sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Däremot hittades i något som bedömdes vara en benbit från ett barn. Härutöver genomfördes vallningar i de utredningar där offrets kropp hade återfunnits, och då i syfte att kontrollera om kunde visa vägen till fyndplatsen. Metoden hade betydelse för bedömningen av sanningshalten i hans erkännande. Vid vår granskning har vi inte kunnat se att med övertygande säkerhet kunde visa vägen till någon av de aktuella fyndplatserna. I de fall vi inte har haft tillgång till de oredigerade filmerna kan detta visserligen delvis ha sin förklaring i att de redi- gerade filmerna inte ger en fullständig bild av vallningarna. Vissa viktiga partier har ibland klippts bort och ersatts med en förklaring av en i efterhand pålagd speakerröst. Redan det förfarandet väcker i sig visst tvivel. Därtill kommer att vi med stöd av utskrifter från ljudupptagningarna har kunnat se att en del av speakerröstens för- klaringar på olika sätt var missvisande och gav sken av en träff- säkerhet som inte fanns. Förhörsledaren har dock vid möte med kommissionen sagt att ibland gav honom signaler om vart de skulle genom att titta eller peka åt ett visst håll. Vi ser ingen anledning att ifrågasätta uppgiften och kan förstå att sådana signaler inte fångas upp i utskrifter från ljudupptagningarna. Mot bakgrund av vad som trots allt framgår av de dialoger som utspe- lade sig är det inte desto mindre vår bedömning att inte vid någon av vallningarna på ett målmedvetet och säkert sätt ledde utredarna till rätt plats. Han gav härutöver genomgående ett trevande, osäkert och ibland även desorienterat intryck. I några fall blev han dessutom på olika sätt sannolikt vägledd i sitt sökande. Sammanfattande analys av det granskade materialet Som exempel kan nämnas att inför en vallning i förväg fick studera en karta över aktuellt område och att en av vall- ningarna avbröts för att ge honom anvisningar om rätt riktning eller nya utgångspunkter. I en av utredningarna påbörjades vallningen först från fyndplatsen. Vid några till- fällen fångade dessutom sannolikt upp mer omed- vetna antydningar om vad som var rätt väg, till exempel genom att bilföraren saktade in farten i närheten av rätt avfart. Rekonstruktioner gjordes företrädesvis i de utredningar där off- rets kropp hade återfunnits och då med det huvudsakliga syftet att kontrollera uppgifter om händelseförlopp mot fak- tiska fynd. Trots det beslutade åklagaren, vid rekonstruktionen i Appojaure, att figuranterna och offrens tillhörigheter skulle place- ras så som de påträffats vid brottsplatsundersökningen utan in- struktioner från . Vidare införskaffades tält, bil och övriga tillhörigheter för att så långt som möjligt likna de faktiska, även det utan instruktioner från och delvis i strid mot vad hade berättat i förhören. På motsvarande sätt inhandlades kläder till den docka som skulle föreställa och skor till den docka som skulle likna . Förfarandet har förklarats med att man, genom att så långt som möjligt återskapa de faktiska miljöerna, ville förbättra möjlighet- erna för att minnas vad som hade hänt. Metoden bygger dock på en grundläggande förutsättning som inte var given, nämligen att faktiskt hade varit på platsen. Tillväga- gångssättet förefaller ha varit ett resultat av att den psykolog som anlitades som rådgivare åt åklagare och polis förespråkade en kog- nitiv förhörsmetodik. Metoden har beskrivits närmare i avsnitt 3.2.1 och går, såvitt gäller rekonstruktioner, bland annat går ut på att man lättare minns något när man återvänder till platsen för hän- delsen. När en utredning har till syfte att bedöma sanningshalten i en berättelse genom jämförelser mot faktiska förhållanden bör metoden av naturliga skäl användas med försiktighet. Vid rekon- struktionen i Appojaure anser vi därför att metoden användes på ett felaktigt sätt och kom att motverka rekonstruktionens huvud- sakliga syfte. Förfarandet var olyckligt, inte minst eftersom det saknades teknisk bevisning och