sou · H3B310 · 2015-02-26 00:00:00 — Enligt lagen (1992:1140) om kontinentalsockeln räknas den svenska kontinentalsockelns bredd från gränsen mellan enskilt och allmänt vatten till en yttre avgränsningslinje längre ut i havet. Detta innebär att även konti- nentalsockelns bredd i viss mån är oklar. Det finns ett behov av en redovisning av gränsen mellan enskilt och allmänt vatten Kammarkollegiet, som är den myndighet som prövar ansökningar om rådighet (se avsnitt 8.2) till allmänt vatten, anser att det finns ett behov av att definiera det allmänna vattenområdets utsträckning både inåt och utåt (dvs. att gräns till fastighetsindelat vatten och territorialgräns fastställs). Detta skulle underlätta kollegiets hand- läggning av rådighetsmedgivanden och eliminera osäkerheten om det är allmänt vatten som berörs av den verksamhet en ansökan avser. I tveksamma fall är det problematiskt att använda sig av fastighetsbestämning för att fastställa den inre gränsen till allmänt vattenområde. Då en sådan förrättning måste ske innan kollegiet beslutar om rådighet, är det oklart om den som vill bedriva verk- samhet inom området i detta hänseende kan betraktas som sakägare i förrättningen och därmed ha rätt att ansöka om fastighetsbestäm- ning. Det kan också vara oklart vem som ska stå för förrättnings- kostnaderna. Gränsen mellan enskilt vatten och allmänt vatten är även av betydelse när det gäller att fastställa rätten till fiske, eftersom olika regler gäller för fiske på enskilt och allmänt vatten. På grund av den osäkerhet som råder vänder sig branschen ofta till för att söka klarhet i frågan om gränsens läge. Fisket i enskilt vatten tillhör enligt 9 § fiskelagen (1993:787) som huvudregel fastighetsägaren. På enskilt vatten får fastighetsägaren fiska obegränsat med såväl rörliga som fasta redskap. Eftersom laga skifte och andra förändringar i fastighetsindelningen historiskt har utförts på olika sätt finns det fastigheter som ligger vid vatten som saknar fiskerätt, liksom det finns fastigheter som inte ligger vid vatten men ändå har fiskerätt. Det finns också flera undantag från denna huvudregel. Enligt 9 § fiskelagen har varje svensk medborgare rätt att fiska i enskilda vatten i den omfattning och på det sätt som anges i bilagan till lagen (den s.k. frifiskerätten). Av bilagan framgår att svenska med- borgare har rätt till handredskapsfiske på enskilt vatten längs kust- erna och i de fem , , , och i . Med handredskap avses spö, pilk och lik- nande rörligt redskap som är utrustat med lina och högst tio krokar. Av 13 § fiskelagen föreskrivs att utländska medborgare får fiska med handredskap på enskilt vatten i enlighet med vad som gäller för svenska medborgare. Av bilagan till fiskelagen framgår vidare att svenska medborgare i olika utsträckning har rätt till annat fiske än handredskapsfiske i enskilt vatten, t.ex. fiske med nät och långrev. Bilagan anger vilka ytterligare redskap utöver handredskap som får användas och vilka fiskarter som får fiskas på enskilt vatten inom olika geografiskt an- givna områden. Således gäller att fisket är fritt med alla redskap vid kusten i och vid (med visst undan- tag för ostron), och med rörliga redskap längs ner till län (med visst undantag för lax). I övrigt gäller vid kusten i huvudsak dels att fiske med långrev är fritt för alla arter, dels att fiske med skötar och sillnät är fritt längs sydkusten och, med vissa undantag, vid ostkusten. Vidare innehåller bilagan sär- skilda detaljbestämmelser för fisket inom de olika områdena, såsom regler om minsta vattendjup och minsta avstånd till land. Rätten till handredskapsfiske har funnits längs , sydkusten och längs kusterna i norra . Reglerna i bilagan i den delen grundas på hur fiske har bedrivits historiskt. infördes det så kallade fria handredskapsfisket som innebar att allmänheten fick rätt att fiska med handredskap i enskilt vatten även i de fem och längs ostkusten från län och söderut. Syftet med utökningen var att ge allmänheten en ökad möjlighet till sportfiske, vilket sågs som en vidareutveckling av alle- mansrätten10. En särskild lag om ersättning för intrång i enskild fiskerätt gav rätt till ersättning för de fiskerättsägare som kunde på- visa att de nya bestämmelserna om fritt handredskapsfiske med- förde inkomstbortfall. 