sou · H3B355 · 2015-06-09 00:00:00 — pekar på att våld aktualiserar en närhet till vårt vardagsliv och vardagsrelationer, något som skapar en besvärande känsla av att inte bara de män som utövat våld, utan att alla män är ansvariga för det.80 Att tala om och synliggöra mäns våld mot kvinnor innebär att synliggöra maktrela- tionen mellan kvinnor och män och särskilt mäns maktposition och maktutövning, något som kan kännas obehagligt för många. I be- folkningen, såväl som inom politiken och bland beslutsfattare som förväntas genomföra arbetet och förändringarna finns också både våldsutsatta och våldsutövare. Bara för att våldet analyseras utifrån kön och makt uppstår missuppfattningar om att alla män är skyl- diga eller utpekas som våldsutövare. Motståndsreaktionerna kan vara många. Avvikelseförklaringar framförs och passar väl in i behovet av att blunda för, förminska och marginalisera våldet. Ofta förekommer förnekande, osynliggörande eller ifrågasättande av att 78Nationellt råd för kvinnofrid (2003). Nationellt råd för kvinnofrid arbetade som ett rådgivande organ för regeringen i frågor som rör kvinnofrid. Rådet inrättades och fungerade som ett forum där regeringen utbytte erfarenheter och idéer med företrädare för organisationer och forskare som är engagerade i frågor som rör våld mot kvinnor. 79Wendt (2002), (2002), Pringel (2006). 80Eduards (2002). Att arbeta med och förstå våld problemets omfattning och dignitet.81 Det bidrar bl.a. till att skapa trovärdighetsförlust, låg status och osäkerhet. Motståndet mot förändringar för att åstadkomma jämställdhet kan utövas på många sätt, vilket forskaren har belyst. Exempelvis kan motståndet vara passivt genom tystnad, ointresse eller ”ickehandling”. Motståndet kan också vara mer aktivt genom ”skenhandlingar” där jämställdhetsarbete finns på dagordningen men inte ges realistiska förutsättningar för att kunna genomföras. Det kan också handla om att den som arbetar med jämställdhet marginaliseras eller får sin legitimitet ifrågasatt, att tjänster dras in eller att man anställer personal som inte har jämställdhetskompe- tens.82 Glappen mellan praktik och retorik visar sig också ofta genom ”skyltfönsteraktiviteter” och politiska ställningstaganden, handlingsplaner m.m. som bara blir ett alibi och fina ord, men utan innehåll och koppling till reell förändring som bidrar till att bekämpa mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck. Organisationsförändringar blir alltså särdeles svåra att genom- föra om de innebär att ordningen mellan könen rubbas, eller om de alltför tydligt synliggör frågor om mäns överordning och maktut- övning. Förändringsförsöken möts oftast av en ”åter- ställare” där en organisation återställs genom olika mekanismer till sin ursprungliga form.83 De normaliserande och återställande pro- cesserna står då ofta i proportion till radikaliteten av förändringen som ”hotar.” 84 5.3.4Brist på permanenta lösningar Vi väljer att lyfta upp ytterligare en utmaning och hinder för arbetet, nämligen att det till stor del tenderar att byggas upp kring enstaka, mycket engagerade och kunniga personer för att sedan riskera att försvinna när personen slutar. Att frågor om våld knyts till en enskild person inom en myndighet är välkänt 81Isdal (2001). 82Pincus (2002). 83Abrahamsson (2000). 84Amundsdotter (2010). Att arbeta med och förstå våld och har påtalats bl.a. av både Personsäkerhetsutredningen85 och Utredningen som utvärderade kvinnofridsuppdragen.86 är det inte de engagerade personerna som är problemet, utan oförmågan som finns i många verksamheter att ta tillvara deras kompetens och drivkraft på ett långsiktigt hållbart sätt och att till- sätta de ekonomiska och personella resurser som krävs. Engagerade personer kan förvisso ses som drivkraftiga förändringsledare och innovatörer och utan dem skulle väldigt lite samhällsförändring ske över huvud taget. De har ett stort engagemang och både kan och vill åstadkomma mycket. Men det är också en mycket sårbar