vittnesutsagor till stöd för att hade varit på platsen vid tiden för morden. Sammanfattande analys av det granskade materialet Såvitt gäller försvann han en novembernatt och utifrån egna uppgifter hade mordet skett i direkt anslutning till försvinnandet. Vid tiden för mordet hade det alltså enligt egna uppgifter varit mörkt ute. Vall- ningen genomfördes dock och påbörjades när det fort- farande var ljust. Rimligheten i påståenden att han hade burit den döda kroppen 200–rakt in i skogen och att han hade detaljerade minnen av markförhållandena kunde därför inte bedömas på ett tillfredsställande sätt. Härutöver har vi noterat följande mer eller mindre genomgå- ende mönster för de genomförda rekonstruktionerna. På samma sätt som under förhören och vallningarna gav även vid rekonstruktionerna ett osäkert och trevande in- tryck. Vid samtliga rekonstruktioner ändrade han dessutom sina uppgifter . skedde det som en följd av upprepade frågor, föranledda av att erhållna svar inte stämde med vad han tidigare hade berättat eller med gjorda fynd. Vid rekonstruktionen i Appojaure avbröts den första rekon- struktionen varefter , vid ett nytt försök, visade ett helt nytt händelseförlopp. Även i Yenon gjordes den första rekonstruktionen om med ett delvis förändrat resultat, dock först . Enligt de rekommendationer som vid tiden fanns för rekonstruktioner borde dock ett skeende återspeg- las endast en gång. På samma sätt som vid vallningarna har det i vissa avseenden varit svårt att få en fullständig bild av vad som hänt under rekon- struktionerna. En del partier har klippts bort och i vissa fall ersatts med förklaringar av en i efterhand pålagd speakerröst. I vissa fall har vi haft tillgång till oredigerade filmer eller utskrifter från ljud- upptagningarna. Dessa har gett vid handen att en del av speaker- röstens förklaringar i olika grad var missvisande. Dels gav de sken av en större träffsäkerhet hos än vad som faktiskt fanns, dels beskrevs skeenden som inte fullt ut överensstämde med de faktiska. Andra informativa delar från rekonstruktionerna har klippts bort utan att ha ersatts med en muntlig förklaring. har det bortklippta varit en uppgift om faktiska om- ständigheter som förmedlades till och vid andra till- fällen har det varit uppenbart felaktiga uppgifter från . Sammanfattande analys av det granskade materialet Såväl vid vallningarna som vid rekonstruktionerna har vi kunnat se att vid ett eller flera tillfällen blev vägledd i sitt berättande. Detta skedde framför allt genom agerande från förhörs- ledaren, men i något fall även från åklagaren, den chaufför som körde vallningsbilen eller den rådgivande psykologen. Vår bedömning är att dessa ageranden i de flesta fall skedde omedvetet, eller i vart fall inte med någon annan avsikt än att få att minnas bättre. Inte desto mindre var förfaran- dena olyckliga och kan i olika grad antas ha bidragit till att blev dömd för de åtta morden. I vissa avseenden kom troligtvis det faktum att lärde sig tolka förhörsledarens reaktioner att spela viss roll för vilka uppgifter han lämnade, något som hade kunnat motverkas genom att inte samma åklagare deltog vid alla utredningar. Vallningarna och rekonstruktionerna hade dessutom i än större grad sannolikt gynnats av om de genomförts av en förhörsledare som enbart hade begränsad kännedom om de faktiska förhållandena. Det kan dock konstateras att ett sådant förfarande i det närmaste hade stått i strid med rekommendationer, se avsnitt 3.2.1. Slutligen kan nämnas att även vallningarna och rekonstruk- tionerna genomfördes med vetskap om att intog läkemedel med bland annat lugnande effekt. Vid vår granskning har vi dock inte med säkerhet kunnat bedöma i vad mån märkliga ageranden vid vallningar och rekonstruktioner var konsekvenser av drogpåverkan eller om de i stället berodde på ångest, trötthet, osäkerhet eller andra faktorer, till exempel spelad förvirring. Vissa beteenden och minspel kan dessutom, tagna ur sitt sammanhang genom uppspelning av enstaka