1984/85:107, sid. 13. Enligt 8 § fiskelagen får varje svensk medborgare fiska i allmänt vatten. Varje svensk medborgare får också fiska i havet vid sådana stränder, skär och som ägdes av staten och som då inte hörde till något hemman eller innehades på särskilda villkor. Även när det gäller fiske i allmänt vatten jämställs utländsk medborgare med svensk såvitt avser handredskapsfiske (13 § fiske- lagen). Utländska fysiska och juridiska personer, som omfattas av internationella åtaganden om etableringsfrihet, arbetskraftens fria rörlighet och utbyte av tjänster, får fiska yrkesmässigt på samma villkor som svenska fysiska och juridiska personer. Yrkesfiskare får i obegränsad utsträckning använda rörliga red- skap. Av samt Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter följer dock en mängd olika begränsningar i rätten att använda olika sorters redskap. Användning av fasta redskap kräver tillstånd av . Yrkesfisket är vidare i stor utsträckning begränsat genom att många fiskbestånd i haven är kvoterade inom EU. För fritidsfiske på allmänt vatten och på enskilt vatten med stöd av frifiskebestämmelser gäller vissa begränsningar. Enligt 9 a § fiske- lagen får den som fiskar med rörliga redskap i vatten där fisket är fritt för var och en endast använda nät, långrev, ryssja, bur, hand- redskap och håv. Vid fiske med nät, långrev, ryssjor och burar får sammanlagt högst sex redskap användas . Nätens samman- lagda längd får vara högst . Vid hummerfiske får därutöver högst 14 burar (hummertinor) användas. En långrev får vara för- sedd med högst 100 krokar. Olika initiativ har tagits för att redovisa gränsen på karta Det finns ett antal initiativ som tagits när det gäller att redovisa gränsen mellan enskilt och allmänt vatten på karta. Främst åter- finns dessa i fastighetsregisterkartan hos Lantmäteriet. Redovis- ningen är dock inte rikstäckande och kvaliteten varierar mellan olika geografiska områden. En mer omfattande redovisning av gränsen finns i registerkartan för , och Öster- götlands län. Dessutom finns redovisning av gränsen i och . Vidare finns ett antal mindre områden redovisade i registerkartan: ett litet område utanför , områden i (som fiskesamfälligheter), ett område utanför , ett område utanför (kommun), samt områden i , och Hjo kommuner. Förutom dessa initiativ, som tagits av lantmäterimyndigheterna, har länsstyrelserna i och län tagit fram egna kart- redovisningar som finns tillgängliga på länsstyrelsernas hemsidor. Initiativen till att utreda gränsen mellan enskilt och allmänt vatten genomfördes i huvudsak och torde främst ha föranletts av fastighetsbildnings- och fiskeintressen. Vid en genomgång av kartredovisningen som gjorts av Lant- mäteriet har, förutom att redovisningen inte är heltäckande, ett antal brister och oklarheter noterats. På ett flertal ställen finns exempel på att fastighetsindelningen går långt ut i havet, där det enligt lagens definition ska vara allmänt vatten. Vidare varierar tolk- ningen av 3 §, dvs. hur kilometerregeln ska tolkas. Syftet med regeln var att skilja innerskärgården från det öppna havet (dvs. en formel för bestämmande av inomskärsbegreppet som enligt tidigare för- fattningsreglering omfattade enskilt vatten). I mindre vikar ska det vara enskilt vatten i de fall förbindelsen med öppna havet inte är bredare än en kilometer. Denna regel ska enligt andra stycket inte gälla för friliggande öar belägna mer än en kilometer från fast- landet. På flera håll förekommer dock att man ”bundit ihop” långt ut fritt liggande öar med enskilt vatten, trots att avståndet mellan öarna är mer än (som gäller enligt huvudregeln). Det finns inga indikationer på att det i dessa fall tagits hänsyn till djup- kurvan. Kartredovisningen