sou · H3B318 · 2015-03-04 00:00:00 — Vissa nordiska utsöknings- och konkursrättsliga regler redovisas också. Det finns en grupp av rättsordningar som, förenklat uttryckt, ansluter sig till ett slags enhetsprincip, enligt vilken äganderätten i alla avseenden går över från säljare till köpare vid en och samma tidpunkt. I andra markeras tvärtom att äganderätten övergår stegvis från säljare till köpare. Det ska framhållas att den europeiska juridiska rättstraditionen när det gäller den centrala förmögenhetsrätten och övergång av äganderätt är komplicerad. Det finns rättsfigurer som över huvud taget inte har någon motsvarighet här, t.ex. besittningsavtal, och många rättsregler har dessutom en lång historia, inte sällan från romersk rätt, och är därför svåra att sätta sig in i. Det finns därför skäl att framhålla att rättsjämförelser på detta område måste förses med stora reservationer. Grundläggande synsätt skiljer sig åt mellan länder och rättskulturer. En sak som skiljer flera andra rättssystem från vårt är synen på begreppet äganderätt. I vissa länder har begreppet en mer självständig betydelse än på andra håll, vilket t.ex. yttrar sig i det går att avtala om när äganderätten som sådan går över från säljare till köpare. Den svenska sakrätten kretsar inte på detta sätt kring ett juridiskt begrepp ur vilket mer preciserade rättsregler härleds, utan här hanteras i stället konkurrerande anspråk på viss egendom genom en mer funktionellt eller pragmatiskt betonad avvägning mellan de olika intressen som gör sig gällande (jfr avsnitt 3). Vidare bör naturligtvis varje lands rättsordning bedömas som en helhet, där kraven för skydd mot säljarens borgenärer måste ses i sitt större sammanhang och mot bakgrund av vad som i övrigt kan gälla för exempelvis kreditgivning, konkurs, utsökning osv. Det är därmed svårt att dra någon bestämd slutsats av bara det förhållandet att en viss princip för sakrättsligt skydd gäller i ett visst land; de aktuella reglerna ska inte ses isolerade. En jämförelse med utländsk rätt blir därmed av värde snarare på ett mera övergripande plan och som exempel på sakrättsskyddets övergripande inriktning i olika länder. Rättsliga regleringar i andra länder kan givetvis inte utan vidare läggas till grund för lösningar på de frågor som finns här. Rättsjämförelser låter sig däremot göras något lättare när det gäller de nordiska länderna. Det finns även jämförelsematerial vid sidan av främmande länders rättsordningar. Därför redovisas i slutet av kapitlet även något om det gemensamma europeiska civillagsprojektets modellag (Draft Common Frame of Reference, DCFR). Vissa nordiska regler om panträtt redovisas i avsnitt 8. rättshistoria är i stora delar gemensam med . I finsk civilrätt gäller, något förenklat, alltsedan 1734 års lag avtalsprincipen. En köpare av lösöre får skydd mot säljarens borgenärer i och med avtalet. kom aldrig att nås av den mer borgenärsvänliga trend som i bl.a. och i viss mån resulterade i krav på registrering för sakrättsligt skydd. har därför i grunden alltjämt det rättsläge som hade före införandet av lösöreköpsregleringen. En förutsättning för att sakrättsligt skydd ska uppkomma i är att den sålda varan är individualiserad. Vad som krävs i form av individualiseringsåtgärder är inte angett i lag. I litteraturen diskuteras några olika sätt, bl.a. den av den danske rättsvetenskapsmannen lanserade tanken på att individualiseringen måste vara ett naturligt led i en normal handelsavslutning, men det närmare rättsläget får anses inte helt klarlagt. Något vägledande fall från högsta instans föreligger såvitt känt inte. Köparen torde inte ha separationsrätt vid tillverkningsavtal förrän lösöret är färdigtillverkat. För pantsättning av lösöre krävs tradition. Det har i den finska juridiska litteraturen diskuterats om ett avtal betecknat säkerhetsöverlåtelse kräver tradition eller inte. Slutsatsen torde vara att samma sakrättsliga krav gäller vid säkerhetsöverlåtelse av lösöre som vid pantsättning av