sou · H3B389 · 2015-10-16 00:00:00 — , som ansvarade för museiutbildningen i , har beskrivit tre huvudinriktningar kring vilka museologin vuxit fram: historiska studier om hur kulturarv definieras, sociologiska studier om museernas institutionella struk- turer, och kommunikationsstudier om förmedling. Dessa perspek- tiv har, enligt , kunnat tillämpas på kultur- och miljövårdens och på museernas arbetsuppgifter genom forskning om bevarande- ideologier, dokumentationsteoretiska studier och förmedlingsstu- dier.89 De övergripande frågor som dessa studier belyser är: Varför och vad samlar vi? Varför visar vi? Vems kultur- och naturarv byg- ger vi upp, legitimerar och förmedlar? Den museologiska forsk- ningen ställer dessa spörsmål mot praktiska frågor om hur musei- arbetet bedrivs. Forskarna utgår ofta från museernas fysiska rum, material och personal, gärna i nära detaljstudier och ämnet lämpar sig väl för samverkan mellan museer och universitet. Professor menar att man kan tala om en ”musei- forskning” som behandlar samlingarnas kärnämnen, det vill säga de klassiska akademiska disciplinerna antropologi, arkeologi, etnologi och konstvetenskap. Begreppet ”museivetenskap” kan användas för läran om museet och dess verksamhet och ”museologi” för veten- skapliga studier som problematiserar museet som fenomen, de 87Kerstin , ”Vad är museologi?”, – , vol. 90, 2007:2, s. 69. 88Jämför , Samhällsmuseum efterlyses, s. 82 ff. 89Per-Uno , ”Museologi och kulturarv”, Nordisk museologi, 1993:2, s. 61 ff. musealiseringsprocesser som verksamheten skapar och museets samhälleliga roll. Museologi ska ses som en bredare kulturarvsveten- skap som kan inkorporera delar av de båda andra inriktningarna, men som också kan betraktas som en museets filosofi eller idéhistoria. lyfter också fram museologins roll i relation till den ”cykliska amnesi” som hon spårar hos både teoretiker och prakti- ker inom sektorn. Utan något synbart intresse för att diskussionen har förts tidigare, tycks varje ny generation i en 15- till 30-årscykel vilja uppfinna ett nytt slags museum, som står i dialog med samhället och når bredare grupper.90 I spårar hon minst tre introduktioner av en ”ny museologi” , första gången , och tredje gången kring 1990 med den brittisk-amerikanska antologin som sågs som startskottet för det så kallade nya museet, vars främsta uppgift var att vara en resurs för människor i samhället och inte att bevara kulturarv.91 Idéerna om ett nytt slags museum – och en ny minnespolitik – i spåren av kritiska museologi, var i ett inter- nationellt vetenskapligt och musealt sammanhang framför allt präg- lade av globaliseringen och den tilltagande kritiken av det koloniala arvet. har frågor om repatriering av föremål och en fortlöpan- de kritisk omprövning av tidigare perioders chauvinistiska historie- skrivning blivit en central angelägenhet för sektorn. Den nya museologin bidrog till att belysa hur dessa frågor aktualiseras i det konkreta arbetet med utställningar, samlingar och annan publik verksamhet och bredare samverkan. I fick denna utveckling kanske främst genomslag i den terminologi som användes för att beskriva museer- nas samhällsroll. I högre grad än tidigare framhölls att ett museum ska vara en mötesplats och ett forum för samhällsrelevanta diskus- sioner. Skillnaden samhällsorientering är dialog- perspektivet, där expertrollen tonas ner till förmån för ett museum 90Smeds, ”Vad är museologi?”, s. 69 f. 91Peter Vergo, red., The New Museology (Reaktion, 1989). som är öppet för många olika perspektiv. I detta nya museum upp- värderas pedagogik och kommunikation, medan samlingarna börjar diskuteras ur mer problematiserande perspektiv. tycks inte ha fångat upp de nya per- spektiven. Visserligen ville utredningen öppna för en modernare museidefinition, men denna inriktade sig mer på hur de statliga museerna skulle förvalta en kollektiv minneskultur än på en med- vetenhet om mångfaldigt berättande. Andra statliga initiativ utgick dock från behovet av en