lös- ning, både för organisationer/myndigheter och för eldsjälarna själva. Betecknande för politikområdet är att satsningar inte permanentas, utan att arbetet bedrivs som ett ”tillägg” till och delvis ”vid sidan om” den vanliga verksamheten, vilket b.la. framgår av vår utvärde- ring i delbetänkandet.87 isoleras kvinnofridsarbetet, utan koppling till den omgivande verksamheten. På detta sätt möjliggörs inte att kompetens byggs in i organisationen på ett permanent sätt, utan den blir personberoende och flyktig. Det medför bristande kontinuitet och tillfälliga satsningar som får inte någon genomgrip- ande effekt. Forskaren pekar på att offentligt an- ställda som arbetar med olika former av jämställdhetsfrågor ofta har en problematisk ställning i organisationen. Frågorna kan vara marginaliserade och jämställdhetsarbetare kan också uppleva att de slits mellan viljan att vara en del av organisationen och se behovet av att göra motstånd mot det som uppfattas som orättvisa förhållanden. ”Jämställdhetsbyråkrater” arbetar inom system och för- söker tillskapa förändringar i små steg, välja sina strider, se möjlig- heter när de uppstår, vända nackdelar till fördelar, bygga allianser och skapa möjligheter till lärande.88 Forskaren pekar också på att det ofta är kvinnor som är aktörer för jämställdhet – som forskare, handläggare, projektledare eller som förändrings- ledare i sin organisation. Kvinnorna är själva en del av den ordning som ska synliggöras och förändras. menar vidare att brist på mandat och ett tydligt uppdrag från organisationen är ett 88Callerstig (2011a). Att arbeta med och förstå våld välkänt problem för jämställdhetsarbetare. Många arbetar på med jämställdhetsarbetet, utan någon systematisk återkoppling och upp- följning med organisationens ledning. Att arbeta som samordnare m.m. utan rätt mandat och befogen- heter och utan särskilda resurser eller tillräckligt stöd från ledningen kan vara förödande för den enskilda yrkesverksamma, utöver att det är en dålig lösning för organisationens möjligheter att förändras.89 5.4Politikers och chefers ansvar Vi vill avsluta detta kapitel med att påpeka att det ytterst är ett ledningsansvar inom alla berörda myndigheter att prioritera arbe- tet, tillsätta tillräckliga resurser och skapa en tydlig styrning och ledning för framtidens arbete. Politiker och chefer måste ta det ansvar som åligger dem för att tillse att området med att bekämpa mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck prio- riteras. Inte bara i ord utan också i handling. Det är ett ansvar för politiker och chefer att tillgodose att verksamheter bedrivs med god kvalitet och att gällande lagstiftning följs, i hela landet. Det är också ett chefs- och ledningsansvar att skapa goda arbetsvillkor och arbetsmiljö för de som arbetar med frågorna i praktiken. Att arbeta reaktivt mot våld är ett krävande arbete som fordrar rätt förutsätt- ningar för personalen. Genom att bedriva systematisk arbetsmiljö- arbete utifrån arbetsmiljölagen90 kan arbetsgivare skapa grundförutsättningar och trygghet för de anställda. Om de anställda inte känner sig trygga, har en fungerande arbetsmiljö, mandat och befogenheter så kommer deras möjlighet att göra ett bra arbete vara begränsad. För chefer och ledning är kunskap om och förståelse för våldets mekanismer och konsekvenser grundläggande, såväl som att våga se och prata öppet om våld och stå på de våldsutsattas sida och härbergera att gärningsman och brottsoffer ger olika berättelser. Det är viktigt för chefer och ledning att bygga avlastningssystem för personal, internt och externt. En annan viktig fråga är att flera i den egna personalen själva kan vara våldsutsatta och behöva skydd, stöd och hjälp. 89Palm (2008). 