lösöre, dvs. Återlösenvillkoren lär spela en viktig roll vid bedömningen av om en transaktion är ett köp eller en pantsättning. Frågan är enligt bedömare inte belyst i rättspraxis. Den finska utsökningsbalken är och överensstämmer i nu aktuella avseenden i stort med den svenska. Lös egendom som finns i gäldenärens besittning får utmätas, om inte en utomstående visar eller det annars framgår att egendomen tillhör honom. Detsamma gäller sådan lös egendom som i ett offentligt register finns antecknad som gäldenärens egendom (se 4 kap. 10 § utsökningsbalken). Lös egendom som är i gäldenärens och en utomståendes gemensamma besittning anses tillhöra dem till lika stora delar, om inte den utomstående visar eller det annars framgår att egendomen helt eller till en större del tillhör honom (se 4 kap. 11 § utsökningsbalken). Även lös egendom som tillhör gäldenären men som finns i en utomståendes besittning får utmätas. Om gäldenärens äganderätt inte har utretts, men det finns sannolika grunder för den, får egendomen utmätas. I detta fall ska myndigheten ge en anvisning om väckande av talan (se 4 kap. 12 § utsökningsbalken). Det ankommer i utsökningsärenden i princip på tredje man, dvs. den som gör gällande att han köpt egendomen, att styrka att ett giltigt köpeavtal har ingåtts med säljaren. Även när tredje man förebringar ett skriftligt avtal, är det inte säkert att detta räcker för att stoppa utmätning. gör en helhetsbedömning, och den kan utfalla så att utmätning sker trots skriftligt bevis om det finns misstanke om att det i själva verket rör sig om en skentransaktion. Invändningar från gäldenären själv om att egendom i hans besittning är överlåten leder normalt inte till att utmätningen stoppas. Gäldenären har inte heller rätt att överklaga utmätning på den grunden att han inte är ägare. Generellt sett används presumtionsregeln i 4 kap. 10 § utsökningsbalken ofta; i de mer oklara fallen i kombination med ett föreläggande för tredje man att väcka talan vid domstol om bättre rätt till lösöret. Enligt utsökningsbalken kan utmätningsmannen före- lägga tredje man att väcka talan i en s.k. verkställighetstvist, om det till stöd för dennes invändning eller yrkande har lagts fram sannolika grunder och utsökningsärendet därför har blivit oklart, och vidare utredning inte kan inhämtas inom ramen för utsökningsförfarandet. En anvisning kan också ges av den domstol som behandlar utsökningsbesvär, om det på grund av ärendets omfattning eller av andra särskilda skäl inte är ändamålsenligt att ärendet behandlas som ett besvärsärende (se 10 kap. 7 § utsökningsbalken). Skenavtal sägs förekomma ibland, främst i vissa näringsidkarförhållanden och i samband med ekonomisk brottslighet. Skenavtalen leder till visst arbete för myndigheten, främst i de mer komplicerade ärendena (specialindrivning). Förekommande skenavtal torde inte i sig påverka antalet utmätningar. Av de kontakter som kommittén har haft med företrädare för det finska kronofogdeväsendet framgår att det nuvarande regelverket anses fungera väl. I finns möjlighet till återvinning i samband med utsökning, se 3 kap. 84 § och följande paragrafer i utsökningsbalken. I utsökningsbalken finns vidare en särskild reglering för vad som i lagen benämns konstgjorda arrangemang (se 4 kap. 14 § utsökningsbalken). Enligt denna kan utmätning i vissa fall ske för gäldenärens skulder i egendom som formellt sett tillhör tredje man. Bestämmelserna är ganska speciella och har sin bakgrund i finanskrisen i . De är tänkta för fall där gäldenären, vanligtvis helt öppet, har överfört egendom till ett bolag, inte sällan registrerat utomlands, och därmed formellt sett avhänt sig egendomen till men för borgenärerna. I de fall gäldenären ändå i praktiken råder över bolaget, t.ex. genom att styrelseledamöterna är målvakter etc., kan man använda de aktuella reglerna. Det är höga krav som ställs för att utmätning ska kunna ske. Rättsföljden är inte att hela arrangemanget ogiltigförklaras utan endast att egendom, som