visar också att tillämpningen av kilo- meterregeln vid vissa geografiska förhållanden bildar enskilt vatten av mindre lämplig form, då öar binds ihop som ”kedjor” relativt långt ut i det annars öppna vattnet. Av förarbetena framgår att lagstiftaren varit medveten om detta, men att ”[s]ådana ytterlighets- fall som här åsyftas äro ganska sällsynta.”11 Det är endast på ett fåtal ställen det framgår att hänsyn tagits till tremetersdjupkurvan. Det är dock svårt att dra någon slutsats av detta, då det kan vara så att lokalkännedomen gör att denna kan uteslutas som vägledande för gränsen. 11 SOU 1947:47, sid. 73, framgår även av plansch II, exempel H. Lantmäteriet bör få i uppdrag att åskådliggöra gränsen mellan enskilt och allmänt vatten på karta Utredningens bedömning: Lantmäteriet bör få i uppdrag att på kartunderlag åskådliggöra den ungefärliga gränsen mellan all- mänt vattenområde och enskilt vatten. Det är främst gränsens beroende av tremetersdjupkurvan som ställer till problem och gör att gränsen mellan enskilt och allmänt vatten är otydlig såväl för fackmän som för gemene man. Ett avskaffande av tremetersdjupkurvan skulle kunna innebära de facto expropria- tion, vilket inte kan göras utan att frågor om ersättning till fastig- hetsägarna aktualiseras (vilket också skedde när man övergick från de tidigare gällande reglerna12). Skälet för att införa regeln var ju också att vid långgrunda stränder kan trehundrametersregeln med- föra att det enskilda vattnet blir värdelöst ur fiskesynpunkt.13 I många av de fall där läget på gränsen eftersöks krävs dock inte en exakt bestämning av denna. Det kan ofta räcka med en översiktlig beskrivning av gränsen mellan enskilt vatten och allmänt vatten- område. Lantmäteriet med bistånd av bör få i uppdrag att ta fram en illustrativ redovisning av gränsen mellan allmänt vatten- område och enskilt vatten. Redovisningen bör kunna tas fram genom att kombinera den information som finns om den nationella strand- linjen (NSL), information i registerkartan hos Lantmäteriet och information i djupdatabas. Genom att kombinera materialet kan huvudregeln, dvs. från strandlinjen eller tremetersdjupkurvan, analyseras. Även enklavregeln och lagens specialregler kan åskådliggöras med hjälp av myndigheternas befintliga kartmaterial.14 Utredningen är medveten om att det finns stora brister i djupredovisning, men anser att kost- naderna för en ny sjömätning (som av uppskattas till 1,5–) inte kan motiveras enkom för detta syfte. Utredningen lägger därför inte fram något sådant förslag. Redovis- ningen av gränsen mellan allmänt och enskilt vatten för 1950:59, sid. 2. 13SOU 1947:47 sid. 65 och /, sid. 45. 14I sammanhanget bör noteras att inte producerar några sjökort för . Därmed finns inte heller någon tremetersdjupkurva för framtagen av . och län i de delar som regleras i 4 § lagen (1950:595) om allmänt vattenområde kan redovisas i exempelvis register- kartan med godtagbar noggrannhet. Redovisningen av gränsen bör uppdateras i samband med att strandlinjens läge samt djupkurvorna uppdateras. Även om gränsens läge på detta sätt inte blir exakt bestämd – den är ju beroende av underlagsmaterialets noggrannhet och aktualitet – ger en sådan redovisning i alla fall ett begrepp om omfattningen av allmänt vatten. Det är dock viktigt att notera att en sådan kartredovisning inte kan vara juridiskt bindande för gräns- ens läge, utan endast utgör en illustration och att det i tveksamma fall och i fall när det exakta läget efterfrågas krävs fastighetsbestäm- ning enligt 14 kap. fastighetsbildningslagen. Det är vid analysen angeläget att alla källor utgår från samma referensnivå när det gäller djup och strandlinje. gäller exem- pelvis enligt lagens formulering kurvan för högst vid normalt medelvattenstånd. Det är tveksamt om redovisningen i kartor och sjökort bygger på denna förutsättning. har förändringar skett i kartredovisningen som varit helt frikopplade från lagen om gräns mot allmänt vattenområde. Nedan föreslås en övergång till RH 2000, dvs. rikets nya höjdsystem, vilket skulle underlätta redovisningen, då all geografisk information därmed skulle utgå från samma referensnivå. Metodiken för att ta fram en illustration av gränsen mellan en- skilt och allmänt vatten kan beskrivas enligt följande: 1.Filtrera bort öar mindre än . Detta kan eventuellt behöva ske manuellt, då öarna endast är ytbildade i register- kartan15. 