ny museiroll. En slutsats var att det kan kräva helt nyskapade museiinstitutioner. I representerar Arbetets museum och Världskultur- museet nya museer som fått i uppdrag att göra något annat än vad befintliga museer har ansetts kunna förmedla. En genomgående tendens är att detta nya som ska tillföras sällan beskrivits tydligt i sin egen rätt, i stället har det positionerats i kontrast mot en tradi- tionell museal verksamhet som förväntas vara allmänt välbekant. Arbetets museum öppnade 1991 i en historisk textilfabrik mitt i industrilandskap. Det är en enskild stiftelse med LO, TCO, ABF, KF och som huvudmän och driften finansieras genom ett statligt anslag. Museet blev mycket uppmärksammat i media och fick snabbt en publik. I en skrift som gavs ut efter invigningen beskrivs det som ”ett museum som väcker känslor” och som en ung institution med stark identitet. Vidare betonas att det är ett samtidsmuseum med historiskt djup och att Arbetets museum inte samlar föremål.92 Museet fokuserar på samtidshistorien utifrån arbetslivets vill- kor, människors vardag och deras förutsättningar i samhället. Begrepp som rättvisa, jämställdhet och jämlikhet är framträdande i verksamheten. Mot den bakgrunden föreslog utredningen på museer att ett nationellt centrum för genusfrågor på museer skulle förläggas till museum.93 Detta kom dock aldrig att genomföras. Museet har även i uppdrag att stärka samarbetet med 92Jan , Arbetets museum: Museum of work (Arbetets museum, 1996). 93Genus på museer (Ds 2003:61). arbetslivsmuseerna i landet. Det rör sig om en stor skara museer som är del av en folkrörelse och ofta drivs ideellt med mycket små medel.94 Inriktningen på berättande, att släppa fram många röster och att samla annars osynliggjorda människors historier, men att undvika att bygga upp egna föremålssamlingar, gör att Arbetets museum kan betecknas som ett så kallat nytt museum. De har också satsat på fri entré, vilket ökar förutsättningarna för att huset ska fungera som mötesplats för många. När den nya myndigheten museer för världskultur skulle bildas beskrevs verksamhetsidén som baserad på upplevelse, delaktighet och insikt. Formuleringarna antydde en kontrast mot traditionella museer, även om bilden av vad museer i övrigt gör för- blev odefinierad. Statens museer för världskultur skall skapa något nytt i museivärlden, något som ännu inte existerar. ”Verksamheten skall skildra likt och olikt i tänkesätt, livsstilar och levnadsvillkor men också kulturella för- ändringar i och i världen. Besökaren skall ges tillfälle att reflek- tera över sin egen och andras kulturella identitet.”95 Vidare fastslogs att denna nya inriktning innebar att använda oprö- vade verksamhetsformer, att arbeta med program som engagerar många grupper, att samverka om forskning och att bidra till samhälls- debatt. Det nya som bildades ur det kommunala museet i skulle fungera som inspiratör och draglok för myndighetens nya inriktning, men i praktiken blev det svårt att sammanföra de fyra ingående museernas olika kulturer. De museer som kom att ingå i myndigheten var , och i , samt i . 94Cirka 480 av arbetslivsmuseerna är organiserade i föreningen . 95Statens museer för världskultur (SOU 1998:125), s. 27. har flera äldre museer arbetat aktivt för att om- forma sin verksamhet till nya museikoncept, vilket liksom på 1970- talet i vissa fall har lett till debatter, kritik och konflikter. pågick t.ex. en upprörd offent- lig debatt om Historiska museets verksamhet. Var den seriösa kun- skapen på väg att kastas ut för att ersättas med opportunistisk sam- hällsdebatt och underhållning?96 En satsning på att koppla samman arkeologi, historia och samtidskonst var provocerande för många och det talades om att forskning och expertkunskaper trängdes undan. Det har blossat upp flera debatter om utställningar och museiverksamhet där olika vetenskapliga eller politiska inrikt- ningar står emot varandra. Till exempel var Historiska museets och gemensamma stora utställningssatsning , Den