sekvenser, ge ett mer besynnerligt intryck än vad som blir fallet när man ser filmerna i sin helhet. I avsnitt 13.2.5 kommer vi närmare beröra hur vallningarna och rekonstruktionerna presenterades vid huvudförhandlingarna. Sammanfattande analys av det granskade materialet 13.2.4Mer generella synpunkter på utredningsarbetet Som tidigare påpekats var förutsättningarna för utredningsarbetet i många avseenden speciella. Vår uppfattning är dock att utredning- arna i allt för stor grad kom att anpassas till dessa särskilda förhål- landen och då inte minst genom olika hänsyn till psykiska mående, särskilda önskemål och upplevda behov. Visser- ligen bör man under förundersökningsarbetet sträva efter att skapa så goda förutsättningar så möjligt för den misstänktes medverkan i utredningen. Att detta fick betydelse i mordutredningarna är dess- utom förståeligt eftersom utredningsarbetet helt byggde på uppgifter. får sådan hänsyn till den misstänkte inte innebära att förundersökningsarbetet och resultatet av det blir försämrat. I viss mån kom dock så att bli fallet. Ett skäl till att inte begära häktad var enligt åkla- garen att det kunde få en negativ inverkan på vilja att berätta om morden. Det har även framkommit att åklagaren av samma skäl hade invändningar mot chefsöverläkarens vid Säters sjukhus beslut att dra in frigång. Enligt uppgifter från flera inblandade krävde dessutom , för att fort- sätta berätta, att samma förhörsledare alltid skulle delta vid för- hören. Att så skedde medförde som sagt flera negativa konsekven- ser för utredningen. Även den psykolog som anlitades som rådgivare åt åklagare och polis tycks ha förespråkat ett förhållningssätt gentemot som innebar ett stort hänsynstagande till egna behov. Som exempel kan nämnas det dokument som han upp- rättade tillsammans med inför vallningen i . I dokumentet förespråkades bland annat hänsyn till behov på ett sätt som hade kunnat skada utredningen och eventuella fynd. När fick svårare frågor hände det inte sällan att han uppvisade ångestsymtom. Ångestsymtomen innebar i sin tur ofta ett skiftat fokus och att frågan inte ställdes igen eller att den omformulerades på ett sätt som kunde ge viss vägledning. Det är svårt att frigöra sig från intrycket att vissa ångestattacker var simu- lerade för att undvika svåra frågor. Hänsynen till mående kom även på detta sätt att påverka utredningsarbetet. Sammanfattande analys av det granskade materialet psykiska hälsa och det faktum att minnena om morden uppgavs komma fram med hjälp av terapin innebar bland annat att psykoterapeuter var med under flera förhör med honom. Vid några av förhören lämnade psykoterapeut- erna själva uppgifter om sådant som tidigare hade berättat om under terapin. När så skedde förklarades det med att inte förmådde att återigen gå igenom den ångest som berättandet innebar. Förfarandet var naturligtvis inte lämpligt, inte bara av den an- ledningen att det var och inte psykoterapeuterna som skulle höras. Tillvägagångssättet visar dessutom att åklagaren och förhörsledaren inte fäste tillräcklig vikt vid skillnaden mellan terapiuppgifter och förhörsuppgifter. Medan förhör syftar till att utreda brott behöver terapin inte syfta till något annat än att pati- enten ska må bättre. Huruvida terapiuppgifterna har sin grund i fantasier eller verklighet saknar därför egentlig betydelse, något som för förhörsuppgifter är helt avgörande. Vid vår granskning har vi även kunnat se andra omständigheter som indikerar att utredarna inte gjorde någon tydlig åtskillnad mellan terapin och förundersökningarna. Till exempel kunde för- hörsledaren be att i terapin bearbeta en händelse som denne inte kunde lämna tillräckliga uppgifter om i förhöret. Vid ett annat förhör läste förhörsledaren och övriga närvarande ur egna terapianteckningar. kon- taktade dessutom psykoterapeuten, på initiativ eller med dennes medgivande, förhörsledaren per telefon för att för- medla uppgifter från terapin. Sådana uppgifter sammanfattades ofta i en