2.”Buffra”16 en zon av 300 meters bredd från strandlinjen för att ta fram ”300-metersgränsen”. 3.Komplettera med 3-metersdjupkurvan från för att få fram ”3-metersgränsen”. 15I sammanhanget kan noteras att sträckan valdes framför öns ytmått/areal, då det sistnämnda i praktiken var svårare att uppskatta, både i verkligheten och på sjökort, än längden på ön (SOU 1947:47, sid. 67). har den tekniska utvecklingen gjort att öns areal kan bestämmas automatiskt i t.ex. registerkartan, medan längden måste hanteras manuellt. markera/definiera ett visst område (yta) som, i detta fall, sträcker sig från strand- linjen och utåt från denna. 4.”Buffra” en zon av 500 meters bredd från strandlinjen inom de områden som ”kilometerregeln” gäller. 5.Redovisa de avgränsningslinjer som definieras av 4 och 6 §§. Hänsyn ska också tas till undantaget för (2 §). Utredningens förslag: Referensnivån för strandlinjens läge vid bestämning av gräns mot allmänt vattenområde bör vara noll- nivån i RH 2000 för havsområden samt en viss höjd över noll- nivån i RH 2000 för de sjöar där det finns allmänt vatten. När det gäller gränsen mellan enskilt och allmänt vatten i havet är normalt medelvattenstånd normerande för gränsens sträckning enligt nuvarande lagtext. För de med allmänt vatten gäller som en utgångspunkt följande i lagen angivna vattenstånd; i över nedre slusströskeln vid ; i över västra slusströskeln vid ; i över södra slusströskeln vid ; i över nollplanet i det höjdsystem, som ligger till grund för sjöns reglering. I förarbetena till lag om gräns mot allmänt vatten- område diskuteras vilket vattenstånd som ska vara utgångspunkt vid gränsdragningen mellan enskilt och allmänt vatten. I den tidi- gare regleringen fanns inget sagt om vilket vattenstånd som skulle användas vid beräkningen. Däremot hade det i rättspraxis slagits fast att det enskilda fiskevattnets utbredning i skulle be- stämmas efter förhållanden vid ”vanligast förekommande lågt vatten- stånd”. Innebörden av detta begrepp är oklart.17 Enligt var det tydligt att den föreslagna gränsdragningens praktiska innebörd i viss mån var beroende av det vattenstånd man utgick ifrån. Om man vid bestämningen valde ett lågt eller högt vattenstånd var enligt kommittén av underordnad betydelse. Det viktiga var att vinna säkra hållpunkter som gjorde reglerna enkla och lätta att tillämpa.18 Även enligt Lagberedningens 17SOU 1947:47, sid. 61. 18SOU 1947:47, sid. 173. förslag till jordabalk var det nödvändigt att ha en fast utgångspunkt när tvister om sträckningen av gräns i vatten skulle avgöras. Därför var det enligt lagberedningen viktigt att i lag bestämma det vatten- stånd som skulle vara utgångspunkt vid bedömningen av gräns mellan enskilt och allmänt vatten.19 Valet föll på normalt medelvatten- stånd. Enligt ett yttrande från statens meteorologiska-hydrografiska anstalt (numera ) var detta lämpligast, eftersom det ”för varje punkt kunde utan nämnvärd svårighet och tidsutdräkt med tillfreds- ställande noggrannhet fastställas”, och då sjökorten återgav förhåll- andena vid normalt medelvattenstånd. Det var dessutom – ”särskilt med hänsyn till den betydelse som enligt beredningens förslag tillkom strandlinjen och den stranden följande djupkurvan av ” – önskvärt att den ifrågavarande gränsdragningen byggde på samma vattenstånd som sjökorten.20 Ytterligare ett skäl till att använda medelvattenståndet som utgångspunkt var enligt Fiskerättskom- mitténs förslag till fiskelag att, genom att utgå från ett rörligt vattenstånd, vanns automatiskt anslutning till de varaktiga föränd- ringar av strandlinjen som