90Arbetsmiljölagen (1977:1160). Att arbeta med och förstå våld 5.4.1Att skapa hållbara arbetsvillkor och arbetsmiljö och lyfter upp att arbetsplatsens beredskap är en förutsättning för att våga se och fråga om våld. Medvetenheten om våld och förtryck som samhällsproblem måste vara ständigt närvarande i yrken där man möter andra människor, eftersom det är en förutsättning för att kunna uppfatta signaler och ställa frågor. Det är också viktigt att veta vad man som yrkes- verksam ska göra om en kvinna svarar ja på frågan om att hon är våldsutsatt. Grundläggande kunskap om våld är nödvändigt och särskilda funktioner med spetskompetens behövs för att upprätt- hålla och driva arbetet framåt. Det råder bred enighet om att arbete mot mäns våld mot kvinnor och arbetet mot hedersrelaterat våld och förtryck måste integreras i det ordinarie arbetet. Det är mycket viktigt att skapa stödstrukturer i form av hand- ledning och avlastning för anställda. Många anställda kan ha dålig beredskap för att möta våld och trauma och att de behöver stöd och möjlighet att ”avlasta sig” våldet och få perspektiv på kvinnans berättelse. Kvalificerad handledning hos en utomstående person som inte är knuten till arbetsplatsen blir en viktig punkt där den professionella återhämtar sig och får perspektiv på sina arbetsupp- gifter. De som har chefs- och ledningsansvar har ett övergripande ansvar för att göra analyser av arbetsinsatser och innehåll på olika nivåer. Det behövs tydlighet kring vilka krav och förväntningar som gäller den professionella rollen. En grundregel för all organi- sation av arbetet är att den som utför ett krävande arbete aldrig ska lämnas ensam. Den som är ny på jobbet kan t.ex. få en introduk- tionsperiod och ha en att kunna återkoppla till. Kollegialt stöd och rådgivning i svåra frågor, såväl som stöd från chefer ska kunna ske genom både formella strukturer och informella samman- hang. Även när det gäller arbetsrelaterat våld som är ett växande problem särskilt för kvinnor, och som vi redogör för i kapitel 2, är ledningens ansvarstagande för en fungerande arbetsmiljö en grund- förutsättning. Det arbetsplatsrelaterade våldet kan bl.a. kopplas till att kvinnor i högre utsträckning än män befinner sig i verksamheter 91Grände & (2009). 92Grände & (2009), (2011). Att arbeta med och förstå våld och yrken där tidsbrist och ensamhet eller för lite personal är vanligt. Det kan också kopplas ihop med stor omsättning av, eller oerfaren, personal.93 lyfter i sin rapport arbetsmiljö 2011–2014 att kvinnors arbeten värderas lägre vilket får till följd att deras arbetsmiljörisker inte synliggörs tillräckligt och därför inte åtgärdas i tillfredsställande grad. Myndigheten har vid sina inspektioner funnit systematiska skillnader i verksamhet, bl.a. stora skillnader hos samma arbetsgivare i personaltätheten inom teknisk förvaltning, där män är i majoritet bland de anställda, jämfört med , där kvinnor är i majoritet bland de anställda. menar att det är viktigt att stärka det systematiska arbetsmiljöarbetet och att det behöver bedrivas med ett genusperspektiv.94 En annan viktig framtidsfråga för arbetsgivare är att även arbeta med upptäckt och frågor om våldsutsatthet och våldsbenägenhet ur ett arbetsgivarperspektiv och ta fram handlingsplaner för hur man bör agera när någon på arbetsplatsen är utsatt för våld eller när man misstänker att någon är en våldsutövare. Där finns mycket att lära från internationella aktörer, som kommit längre än oss i . 93Wikman (2012). 94Arbetsmiljöverket (2015). 6Mäns våld mot kvinnor – samhällets ansvar och åtagande I detta kapitel ger vi en beskrivning av FN:s arbete, deklarationer och konventioner i arbetet mot mäns våld mot kvinnor. Vi tar vidare upp bl.a. konventioner inom samt direktiv inom Europeiska unionen och åtaganden enligt dessa. Vi redo- gör för olika centrala myndigheters ansvar och uppdrag inom området mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck. Lagstiftningen inom området belyses översiktligt. Avslutningsvis tar vi upp civilsamhället och de idéburna organi- sationernas viktiga roll i arbetet mot mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck och för ett jämställt samhälle fritt från våld. 6.1FN:s deklarationer, konventioner och arbete mot