inte tillhör gäldenären, ändå kan tas i anspråk för dennes skulder. Bestämmelserna är inte i första hand tänkta för skentransaktioner, även om de konstgjorda arrangemangen också har ett slags skensyfte. Utmätning har skett med stöd av denna ordning, och den har då visat sig fungera väl enligt uppgift från finska myndigheter. Enligt den finska konkurslagen ingår i konkursboet enligt huvudregeln den egendom som gäldenären har när konkursen börjar och får före konkursens slut. I en fysisk persons konkursbo ingår dock inte egendom eller inkomster som förvärvas efter att konkursen har börjat. I konkursboet ingår vidare egendom som återvinns till boet med stöd av lagen om återvinning till konkursbo eller på någon annan grund. Egendom som har kommit i stället för egendom som ingår i konkursboet samt egendomens avkastning ingår också i konkursboet. I lagen klargörs att egendom som gäldenären har i sin besittning men som tillhör en utomstående inte ingår i konkursboet, om den kan avskiljas från gäldenärens egendom. Sådan egendom ska överlämnas till ägaren eller, under vissa förutsättningar, till någon som denne har bestämt (se 5 kap. 6 § konkurslagen). Avtalsprincipen och dess tillämpning i konkurssituationer är inte en stor eller svår fråga enligt de kontakter utredningen har haft med företrädare för finska konkursförvaltare. Det finns i vissa situationer anledning att misstänka att skentransaktioner har förekommit, men det är inte något betydande problem. Avtalsprincipen sägs inte heller generellt sett medföra extra arbete för konkursförvaltarna eller försvåra boutredningen. Det är mycket sällan konkursförvaltare får anledning att granska om en transaktion är en omsättningsöverlåtelse eller en säkerhetsöverlåtelse. Försäljning av konkursboets egendom kan normalt ske snabbt. Återvinning är det främsta instrumentet för att komma åt otill- börliga rättshandlingar och andra rättshandlingar som har varit till nackdel för gäldenären. När en individualisering inte har skett på ett normalt sätt, kan det finnas anledning att överväga om köpeavtalet går att återvinna med stöd av den allmänna återvinningsbestämmelsen (jfr 2 kap. 5 § lagen om återvinning till konkursbo). I likhet med utsökningsbalken finns även i konkurslagen bestämmelser om konstgjorda förmögenhetsarrangemang, vilka liknar motsvarande bestämmelser i utsökningsbalken (se 5 kap. 11 § konkurslagen). I gäller enligt rättspraxis avtalsprincipen vid köp av lösöre. En förutsättning för att avtalet ska ge skydd mot säljarens borgenärer är att egendomen är individualiserad på ett normalt sätt (jfr for Retsvæsen 1950.287 H). Det får inte i det enskilda fallet finnas någon rätt för säljaren att ändra i individualiseringen. Vid tillverkningsavtal inträder sakrättslig skydd när egendomen har blivit tillräckligt individualiserad. I vissa standardavtal (bl.a. inom bygg- och anläggningssektorn) finns särskilda mekanismer för att bedöma färdigställandegraden. Saken prövas i vissa fall av skiljemän. Köparen har bevisbördan för att separationsrätt föreligger. Köparen är skyldig att uppfylla sina förpliktelser enligt avtalet för att ha rätt att få ut det köpta lösöret. För pantsättning krävs som huvudregel tradition. Rättstillämpningen har i ett flertal fall haft att avgöra om ett visst avtal är en omsättningsöverlåtelse eller en säkerhetsöverlåtelse. De gränsdragningsfrågor som har uppkommit synes dock i praktiken ha kunnat hanteras utan alltför stora problem, bl.a. genom att bevisbördan ligger på den som gör gällande separationsrätt. Vid den rättsliga bedömningen har vikt framför allt fästs vid syftet med avtalet. Tvister sägs ha blivit alltmer sällsynta. För bl.a. fartyg och luftfartyg finns register där ägande- och panträtt registreras. Den danska utsökningsrätten regleras i (retsplejeloven). Det finns inte någon kronofogdemyndighet, utan utsökningsärenden handläggs av domstolarna (Fogderetten). Utmätning (udlaeg) kan ske av pengar, fast egendom, lösöre, fordringar och andra