svenska historien, föremål för infekterat meningsutbyte.97 Men det finns en ny dimension i diskussionen om Historiska museets omformning som skiljer den från tidigare debatter. Här syns en märkbar förskjutning av perspektivet till att även inkludera museibesökaren i argumentationen. Det handlade inte bara om vad museet förmedlade, utan också om hur besökaren skulle involveras. Fri entré infördes först i olika försöksomgångar och omfattades 19 statliga museer. Reformen avslutades efter bara verksamhet i full skala, men kommer enligt vad regeringen föreslår i budgetpropositionen att återinföras. En förebild när fri entré till de statliga museerna första gången infördes var som införde fri entré 2001, med på många sätt lyckat resultat. Intentionen i var att musei- publiken skulle breddas och öka. I och med reformen ökade också publiken totalt sett. 96Se avhandling, , folkligt, fullsatt? Offentlig debatt om Historiska museets publika verksamhet från Den Svenska Historien till Historia (, 2014), s. 141–206. 97Svensson, Festligt, folkligt, fullsatt?, s. 87–140. Reformen hade inte minst betydelse för att utveckla museernas publika delar. Bland annat handlade det om värdskap, besöksservice och att skapa incitament för att utveckla och professionalisera pedagogiken. Nya besökargrupper behövde mötas med anpassade pedagogiska insatser. Även om reformen avvecklades efter bara , har de didaktiska satsningarna sannolikt haft betydelse för museernas fortsatta arbete med differentierade målgrupper och publikperspektiv i såväl samlingshantering och digitala resurser, som i utställningsproduktion och fysiska publik- möten. Huruvida det ska vara fri entré till de statliga museerna är en ideologisk fråga och det fanns ett motstånd mot idén. En invändning handlade om att de statliga museerna är koncentrerade till och att det inte blir en demokratisk reform för hela landet. En annan tog upp perspektivet att konkurrensen snedvrids och att andra museer som är beroende av sina entréintäkter kan drabbas negativt. Från några av museerna som omfattades av fri entré kom också farhågor om ökat slitage eller skadegörelse, samt att andra delar av verksamheten riskerade att drabbas när de publika delarna måste prioriteras.98 Slutligen handlade debatten även om museernas frihet att som självständiga kulturinstitutioner utforma sin verksamhet och om besluten angående slopade entréavgifter var en inskränkning av denna frihet. 98 , Festligt, folkligt, fullsatt?, s. 207–264. I detta kapitel beskrivs hur museipolitiken har prövats och om- prövats i statliga utredningar . Tonvikten ligger på de problemanalyser som präglat tidigare museiutredningar och de åtgärder som föreslagits och diskuterats utifrån dessa. Det är efter 1960-talet som en mer genomtänkt statlig museipolitik vuxit fram – detta parallellt med den moderna kulturpolitikens uppkomst. Via en analys av utredningar kring museiverksamheten belyser kapitlet därmed också hur en mer sam- lad museipolitik tagit form och vilka frågeställningar och problem som en sådan politik försökt lösa. Det har genomförts flera statliga museiutredningar sedan den moderna kulturpolitiken började formuleras . har det också skrivits ett par övergripande kultur- politiska utredningar där museifrågor visserligen har behandlats men ändå spelat en relativt blygsam roll. Förslag med museipolitisk betydelse har dock lämnats av kulturutredningar, t.ex. förslaget om en ny samverkansmodell för stöd till regional kulturverksamhet i den senaste kulturutredningen. Generellt har man dock tillsatt särskilda museiutredningar, som i vissa fall också arbetat parallellt med en större kulturpolitisk utredning. Denna situation har förelegat , 1993–95 och 2007–09. 1990-talets Kulturutredning tillsattes och avslutade sitt arbete med ett slutbetänkande (SOU 1995:84) medan tillsattes och lämnade sitt betänkande (SOU 1994:51) . 