mäns våld mot kvinnor antog konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, även kallad Kvinnokonven- tionen eller CEDAW (Convention on the elimination of all forms of discrimination against women). Den är en av FN:s sju kärn- konventioner och nästan alla av FN:s 193 medlemsstater har ratifi- cerat konventionen.1 Konventionen är rättsligt bindande, stater kan därmed hållas ansvariga för kränkningar av den, och den kräver att staterna skyddar kvinnor mot allt slags våld, såväl på arbetsplatser, i familjen som i andra sammanhang. Stater är skyldiga att, till 1 FN (1979). Mäns våld mot kvinnor – samhällets ansvar och åtagande FN:s generalsekreterare, redovisa vilka åtgärder som vidtagits i syfte att förebygga våld mot kvinnor. Dessa granskas sedan av CEDAW. Det var genom Deklarationen om avskaffande av våld mot kvinnor, som våld mot kvinnor i hemmet på global nivå slutade att betraktas som en privat angelägenhet, och definitionen av våld utökades från att tidigare enbart omfatta fysiskt våld till att även omfatta sexuellt och psykiskt våld. Enligt FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna ska alla människor, oavsett kön, ras, religion, social ställning och sexuell läggning komma i åtnjutande av fundamentala fri- och rättig- heter, såsom rätten till liv, rätten till personlig frihet och säkerhet, rätten till jämlikhet i familjen, rätten till hälsa och rätten att inte utsättas för tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Våld mot kvinnor utgör allvarliga kränkningar som inskränker, eller helt upphäver, kvinnors grund- läggande mänskliga rättigheter. Könsrelaterat våld förekommer i alla världens länder, men trots att våld mot kvinnor är ett av de mest utbredda brotten mot de mänskliga rättigheterna globalt sett, är det fortfarande dolt och underrapporterat i mycket stor utsträckning. Kvinnor av olika nationalitet eller etnisk, religiös och kulturell tillhörighet eller sexuell identitet drabbas. Våldet riktas mot kvinnor i alla åldrar och sam- hällsklasser och utgör ett av de största hoten mot kvinnors liv och hälsa. antogs FN:s Deklaration om avskaffande av våld mot kvinnor.2 Deklarationen är av historisk och praktisk betydelse, eftersom den klart definierar och synliggör mäns våld mot kvinnor som ett samhällsproblem. Där definieras våld mot kvinnor som varje könsrelaterad våldshandling som resulterar i, eller sannolikt kommer att resultera i fysisk, sexuell eller psykisk skada eller sådant lidande för kvinnan, innefattande hot om sådana handlingar, tvång eller godtyckligt frihetsberövande, vare sig det sker i det offentliga eller privata livet. 2 FN (1993). Mäns våld mot kvinnor – samhällets ansvar och åtagande Kvinnor drabbas av våldet just på grund av att de är kvinnor i en samhällsstruktur som underordnar och diskriminerar kvinnor. Mäns våld mot kvinnor ses ofta som det yttersta beviset för att det i samhället råder en ojämlik maktrelation mellan könen. Det köns- relaterade våldet är således ett utslag av diskriminering mot kvin- nor, som våldet bidrar till att upprätthålla könsmakts- ordningen och könsdiskrimineringen. Folkrätten är tydlig vad gäller staternas ansvar att vidta alla erforderliga åtgärder för att bekämpa våld mot kvinnor, oavsett om våldet sker i det offentliga eller privata, och oavsett vem förövaren är. Det åligger varje stat att respektera, skydda och möjliggöra kvinnors mänskliga rättigheter, samt att förebygga, utreda och be- straffa förövarna. Vidare har staterna ansvar för att våldsutsatta kvinnor får stöd och ett fullgott skydd. På i 1993 klargjordes att våld mot kvinnor är en kränkning av de mänskliga rättigheterna. Året därpå tillsatte kommissionen för mänskliga rättigheter en särskild rappor- tör om våld mot kvinnor, dess orsaker och konsekvenser. Rappor- tören kan ge rekommendationer till stater om hur de ska arbeta för att motverka våld mot kvinnor. 