förmögenhetstillgångar, under förutsättning att egendomens ”identitet” kan fastställas. Gäldenärens besittning av den egendom som är aktuell att utmäta bildar utgångspunkt för bedömningen. Några särskilda presumtionsregler eller liknande finns inte i dansk rätt, utan allmänna processrättsliga bevisbördeprinciper gäller. En gäldenär som påstår att egendomen trots besittningen inte ägs av honom har bevisbördan för detta påstående. En tredje man som gör gällande bättre rätt har bevisbördan för detta påstående. Muntlig bevisning kan åberopas. En tredje man kan inträda som part under förrättningen vid domstolen om den åtgärd som är aktuell vid förrättningen kan strida mot hans rätt. Möjlighet finns för domstolen att förelägga den som åberopar bättre rätt att väcka talan i ett vanligt tvistemål. När det gäller konkursförvaltningen anses normalt den egendom som finns i gäldenärens besittning också tillhöra honom. Danska konkursförvaltare behöver i förekommande fall pröva äganderättsanspråk från köpare. Förvaltaren kallar till ett möte med den som gör gällande exempelvis separationsrätt till viss egendom. Vid mötet anger förvaltaren sin inställning till kraven. Den som inte är nöjd med konkursförvaltarens bedömning ska väcka talan vid domstol . Bestämmelser om detta finns i den danska konkurslagen. När det gäller försäljning av lösöre kan konkursförvaltaren i förekommande fall behöva göra förbehåll för tredje mans rätt. Försäljning sker därför villkorligt. Skadeståndsansvar för konkursboet avtalas regelmässigt bort. Norsk och svensk rätt på sakrättens område har inte någon gemensam koppling likt lag, som sammanbinder finsk och svensk rättshistoria. Norsk sakrätt hänger historiskt mer samman med dansk och tysk rätt. Huvudregeln i norsk rätt är att tradition krävs för att köparen ska få skydd mot säljarens borgenärer vid köp av lösöre. Kravet anses allmänt ha sin bakgrund i tanken att överlåtelser av varor bör få publicitet. En allmän förutsättning för att sakrättsligt skydd ska uppnås är att den sålda egendomen är individualiserad. Traditionskravet är emellertid föremål för ett omfattande undantag enligt den s.k. intresseläran. Denna lära är inte fastslagen i lag utan har formulerats i den juridiska litteraturen huvudsakligen av den norske rättsvetenskapsmannen , men anses vara förankrad i rättstillämpningen när det gäller omsättningsköp (jfr Norsk Retstidende 1910.231 och 1912.263). Bakgrunden var bl.a. behovet av att skapa bättre förutsättningar för finansieringen av skeppsbyggen. Intresseläran tog ursprungligen sikte på just tillverkning av större saker, men har kommit att få spridning även till köp av lösöre i allmänhet. Enligt intresseläran bortfaller kravet på tradition så snart den köpta varan lämnas kvar hos säljaren för att tillgodose något intresse på köparsidan. Så kan vara fallet exempelvis när transport ska ordnas eller varan ska bli föremål för ändrings- eller förbättringsåtgärder på ett sätt som ligger endast i köparens intresse. verkningsavtal bortfaller kravet på besittningsövergång från den tidpunkt lösöret är individualiserat, vilket normalt anses fallet på ett tidigt stadium av tillverkningen. I dessa fall blir alltså den köpta egendomen skyddad mot anspråk från säljarens borgenärer redan genom avtalet. Om det köpta lösöret lämnas kvar hos säljaren utan att kvarlämnandet ligger i köparens intresse, har köparen inte separationsrätt. Det går alltså inte att i praktiken åstadkomma en pantsättning i form av ett köp – en säkerhetsöverlåtelse – i syfte att undkomma traditionskravet. Av den norska juridiska litteraturen framgår att de olika sakrättsliga kraven skapar vissa gränsdragningsproblem mellan köp och pantsättning. Klart är att beteckningen av avtalet inte är avgörande; avtal som kallas för säkerhetsöverlåtelse ska normalt betraktas som pantsättningar. I den praktiska rättstillämpningen synes gränsdragningsproblemen dock vara begränsade. Det finns offentliga register över viss mer värdefull egendom som