vid kusterna förorsakades av den seku- lära landhöjningen respektive landsänkningen.21 För de stora insjöarna med allmänt vatten valdes höjdmått med vissa fast angivna vattenstånd. Några skäl var att det saknades sjökort för en av sjöarna och att det var svårt att bestämma medel- vattenståndet i sjöarna. är också föremål för vattenregle- ringar som gör att vattennivån förändras när dammar öppnas eller stängs. Det normerande vattenståndet har därför knutits till ett specifikt jämförelseplan för respektive sjö. De angivna vattenstånden anslöt sig, i alla fall vid lagens ikraftträdande, mer eller mindre till sjöarnas respektive medelvattenstånd.22 För de sjöar för vilka sjökort produceras, valde man att anknyta till de vattenstånd som ligger till grund för dessa.23 ansåg vidare att om vattennivån i någon av sjöarna mer väsentligt skulle förändras, exempelvis till följd av vattenreglering, bör frågan om jämkning av bestämmelserna övervägas.24 Bestämmelserna i 19SOU 1947:38, sid. 49. 20SOU 1947:38, sid. 50. 21SOU 1947:47, sid. 62. 22SOU 1947:47 sid. 173 f. 23SOU 1947:38, sid. 55. 24SOU 1947:47, sid. 174. lagen avseende vattennivåerna har emellertid inte förändrats efter det att lagen trädde i kraft. Enligt förarbetena till jordabalken ska normalt medelvattenstånd även läggas till grund för gränsen mellan enskilda fastigheter i havet. Skälet för detta är att medelvattenståndet varierar relativt lite och därför kan bestämmas tämligen väl även om endast ett fåtal obser- vationer föreligger.25 Med normalt medelvattenstånd menas enligt lagens förarbeten det genomsnittliga vattenståndet som möjligt (med korrektion för landhöjningen).26 gäller enligt att medelvattenståndet är ett beräknat värde bestämt genom regressions- analys på många års årsmedelvärden av havsvattenståndet. Det krävs värden för att någorlunda väl kunna bestämma regressionslinjen. Med hjälp av linjen kan man sedan bestämma årsmedelvattenstånd såväl framåt som bakåt i tiden. Dessa värden kallas inte längre normalt vattenstånd utan benämns av ”be- räknade medelvattenstånd” och förkortas MW (se avsnitt 2.3). Det beräknade medelvattenståndet är unikt och gäller bara för den plats (station) som man väljer att analysera. Runt finns 23 stationer (mareografer) som kontinuerligt mäter variationerna i havsvattenståndet. Praktiskt används värdet för att t.ex. bestämma det aktuella djupet utifrån djupuppgifter i sjökorten. Dessa är alltid refererade till antingen ett visst års medelvattenstånd, eller i nya sjökort27 till nollnivån i RH 2000. Referensnivån finns angiven i respektive sjökort. Nollnivån i RH 2000 kommer att bli normgivande för sjökortens höjdangivelser och för redovisningen av den nationella strandlinjen (NSL) i de sjökort som avser havet och i Lantmäteriets allmänna kartor. Strandlinjen i NSL redovisas så som den såg ut för den flygfotografering som ligger till grund för karteringen. Hur mycket vattenståndet vid det tillfället avvek från nollnivån i RH 2000 anges dock och avvikelsen får vara högst ± 0,5 meter28. När det gäller de svenska sjökortens redovisning av referensnivå för djupangivelser har denna varierat . 25SOU 1947:38, sid. 76 f. 26SOU1947:47, sid. 61 not 2. 28Uppgiften anges som metadata i de flygbilder som använts vid karteringen, men inte på strandlinjen i kartdatabasen. vändes begreppet vanligt lågvatten, vilket det inte finns någon all- mänt vedertagen definition på. Man övergick sedan till att använda mätningsårets medelvattennivå som referens för djupangivelserna, vilken också infördes som referens på sjökorten . ersattes detta med medelvattenyta. anges medel- vattenytan för som referensnivå. genomför , som nämnts tidigare, en successiv övergång till RH 2000 som referensnivå i sjökorten, både avseende kusten och i de stora sjöarna29. I och med detta finns det inte längre/kommer det inte längre att finnas någon redovisning av aktuell medelvattenyta på sjökorten30. Det beräknade medelvattenståndet kommer endast att finnas redo- visat i ”punktform” för respektive mareograf. Då det huvudsakliga skälet till att använda en referens till ”normalt medelvattenstånd” för att bestämma gränsen mellan enskilt och allmänt vatten var att denna fanns lätt åtkomlig i sjökorten, finns det anledning att överväga om man även i lagen om gräns mot allmänt vattenområde ska övergå till att ange nollnivån i RH 2000 som utgångspunkt för bestämmandet av gräns mot allmänt vattenområde i havet. Längs avviker dagens beräknade medelvattenståndsnivå (MW) mindre än 20 centimeter från nollnivån i RH 2000 (se figur 7.5). 