kvarstad, liksom regler om hur fordringar i utländsk valuta ska hanteras. Av rättspraxis följer emellertid att växling av kvarstadsbelagd valuta normalt sett inte ska ske, om inte samtliga parter tillstyrker det. Medel som har influtit i mål om utmätning ska utan dröjsmål göras räntebärande (13 kap. 1 § UF). Undantag gäller dock, om det kan antas att utbetalning kommer att äga rum från det att medlen har influtit. En motsvarande regel saknas när det gäller kvarstadsbelagd egendom. Om det är fråga om ett inte obetydligt penningbelopp och det finns anledning att utgå från att kvarstaden har en viss varaktighet, bör vara skyldig att göra medlen räntebärande. Detsamma får anses gälla även utländsk valuta (jfr NJA 1990 s. 137). I syfte att undvika kursförluster ska vid inbetalning i utländsk valuta valutakonto användas (jfr Justitiekanslerns beslut , dnr 6231-11-40). I artikel 24.2 b andra stycket i kvarstadsförordningen föreskrivs att banken vid genomförandet får beakta pågående transaktioner på bankkontot endast om de avslutats före ”bankens utfärdande av förklaringen enligt artikel 25”. Bestämmelsens tillämpning synes förutsätta att det är banken som utfärdar förklaringen. Som redogjorts för i avsnitt 5.6.2 ovan har emellertid till uppgift att upprätta förklaringen i . Frågan är då om det är möjligt att i samband med genomförandet beakta pågående transaktioner. Vid utmätning av bankmedel är banken skyldig att betala det belopp som är tillgängligt för överföring från kontot oberoende av banken mottagit medlen. Beloppet måste dock justeras för transaktioner som gäldenären gjort före säkerställandet, t.ex. för köp med kort som reserverats men ännu inte belastat gäldenärens konto. Det belopp som utmäts beräknas utifrån det belopp som gäldenären kan disponera efter avräkning för redan bokförda belopp som banken kommer att dra från kontot (Ställningstagande avseende utmätning av bankmedel nr 1/15/VER). Enligt vår mening kan och bör pågående kontotransaktioner hanteras på motsvarande sätt vid genomförandet av ett beslut om europeisk kvarstad. Vi utgår från att så kan ske inom ramen för de kontakter som och banken förutsätts ha i samband med genomförandet av ett beslut om europeisk kvarstad. Det framstår inte som nödvändigt eller lämpligt att reglera eller på annat sätt formalisera dessa kontakter. 5.6.5Frigörande av överskjutande belopp Vår bedömning: Kvarstadsförordningen reglerar inte hur ett frigörande av överskjutande belopp ska ske när banken har överfört det kvarstadsbelagda beloppet till ett särskilt konto hos . I en sådan situation bör fordringsägarens ansökan om frigörande av överskjutande belopp kunna hanteras på samma sätt som en återkallelse av sökt verkställighet. Någon kompletterande bestämmelse bedöms därför inte vara nödvändig för att säkerställa att överskjutande belopp kan frigöras på sätt som kvarstadsförordningen förutsätter. En fordringsägare är enligt kvarstadsförordningen skyldig att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att ett belopp som efter genomförandet av kvarstadsbeslutet överstiger det belopp som anges i beslutet frigörs. Ansökan om frigörande ska göras på snabbast möjliga sätt och med användning av ett för ändamålet framtaget standardformulär (artikel 27). Som nämnts i föregående avsnitt föreskriver kvarstadsförordningen i fråga om frigörande av eventuellt överskjutande belopp, att så ska ske genom att den behöriga myndigheten i verkställighetsmedlemsstaten förelägger berörd bank att frigöra det överskjutande beloppet (se artikel 27.2 andra stycket). En tillämpning av bestämmelsen synes förutsätta att banken alltjämt har bankmedlen i sin besittning. Så är naturligtvis fallet om banken har skyddat det belopp som anges i beslutet om kvarstad genom att spärra beloppet på bankkontot.