2006 besökte FN:s dåvarande rapportör, professor från , för gransk- ning och året därpå presenterades en rapport om situationen i Sverige.3 Hon efterträddes 2009 av professor från . FN:s fjärde världskvinnokonferens som hölls i innebar ett framsteg för arbetet med kvinnors rättigheter. Där defi- nierades våld mot kvinnor som ett av de tolv kritiska områden som står i vägen för att uppnå jämställdhet. FN:s kvinnokommission har huvudansvaret för att kontrollera att medlemsstaterna följer de överenskommelser som ingicks vid Mäns våld mot kvinnor – samhällets ansvar och åtagande Slutdokumentet är dock inte juridiskt bind- ande. I en uppföljande rapport uppmärksammade FN:s generalsekreterare att glappet mellan teori och praktik är stort inom FN:s olika medlemsländer.4 UN Women – enheten för jämställdhet och stärkande av kvinnors rättigheter bildade UN Women, enheten för jämställdhet och stärkandet av kvinnors rättigheter. UN Women har arbetet mot våld mot kvinnor som ett av sina prioriterade verk- samhetsområden. lanserade UN Women det globala initiativet COMMIT,5 som bl.a. uppmanar stater att leva upp till sina åtaganden gällande att bekämpa våld mot kvinnor och flickor. hade 60 regeringar anslutit sig, inklusive . startade UN Women kampanjen #HeForShe.6 Den har som syfte att engagera män och pojkar att verka som förespråkare och intressenter, att få dem att höja sina röster och bidra till handling för att åstadkomma jämställdhet. Utgångspunkten för kampanjen är att män och pojkar måste upplysas om sitt ansvar i kampen för att stoppa all form av våld och diskriminering av kvin- nor och flickor. Jämställdhet är inte en kvinnofråga, det är en mänsklig rättighet som berör oss alla – kvinnor och flickor, män och pojkar. När kvinnor stärks gynnas hela mänskligheten. Jäm- ställdhet frigör inte bara kvinnor utan även män från förutbestämda sociala roller och könsstereotyper. 4FN (2005). 5COMMIT (2012). Mäns våld mot kvinnor – samhällets ansvar och åtagande Utökat ansvar och intensifierat arbete mot mäns våld och hedersrelaterat våld FN har utökat sina ansvarsområden för att motverka våld mot kvinnor. Bland annat har antagit en resolution om avskaffande av brott i hederns namn 2001.7 Som exempel på sådana skadliga praktiker nämns tvångsäktenskap, könsstympning och hedersmord.8 Det är den första resolutionen som särskilt behandlar hedersrelaterat våld. Resolutionen fastslår att hedersrelaterat brott mot kvinnor är en kränkning av mänskliga rättigheter. har antagit en reso- lution om att intensifiera arbetet med att motverka våld mot kvinnor.9 lanserades en databas för information om våld mot kvinnor i relation till respektive medlemsland. Beslutet att upprätta en databas följde på en fördjupad studie från generalsekreteraren som lyft fram vikten av ökad information och kunskap om våld mot kvinnor. Generalförsamlingen har presenterat en deklaration som bland annat syftar till att skydda hbt-personer från att bli utsatta för våld, trakasserier, diskriminering eller övergrepp på grund av sin sexuella läggning eller könsidentitet. 2008 lanserade FN:s generalsekreterare to End Violence against women, för att öka medvetenheten om problemet samt öka det politiska intresset och resurserna för att förebygga och bekämpa alla former av våld mot flickor och kvinnor i alla delar av världen. I aktiviteterna ingår bland annat 16 dagars aktivism och den internationella dagen mot mäns våld mot kvinnor den 25 november.10 antog 2012 en resolution om att av- skaffa kvinnlig könsstympning i alla former som inte har medi- 7Resolution 55/66, 2001, Resolution 61/143/2006. 8FN, Ekonomiska och sociala rådet, E/CN.¤/1999/68 ”Violence against women in the family”. FN, Ekonomiska och sociala rådet, E/CN.4/2002/83 ”Cultural practices in the family that are violent towards women”. 