2000-talets Kulturutredning tillsattes och lämnade sitt slutbetänk- ande (SOU 2009:16) medan Museikoordinatorn tillsattes och var klar med sitt betänkande (SOU 2009:15) . Det kan diskuteras vad detta förfarande eventuellt säger om museernas position i den statliga kulturpolitiken. Enligt ett tradi- tionellt synsätt är det en stor framgång för vilken delsektor som helst att få en egen statlig utredning. Det går med detta synsätt knappast att få en tydligare politisk markering av sektorns bety- delse. Från det perspektivet kan de olika museiutredningarna alltså ses som ett bevis på museernas starka ställning och som ett uttryck för den respekt sektorn åtnjuter från den politiska nivån. Enligt ett annat perspektiv är de särskilda museiutredningarna i stället ett tecken på museernas bristande integration i den större kulturpolitiken och på ett svagt politiskt intresse för museer.1 Till saken hör också att museisektorn ofta uppfattas som särskilt kom- plex, vilket bl.a. visar sig i de analyser och förslag som museiutred- ningarna lämnat. Genom att museerna hanteras separat finns det även en risk för att viktiga erfarenheter och åtgärdsförslag inom andra sektorer inte fångas upp. Utvecklingen i museisektorn har t.ex. klara likheter med den som präglar biblioteken i . I tabell 4.1 redovisas sju statliga museiutredningar som tillsatts och lämnat sina förslag . Av tabellen framgår utredningarnas namn, utredningsperioder och avlämnade rapporter. har det även genomförts andra museipolitiska utredningar. Dessa har dock varit inriktade på organisatoriska frågor och dessa behandlas därför inte här. Det handlar om följande fyra utredningar: 1) för en sammanläggning av inom med , 2) för ett , 3) Försvar i förvar samt 4) Utredningen om scenkonstens dokumentation. 1 Forskaren redovisade denna uppfattning vid det seminarium som inledde arbetet för denna utredning. Som framgår av tabellen rör det sig om delvis olika typer av utred- ningar. Flertalet är tillsatta av regeringen med utfärdade direktiv om uppdragets inriktning och med betänkanden som publiceras i serier- na för (SOU) respektive Departe- mentsskrifter (Ds). De har tilldelats eller tagit sig delvis olika be- teckningar, som sakkunniga, kommitté, utredning, arbetsgrupp och koordinator, men i praktiken har de haft samma formella status. I ett fall har regeringen givit sin stabsmyndighet, , i uppdrag att utreda de centrala museernas uppgifter och ansvar för landets museiväsende. Den rapporten publicerades i egna skriftserie. I ett annat fall är det en från regeringen självständig myndighet, revisorer, som på eget initiativ valt att un- dersöka resultatet av statens ekonomiska insatser på museiområdet. I det fallet är rapporten utgiven i revisorernas skriftserie. Resultatet av utredningarna har tillmätts stor betydelse både politiskt och i museisektorn under respektive tidsperiod. I viss grad speglar utredningarna också de särskilda historiska förutsättningar som gällt vid den aktuella tiden. är det påfallande hur ut- redningarna i betydande delar är likartade vad gäller problembilder och förslag till lösningar. 4.2Tidigare problemanalyser och lösningsförslag Statliga utredningar tillsätts vanligtvis för att lösa något mer eller mindre uttalat problem. I utredningsdirektiv kan problembeskriv- ningar uppta en betydande del av framställningen, men det kan också handla om mer underförstådda problembilder utifrån hur uppdraget har formulerats. Uppdraget anger i sin tur vilka typer av åtgärder som uppdragsgivaren anser att utredningen ska överväga och även på den punkten kan direktiven vara mer eller mindre detaljerade. En utredning kan även på eget initiativ inleda sitt arbete med att identifiera angelägna frågor som behöver få ett svar. Slutligen är det utredningens ansvar att presentera förslag till åt- gärder som i bästa fall kan leda till att de ursprungligt identifierade problemen löses eller undanröjs. I de museipolitiska utredningarna finns det ett tydligt och åter- kommande mönster vad gäller de frågor som uppdragsgivaren har önskat få svar på. har relativt öppna formuleringar använts, men emellanåt