t.ex. skepp och luftfartyg. Registrering är avgörande för borgenärsskyddet. Den norska utsökningsrätten regleras i lov om tvangsfullbyrdelse. Utmätning (utlegg) får ske av lös egendom som finns i gäldenärens besittning, om det inte görs sannolikt att egendomen tillhör tredje man. I en särskild bestämmelse anges förutsättningarna för utmätning av egendom som finns hos tredje man. Utmätning är möjlig om det är sannolikt att gäldenären är ägare. Den norska konkurslagen (lov om gjeldsforhandling og konkurs) innehåller inte några regler om vilken egendom som tillhör konkursboet. Återvinning kan ske på i huvudsak samma grunder som i . Någon särskild återvinningsgrund som tar sikte på en individualiseringsåtgärd finns inte i norsk rätt, utan en sådan åtgärd skulle i förekommande fall kunna betraktas som antingen ställande av säkerhet som inte var betingad vid skuldens uppkomst eller som en extraordinär betalning. Vid kontakter med företrädare för norska konkursförvaltare har det uppgetts att de centrala principerna sällan vållar några tillämpningsproblem och att det inte är ofta som konkursförvaltare har anledning att misstänka att intresseläran missbrukas genom skenrättshandlingar. Det finns regelmässigt ett behov av att snabbt sälja konkursgäldenärens egendom. göra förbehåll för tredje mans rätt vid försäljning av lösöre, och då blir priset lägre. I gäller att en köpare som gör gällande separationsrätt till köpt lösöre i säljarens konkurs måste kunna bevisa sin äganderätt. Något krav på besittningsövergång ställs inte upp. Enligt huvudregeln krävs tradition för att en köpare ska få sakrättsligt skydd mot säljarens borgenärer (§ 929 Bürgerliches Gesetzbuch, BGB). Huvudregeln modifieras i stor utsträckning av möjligheten för köpare och säljare att träffa ett besittningsavtal enligt § 930 BGB. Enligt den paragrafen anses besittningen gå över till köparen om parterna avtalar – antingen uttryckligen eller i vissa fall underförstått – om att egendomen fortsättningsvis ska innehas av säljaren för köparens räkning. För sakrättsligt skydd krävs också att egendomen är individualiserad. Köparen har bevisbördan för att ett besittningsavtal föreligger. Gällande rättsregler anses kunna tolkas relativt liberalt för köparen och rättstillämpningen är inte främmande för att beakta förhållandena i det enskilda fallet. Det ska tilläggas – för att ge ett exempel på de komplicerade strukturer som finns i europeisk rätt – att den tyska rättsordningen, liksom ett fåtal andra rättsordningar i , uppvisar ett särdrag när det gäller förutsättningarna för en giltig äganderättsövergång. Det krävs för sakrättsskydd i själva verket, utöver själva överlåtelseavtalet, också att parterna är överens om att egendomen ska gå över från säljaren till köparen (Übergabe). Om sådan enighet föreligger och tradition sker, har köparen fått fullt sakrättsligt skydd mot säljarens borgenärer. Giltigheten hos denna överenskommelse bedöms separat, vilket kan innebära att äganderätt till visst lösöre kan gå över till köparen om denna överenskommelse är giltig, även om det bakomliggande köpeavtalet är ogiltigt. Det finns dock särskilda rättsregler för att lösa den situation som uppkommer i det fallet. Vid omsättningsköp får köparen skydd mot säljarens borgenärer genom avtalet, under förutsättning att parterna är överens om föremålet och priset (artiklarna och 1583 i Code Civil). Vilka krav som ska ställas för att såld egendom ska anses tillräckligt individualiserad har varit omdiskuterat. sågs individualiseringen som en ömsesidig rättshandling. torde det räcka att egendomen märks eller avskiljs på ett sätt som inte går att återkalla, t.ex. om godset har lämnats till en självständig fraktförare. Högre krav antas dock ställas i detta avseende om säljarens borgenärers rätt annars kan äventyras. Pantsättning av lösöre kräver tradition. Säkerhetsöverlåtelser godkänns inte i fransk rätt, vilket anses framgå motsatsvis av kravet på tradition för handpantsättning. Säkerhet i lösöre kan