promemoria och kunde ligga till grund för nästkommande för- hör med . Ett förundersökningsarbete ska, ur rättssäkerhetssynpunkt och av hänsyn till den enskilde, bedrivas skyndsamt. Skyndsamhetskravet gör sig dock än mer gällande när den misstänkte är häktad, vilket nu inte var. Vissa utredningar kom dock att pågå . Sammanfattande analys av det granskade materialet utredningen som pågick och som pågick under . Ett skäl till att utredningarna tog så var att samma för- hörsledare var med vid i princip samtliga förhör och höll i alla re- konstruktioner och vallningar, även om det i vissa av utredningarna ibland närvarade ytterligare förhörsledare. Även åklagaren var, som tidigare nämnts, en och samma under samtliga utredningar. Eftersom utredningarna i viss mån pågick parallellt satte förhörsledarens och åklagarens arbetsbelastning sannolikt begränsningar för utredningsarbetets fortskridande. Detta hade kunnat motverkas genom att låta flera olika förhörsledare och åklagare arbeta med de olika utredningarna, även om givetvis även medverkan hindrade ett allt för intensivt parallellt utredningsarbete. Om förhörsledarna hade varierat hade man dess- utom försvårat för att läsa av förhörsledarens reak- tioner. Även av andra skäl hade sannolikt utredningarna gynnats av att flera personer involverats i utredningsarbetet, något vi kommer att återkomma till nedan. En anledning till att fler personer inte involverades kan ha varit egna direktiv om vem som skulle hålla i förhören för att han skulle fortsätta att berätta. Ett ytterligare skäl till att utredningarna tog var att det krävdes ovanligt många och långa förhör med för att få fram de uppgifter som slutligen kom att presenteras vid huvud- förhandlingarna. Det kan givetvis te sig märkligt att åklagaren, trots de felaktiga och osäkra uppgifterna från , fort- satte att fatta beslut om ännu fler förhör. måste man dock ha i åtanke de förklaringar som gavs till att berättande såg ut som det gjorde och att åklagaren förefaller ha ut- gått från dem när han fattade sina beslut. De utredningsåtgärder som vidtogs i tiden efter erkännanden kom i stor utsträckning att inriktas mot att söka bevis till stöd för uppfattningen att var rätt gärningsman. Att åklagaren och utredarna redan från början tycks ha utgått från denna hypotes fick till följd att alternativa händelseförlopp inte kom att utredas i tillräcklig utsträckning. Trots att det i utred- Sammanfattande analys av det granskade materialet ningen fanns ett flertal faktorer som var och en för sig borde ha föranlett tvivel om huruvida erkännandena var riktiga verkar dessa inte ha lett till ett vidgat perspektiv. Tvärtom ledde sådana omstän- digheter inte sällan till ytterligare utredningsinsatser i syfte att stärka uppfattningen att hade begått gärningarna eller att påvisa skäl till varför de utredningsresultat som medgav andra slutsatser inte behövde tillmätas betydelse. Eftersom samma åklagare och förhörsledare arbetade med samtliga mordutredningar kom alla utredningar att bedrivas utifrån samma hypotes och med liknande metoder. När inte tillräckligt väl kunde minnas vad som hänt försökte man på olika sätt att hjälpa honom med det, ibland till och med genom att visa fotografier på fyndplatser och offer eller genom att iordningsställa en fyndplats så som den faktiskt sett ut. Härigenom försämrade man dock möjligheten att kontrollera hans uppgifter mot faktiska fynd. Uppenbart felaktiga uppgifter från tycks inte i tillräcklig utsträckning ha föranlett utredarna att stanna upp och ifrågasätta erkännandena. I stället kom man genom fortsatta frågor, vilka inte bara i sig antydde att tidigare uppgifter var fel utan även ibland förmedlade viss information, att successivt vägleda till mer korrekta svar. Felaktiga uppgifter som aldrig korri- gerades lämnades dock därhän. Trots att uppgifter om morden utvisade stora variationer i val av offer, geografisk plats och tillvägagångssätt har vi inte kunnat se att hans motiv för att begå gärningarna vare sig