har även mer specifika problem och åtgärdsidéer lyfts fram i direktiven. Av de betänkanden som lämnats framgår också att utredningarna överlag har varit angelägna om att ge sina bilder av de problem som de anser prägla museisektorn och att med det som grund lämna förslag om museipolitiska åtgärder. Det kan tyckas som ett alltför negativt perspektiv – det är knappast bara problem som präglar den svenska museisektorn – men att redovisa problembilder är trots allt grundläggande för att identifiera even- tuella förändringsbehov. I kommande avsnitt redovisas de olika problembilder som präg- lat de berörda museipolitiska utredningarna och de åtgärder som diskuterats och genomförts utifrån dessa analyser. Redovisningen är tematisk och beskriver inte varje utredning för sig. Varje sam- manfattning av detta slag riskerar visserligen att någon aspekt mis- sas, men fördelen är att texten blir mer överskådlig. Det är inte hel- ler problembeskrivningarnas detaljer som är av intresse här, utan det mönster som bildas när flera utredningar analyseras parallellt. Det är sammanlagt sju teman som genomsyrar de berörda utred- ningarna och som redovisas i var sitt avsnitt: 4.3) En föränderlig omvärld, 4.4) Kärnverksamhet, 4.5) Administration, 4.6) Nationellt ansvar, 4.7) Samverkan i och utanför sektorn, 4.8) Centralmuseernas organisation och 4.9) Museipolitikens styrning. ges en beskrivning av de problemanalyser som präglat tidigare utredningar och eventuella förslag till lösningar sammanfattas. Den fråga som detta kapitel reser är förstås om de tidigare problem- analyserna och förslagen är relevanta eller om det är andra problem och åtgärder som bör prioriteras . Till denna bedömning återkommer vi i kapitel 10. 4.3En föränderlig omvärld – ”nya och högre krav” I tidigare utredningar har det upprepade gånger påpekats att sam- hället förändras, att förändringstakten tycks öka och att denna utveckling ställer nya och högre krav på museerna. Det finns också en tendens att beskriva innehållet i samhällsförändringarna på lik- artat sätt om man bortser från språkliga skillnader och terminologiska förändringar. Det är i stora drag samma tendenser som har lyfts fram . Så här beskrev samhällsutvecklingen i utredningen : Den snabba samhällsutvecklingen kommer att öka behovet av historisk kunskap. En ökad utbildningsnivå kan väntas medföra att allt fler kom- mer att ställa krav på museerna. Genom omfattande invandring har blivit ett mångkulturellt samhälle, vilket också påverkar museer- na. Informationsutbudet ökar i samhället och specialiseringen går allt längre. Mediesituationen förändras genom landvinningar inom datatek- nik och kommunikationsteknik. Omstruktureringen i arbetslivet ger människor mer fritid. Den ekonomiska situationen är sådan att utveck- ling och förnyelse av den offentliga sektorn f.n. till stor del måste ske genom omprioriteringar.2 Språkbruket har visserligen ändrats en hel del och ”datatekniken” är förstås inte densamma som då, men det går ändå att applicera huvuddragen i analys även på dagens samhälle. En tillkommande faktor som dock lyfts fram mer , t.ex. i direktiven till denna utredning, är de globala per- spektiven i museernas verksamhet. Omvärldsanalyser är viktiga för att vägleda museisektorn i dess strävan efter att vara relevant för sin samtid. 2 , Museiförslag – överväganden och förslag angående de centrala museernas uppgifter och ansvar för landets museiväsende (1986:3), s. 9. serna också kunna ligga till grund för möjliga förändringar av den förda museipolitiken. Vid tillsättning av nya museiutredningar är det vanligt att hänvisa till att de politiska åtgärderna inte alltid har hängt med. I direktiven Museiutredning drog t.ex. det föredragande statsrådet följande slutsats om tidigare utredningar på området. De ställningstaganden som statsmakterna vid skilda tillfällen har gjort med anledning av detta utredningsarbete har i huvudsak inneburit vissa organisations- och uppgiftsförändringar inom centralmuseikretsen samt en utveckling av det statliga stödet till regionala museer. I sina grund- läggande drag är museistrukturen dock densamma som före 1970-talets kulturpolitiska beslut.3 museipolitiska utredningar har utan tvekan haft en vilja att göra skillnad både vad gäller museerna verksamhet och den förda museipolitiken. Ändå tycks det som att varje ny utredning behöver inledas med ett konstaterande av att inte mycket har hänt vare sig i sektorn eller i politiken . Frågan är om denna utredning kan avvika från det mönstret. 