i begränsad utsträckning upplåtas genom registrering (fonds de commerce). Denna säkerhet har vissa likheter med det svenska företagshypoteket. I och är avtalsprincipen lagfäst. Principen är utformad så att parterna själva också har möjlighet att avtala om den specifika tidpunkten för äganderättens övergång. Enligt huvudregeln övergår äganderätten till bestämt gods på köparen som parterna har kommit överens om (Section 17 of Goods Act 1979). Med bestämt gods avses gods som är ”identified and agreed on” vid tiden för köpet (Section 61 [1]). När det gäller gods som inte är bestämt (unascertained goods) går äganderätten över när det, förenklat uttryckt, blir bestämt gods (Section 16). Detsamma gäller framtida egendom (res futura). En särskild regel finns för halvgeneriska köp, s.k. bulkköp. I Section 18 finns vissa hjälpregler för det fall partsviljan inte kan utläsas. Enligt den viktigaste av dessa regler övergår äganderätten i och med avtalet, under förutsättning att det rör sig om bestämt gods och ett ovillkorligt avtal. Enligt samma bestämmelse är betalning och leverans utan betydelse för frågan om äganderättens övergång. Om säljaren ska vidta en viss åtgärd för att få godset leveransklart, krävs för äganderättens övergång att åtgärden är klar och att köparen har underrättats härom. Det finns också en hjälpregel för öppet köp. Huvudregeln om avtalsprincipen är föremål för vissa undantag, delvis ganska svårtillgängliga för en utomstående bedömare. Vid förvärv av lösöre enligt ett köpekontrakt finns enligt Bills of 1878 och 1882 ett krav på registrering för att köpet ska gälla mot säljarens borgenärer. Motiven för detta krav liknar bakgrunden till den svenska lösöreköpsregistreringen, dvs. behovet av att skydda borgenärerna mot bedrägliga och svekfulla beteenden från gäldenären. Detta undantag från avtalsprincipen är emellertid i sin tur föremål för ett omfattande undantag. Registreringskravet gäller nämligen inte vid vanliga förvärv ur en rörelse (transfer of goods in the ordinary course of business). Då gäller avtalsprincipen. I Bankruptcy Act 1914 finns också ett undantag från den grundläggande avtalsprincipen såsom den kommer till utryck i of Goods Act. Enligt undantaget omfattar en näringsidkares konkurs all egendom som vid konkursens inledande fanns i näringsidkarens besittning med den verklige ägarens samtycke, dvs. i princip även lösöre som har ägs av tredje man. Regeln gäller bara egendomen som ingår i näringsverksamheten. För att regeln ska vara tillämplig krävs också att egendomen finns hos konkursgäldenären under sådana förhållanden att denne förefaller vara ägare till egendomen (reputed ownership, Section 38). Bestämmelserna sägs vara omdiskuterade. Pantsättning (mortgage) av lösöre kräver tradition. För att säkerhetsöverlåtelse avseende lösöre ska bli gällande mot överlåtarens borgenärer uppställs stränga formkrav, bl.a. i form av registrering enligt Bills of . I finns möjlighet att upplåta ett slags företagshypotek genom registrering (floating charge). Hypoteksunderlaget är mer omfattande än i svensk rätt. Skotsk rätt har stora likheter med engelsk rätt. Några andra europeiska länder Enligt nederländsk rätt krävs för sakrättsskydd tradition av lösöret (artikel 3:84 i Burgerlijk Wetboek). Möjlighet finns dock att utöver själva köpeavtalet träffa ett besittningsavtal enligt vilket den köpta egendomen är i säljarens besittning för köparens räkning. Genom besittningsavtalet uppnår köparen sakrättsligt skydd utan tradition (artikel 3:115 i Burgerlijk Wetboek). Litauisk rätt uppvisar sakliga likheter med den nederländska rättsordningen. Tradition krävs i grunden för sakrättsskydd men förutsättningar finns likväl för parterna att avtala om en särskild tidpunkt för äganderättens övergång. I gäller traditionsprincipen men med möjlighet för parterna att träffa ett besittningsavtal, varigenom förvärvaren uppnår sakrättsskydd utan fysisk besittningsövergång. Vissa andra länder följer en mer renodlad avtalsprincip.