29Storsjön i saknar även officiellt sjökort. 30Sjöfartsverket betraktar även den nya referensnivån som en medelvattenyta. Den nya referensnivån är dock inte en lokalt anpassad medelvattenyta, utan i stället kopplad till en väl dokumenterad europeisk medelvattenreferens och det europeiska höjdsystemet och därmed inte lika beroende av landhöjning och havsytans förändringar. Figur 7.5 Havsvattenstånd, medelvattenytan, vid samtliga mareografer för När det gäller referensnivåer i sjöarna, bör även dessa anges i för- hållande till RH 2000 i stället för i förhållande till lokala fixpunkter som slusströsklar etc. I dessa fall är nollnivån inte relevant, då samtliga sjöar ligger på en nivå som överstiger nollnivån i RH 2000. Lantmäteriet har på utredningens uppdrag transformerat de i lagen angivna fixhöjderna till RH 2000. Enligt Lantmäteriets utredning är höjdangivelsen för samtliga fyra sjöar sannolikt angiven i RH 00. För att transformera höjderna till RH 2000 skulle det mest exakta tillvägagångssättet vara att avväga31 de punkter som använts för att bestämma referensnivån för gränsen mellan enskilt och allmänt vatten, dvs. aktuella slusströsklar i , och samt den koppardubb vid i som använts som utgångspunkt (om denna inte raserats) för nivån i . Detta kan dock inte utföras inom ramen för utredningen. Ett annat alter- nativ som övervägts, är att beräkna skillnaden mellan höjdsystemen för fixpunkter med höjder i båda systemen. Tyvärr är inte någon av fixpunkterna som är angivna som huvudfixar (dvs. riktmärke för höjdangivelser) för respektive sjös reglering belägna i närheten av genom mätning av höjdskillnader i terrängen bestämma punkternas höjd i RH 2000. Den återstående möjligheten är således att utnyttja de mest närliggande fixpunkterna för beräkning av skillnaden mellan höjdsystemen. Sådana beräkningar har gjorts för respektive sjö. För , där en kombination av mätningar av ett antal höjdfixar använts, ligger skillnaden mellan höjdsystemen RH 00 och RH 2000 i någonstans mellan och . Med hän- syn tagen till osäkerheten i respektive värde har Lantmäteriet upp- skattat skillnaden . Med detta antagande blir den normerande vattennivån i uttryckt i höjdsyste- met RH 2000.32 Genom att utnyttja några höjdfixar i kommuns höjdfixnät har man för uppskattat skillnaden mellan RH 00 (kommuns realisation) och RH . Den normerande vattenytans höjd i blir då . För del är höjdfixarna vid aldrig bestämda i RH 2000. De närmaste höjdfixarna med höjder i RH 00 och RH 2000 ligger från Not- holmen. Använder man dessa och skattar skillnaden erhålls . medelvattenyta skulle således ha höjden i RH 2000. När det gäller i är ingen av de höjdfixar som används av eller den särskilt anlagda höjdfixen vid höjdbestämda i RH 2000. Däremot är två höjdfixar i Hissmofors och en söder därom bestämda i så- väl RH 00 som RH 2000. Lantmäteriet har använt dem för att be- räkna skillnaden mellan höjdsystemen som då blir . Då blir den normerande vattenytans höjd i RH 2000. När det gäller landhöjningens effekt på insjöarnas vattenstånd är denna beroende av om och hur sjön regleras . Det är endast sjöar där landhöjningen varierar över sjöns yta som påverkas (jäm- för en balja med vatten där ena änden lyfts mer än den andra). Om tröskeln som reglerar vattennivån är belägen där landhöjningen är minst, kommer vattennivån att sänkas i övriga delar och det mot- satta förhållandet gäller om tröskeln är belägen där landhöjningen är störst.