4.4Kärnverksamhet – ”för lite och för sakta” Museiutredningar tillsätts primärt för att belysa museernas kärn- verksamhet. I grunden handlar det om att uppdragsgivaren, med vissa tidsintervall, har ett behov av att pröva de grundläggande skälen för att staten ska bedriva och finansiera museer. Som fram- går av kapitel 3 har det statliga åtagandet på museiområdet vuxit fram successivt och utan någon egentlig samlad strategi från statens sida. Utredningarnas uppdrag har därför i mångt och mycket varit att i efterhand konstruera en nationell museipolitik utifrån en befintlig struktur av centrala museer och deras pågående verksam- heter. Huvudintrycket är att ingen av de berörda museiutredningarna har ifrågasatt kärnverksamheten i så måtto att man föreslagit att någon traditionell del av museernas verksamhet borde upphöra. Däremot har det återkommande formulerats idéer och förslag om tillkommande uppgifter och om hur museerna prioriterar mellan 3 Minne och bildning: Museernas uppdrag och organisation (SOU 1994:51), s. 226. olika delar av verksamheten. Problemanalyserna domineras av en viss otålighet och uttryck med innebörden ”för lite” och ”för sakta” används flitigt. Museernas verksamhet kräver en mångfald personalkategorier, funk- tioner och arbetsmoment. För en utomstående kan det vara svårt att få en klar överblick och att jämföra verksamheterna vid olika museer. Många är därför också de sammanhang där man har velat beskriva museiverksamheten på ett mer strukturerat och övergripande sätt. Vanligtvis har det då använts en tredelad indelning: 1) museerna samlar föremål, 2) de bevarar och vårdar sina föremål, och 3) de visar upp föremål i en utåtriktad del av verksamheten. I Statens kulturråds utredning påpekar myndigheten att centralmuseernas traditionella uppgifter varit att samla, bevara och vårda och visa, men museernas verksamhet kan också ses som en lång kedja av informationsbehandling. Att samla, bevara, bear- beta, forska, undervisa och visa innebär att museerna hanterar, be- arbetar och förmedlar information och kunskap.4 När museifrågorna utreddes igen hade det tillkom- mit ett nytt inslag i uppdragsgivarens krav på de centrala museerna. De skulle nu även ta aktiv del i samhällsutvecklingen genom utställ- ningar, skolverksamhet och opinionsbildning. Detta förändrade dock inte det faktum att museernas huvuduppgift var bildning och att museerna spelade tre grundläggande roller, som Samlaren, Vår- daren och Utställaren. Uppgiften som opinionsbildare kunde ingå i var och en av dessa tre roller. Därutöver ansåg utredningen att rol- len som Forskare skulle tillföras eftersom forskning och kunskaps- utveckling var något annat än att samla, vårda och ställa ut. Det var alltså totalt fyra roller som museerna skulle spela.5 I takt med att museernas kärnverksamhet växte i omfattning, utan att motsvarande ekonomiska resurser kunde tillföras, blev det också en intressant utredningsuppgift att analysera hur museerna 4Statens kulturråd, Museiförslag (1986:3). 5Minne och bildning (SOU 1994:51), s. 81–86. valde att prioritera mellan de olika rollerna. I direktiven till 1990- talets Museiutredning skrev regeringen bl.a. följande: Med ett så brett och varierat arbetsfält utgör balansen mellan skilda de- lar av verksamheten ett av museernas största problem.6 Mot denna bakgrund genomförde flera under- sökningar av hur centralmuseerna fördelade sina resurser och slut- satsen var att vårdarrollen (vården av samlingarna) dominerade.