ifrågasattes eller utreddes särskilt, se även avsnitt 13.8. egna uppgifter om att morden var en konsekvens av de skräckfyllda barndomsupplevelser han varit utsatt för synes ha accepterats som tillräckliga motiv. Påståendet att traumatiska upplevelser kunde utlösa mord understöddes visserligen av den rådgivande psykolo- gen och den professor i rättspsykiatri som inför den första huvud- förhandlingen avgav ett sakkunnigutlåtande till åklagaren. Huru- vida faktiskt hade råkat ut för några traumatiska barndomsupplevelser ifrågasattes dock inte. Detta trots att det av de förhör som hölls med syskon framgår tydligt att syskonen ställde sig helt oförstående till påstå- endena om såväl sexuella övergrepp som missförhållanden i övrigt inom familjen. Sammanfattande analys av det granskade materialet var dessutom allvarligt psykiskt sjuk. Eftersom han inte var häktad, och därmed inte ålagd några häktningsrestrik- tioner, var det inte möjligt att veta om han hade tillgodogjort sig information om morden utifrån. Flera erkännanden uppkom inte spontant utan efter publicerade tidningsartiklar eller möten med journalister. förekom inte i ut- redningarna och vallningarna och rekonstruktionerna ledde aldrig till några nya fynd eller upptäckter som kunde bindas vare sig till offren eller till honom själv. Inte heller dessa omständigheter inne- bar dock att man på allvar tycks ha ifrågasatt hypotesen om som seriemördare. De uppdrag som åklagaren gav till rättsläkarna syftade till att dessa skulle bedöma hur förhörsuppgifter överens- stämde med offrens skador och annat som hade iakttagits vid obduktionerna. Inför den bedömningen överlämnade åklagaren i några fall ett dokument med den version av upp- gifter som bedömdes vara den slutliga och i andra fall några enstaka förhörs- eller rekonstruktionsprotokoll från förundersökningens slutskede. Genom det framlagda materialet fick rättsläkarna inte kännedom om hur uppgifter hade förändrats. Det kan inte uteslutas att rättsläkarna, med ett förhörsmaterial som gav en mer rättvisande bild av berättande, hade dragit mindre säkra slutsatser. , i Yenon , fick dessutom rätts- läkarna först ett fullständigt förhörsmaterial som underlag för sitt utlåtande. Av utlåtandet som baserats på det underlaget framgick att vissa av ”versioner” inte stämde vare sig medi- cinskt eller med skadorna på Yenon kropp. Ett nytt utlåtande inhämtades då utifrån ett mer begränsat förhörsunderlag. Detta utlåtande kom att visa en bättre överensstämmelse mellan uppgifter och gjorda fynd. Enbart det senare utlåtandet återfinns i förundersökningsprotokollet. Mot bakgrund av det ovan redovisade är det vår uppfattning att utredningarna inte bedrevs tillräckligt brett och förutsättningslöst och att åklagaren och utredarna i flera avseenden måste anses ha frångått den lagstadgade objektivitetsprincipen. Vårt intryck är dock inte att detta skedde medvetet. Däremot förefaller det som om utredningsarbetet kom att präglas av kon- firmeringsbias, det vill säga ett sökande efter sådan information Sammanfattande analys av det granskade materialet som stöder de uppfattningar man har och en be- nägenhet att tolka även tvetydig information som stöd för den egna uppfattningen. Eftersom den innersta personkretsen i utrednings- arbetet hölls intakt kom detta mönster aldrig att brytas. Visserligen har det framkommit att utredningarna ibland ifrågasattes av en- skilda polismän. Dessa polismän kom dock av olika skäl snart att lämna utredningarna, varför deras skeptiska hållning inte avsatte några bestående spår i utredningsarbetet. De aktörer som var delaktiga i utredningsarbetet eller hanteringen av synes ha delat uppfattningen om skuld. Härmed avses framför allt åklagaren, förhörsledaren, psykoterapeuter, en av rättsläkarna och den rådgivande psykologen. Mycket talar för att det inom denna grupp kring kom att utvecklas ett så kallat grupptänkande och en strävan efter samsyn. Allt eftersom tiden gick blev den gemensamma uppfattningen dessutom sannolikt