9Resolutioner kallas de överenskommelser som görs i t.ex. , en resolution är ett förslag på åtgärd eller lösning på en fråga eller område. Mäns våld mot kvinnor – samhällets ansvar och åtagande cinska grunder.11 Arbetet mot kvinnlig könsstympning har också stöd i . FN:s kvinnokommission (Commisson on the status of women, CSW) är en funktionell kommitté under ECOSOC (Ekonomiska, kulturella och sociala rådet) med ett grundläggande ansvar för policy- utveckling inom jämställdhetsområdet. Kommissionen träffas en gång för att utvärdera utvecklingen inom området, identifiera nya utmaningar samt formulera nya policy- initiativ för att stärka jämställdheten och kvinnors egenmakt. När kvinnokommissionen sammanträdde 2013 var förebygg- ande och avskaffande av våld mot kvinnor och flickor huvudtemat. I de överenskomna slutsatserna definieras våld mot kvinnor som en könsrelaterad våldshandling mot kvinnor och flickor som resulterar i eller sannolikt kommer att resultera i fysisk, psykisk eller sexuell skada. Hot om sådana handlingar, tvång eller godtyckligt frihets- berövande ingår i definitionen av våld, vare sig om det sker inom det offentliga eller det privata. Bland annat uppmärksammas bety- delsen av att förändra attityder som sanktionerar könsstereotypa roller och diskriminering av kvinnor och flickor. Den senaste (59:e) kommissionen för kvinnors rättigheter ägde rum i . Under rubriken utvärderades arbetet med kvinnors rättigheter runt om i världen sedan konferensen i . 1996 antog resolution WHA49.25, klargjordes att våld är ett av de främsta globala folkhälsoproble- men. Utgångspunkten i resolutionen var att WHO såg att allt våld hade ökat, men särskilt betonades våldet mot kvinnor och barn. Medlemsländerna uppmanades att uppmärksamma och fokusera på den nationella situationen gällande våld i dess helhet. Mäns våld mot kvinnor – samhällets ansvar och åtagande generaldirektör gavs i uppdrag att utveckla folkhälsospecifika åtgär- der för att möta och bearbeta problemet. WHO genomförde en kartläggning och lade fram den första omfattande sammanfattningen av problemet på global nivå.12 Rapportens resultat låg till grund för att WHO tog en mycket klar ställning för vikten av att det globala samfundet måste börja prioritera våldsförebyggande arbete. Året efter, 2003, antog delegater i WHO:s Världshälsoförsam- ling resolution WHA 56.24, som skrev under . Detta innebar att medlemsländerna genom sitt folkhälsoarbete aktivt ska stödja och använda sig av rapportens slutsatser och re- kommendationer för att förbättra och utveckla det våldspreventiva arbetet samt stödinsatser till dem som utsätts för våld. WHO upp- manar också alla länder att grunda ett centrum för våldsprevention, samt förbereda en rapport om våld och våldsprevention som kart- lägger problemets omfattning, riskfaktorer, aktuella våldspreven- tiva insatser samt framtida planering för utveckling av arbetet. I WHO:s rapport är våld mot kvinnor och våld mot barn särskilt i fokus. 6.3FN:s konvention om barnets rättigheter Barns rätt till en uppväxt utan våld formulerades av FN 1989, i FN:s konvention om barnets rättigheter.13 hand- lar om flickor och pojkars rätt att få sina grundläggande rättigheter och behov tillgodosedda. Det gäller bl.a. rätten till hälso- och sjuk- vård, tandvård, utbildning samt skydd mot alla former av fysiskt och psykiskt våld. Några grundläggande artiklar i barnkonven- tionen är värda att särskilt omnämnas: Artikel 2 som handlar om att alla barn har samma rättigheter och lika värde. Konventionsstaterna ska respektera och tillförsäkra varje barn dess rättsliga status. Inget barn får diskrimineras på grund av t.ex härkomst, kön, religion eller funktionshinder. Artikel 3 som anger att det är barnets bästa som alltid ska komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barnet. 12WHO (2002). 13FN (1989). Mäns våld mot kvinnor – samhällets ansvar och åtagande Artikel 12 som handlar om att barnet har rätt att uttrycka sin mening i alla frågor som berör barnet. Barn ska ges möjlighet att framföra och respekteras för sina åsikter i dessa frågor. Barnets åsikt ska tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. Artikel 19 uttrycker att barnet ska skyddas mot alla former av fysiskt eller psykiskt våld, skada eller övergrepp.