än mer befäst. Som en följd av det torde det också ha blivit allt svårare att inom gruppen ifrågasätta, förmedla tveksamhet eller helt byta ståndpunkt. Detta kan även ha varit en anledning till att åklagaren inte förhöll sig mer kritisk till de teorier som uppgavs förklara senkomna erkännanden, de många felaktiga upp- gifterna och den angivna bakomliggande anledningen till att brotten begicks. Teorierna om bortträngda minnen och att skräckfyllda barn- domsupplevelser kunde leda till att man begick mord var i viss mån kontroversiella. En legitimerad psykolog, docent i rättspsykologi och specialist i klinisk psykologi, såg sig därför föranledd att under den andra rättegången mot varna domstolen och övriga aktörer för risken för att terapi ibland kunde framkalla falska minnen. Frågan debatterades även i massmedia. Trots det synes åklagaren ha valt att inte inhämta ytterligare sakkunskap på området. I stället fortsatte han att anlita samma rådgivande psyko- log under samtliga efterföljande utredningar. Det faktum att utred- ningarna redan tidigt fick stort utrymme i massmedia och att rappor- teringen var delvis kritisk kan möjligen ytterligare ha förstärkt behovet av samsyn i gruppen. Inte inför någon av rättegångarna hemställde åklagaren att tings- rätten skulle förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning av . Detta trots att det redan vid den första huvudför- Sammanfattande analys av det granskade materialet handlingen hade förflutit den rättspsykiatriska undersökningen genomfördes, att den brottslighet som var ak- tuell var av betydligt mer allvarlig art och att morden påstods ha en nära koppling till psykiska hälsa. Att det fanns ett behov av en ny rättspsykiatrisk undersökning indikerade dessutom den externa rättspsykiatriska bedömning som gjordes av inför den första huvudförhandlingen. 13.2.5Presentationen av förundersökningsmaterialet vid huvudförhandlingarna Vid vår granskning av hur förundersökningsökningsmaterialet pre- senterades vid huvudförhandlingarna har vi delvis haft att utgå från ett bristfälligt underlag. Det som sker vid en huvudförhandling nedtecknas inte ordagrant och de ljudupptagningar som görs rade- ras när domen vunnit laga kraft. Efter att ha tagit del av tingsrätter- nas domar, huvudförhandlingsprotokoll, åberopad skriftlig bevis- ning, övrigt material från tingsrätternas akter och uppgifter från möten med de olika aktörerna anser vi oss dock ha fått en tillräck- ligt god bild av vad som presenterades för domstolarna. Mot bakgrund av vad som redovisas i det följande är det vår be- dömning att ingen av utredningarna presenterades på ett sätt som fullt ut motsvarar de objektivitetskrav som ställs på en åklagare vid en huvudförhandling. Vid huvudförhandlingen om morden på och framförde åklagaren önskemål om att förhören med skulle hållas först sedan åklagaren, under respektive åtals- punkt, hade föredragit innehållet i de dokument som återgav ”slutliga ståndpunkt i sakfrågan”. I det ena fallet överensstämde dokumentets innehåll i princip med vad hade berättat vid rekonstruktionen. I det andra fallet gav dokumentet mer eller mindre intryck av att vara en sammanhäng- ande berättelse lämnad av , trots att så inte var fallet. Dokumentet bestod i stället av ett urval av uppgifter som hade lämnat i olika förhör. Enbart sådana uppgifter som stämde med de faktiska förhållandena hade valts ut och systemati- serats i en logisk tidsföljd på ett sätt som aldrig själv hade berättat. Dokumentet utgjorde därför en missvisande beskriv- ning av förhörsuppgifter och torde ha påverkat Sammanfattande analys av det granskade materialet domstolens uppfattning om berättelse som sam- manhållen och klar. Även det efterföljande förhöret med påverkades sannolikt av att dokumenten först föredrogs. Förutom att ordningen stod i strid med regler kan förfarandet inte heller anses ha varit förenligt med åklagarens objektivitetsplikt. Den processrättsliga aspekten på förfarandet återkommer vi till i avsnitt 13.3.2.