sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Poliser i brottsutredande tjänst bör kontinuerligt uppdateras om förhörs- och utredningsmetoder, rådande kunskapslägen och nya forskningsrön. Objektivitetsprincipen och efterlevna- den av den bör återkommande diskuteras i organiserad form. Att ges en mer akademisk inriktning är ett steg i rätt riktning. Ett särskilt regeringsuppdrag bör härutöver ges till att överväga om stödet till metod- och kun- skapsutveckling är rätt avvägt. De brister som funnits i såväl det mer övergripande utrednings- arbetet som i genomförandet av förhör, vallningar och rekonstruk- tioner har i huvudsak uppkommit som en följd av att objektivitets- plikten inte iakttagits i tillräcklig omfattning. Därtill skedde en allt för okritisk anpassning till de särskilda förhållanden som ansågs föreligga med hänsyn till person. Följden blev att utredningsåtgärder delvis genomfördes i strid med vedertagna för- hörsmetoder och rådande instruktioner. För att tillförsäkra att vallningar och rekonstruktioner genom- förs på ett ändamålsenligt sätt anser vi att de instruktioner som finns för rekonstruktioner vid förundersökning om brott (RPS Rapport 1994:12) bör kompletteras och eventuellt omarbetas. Enligt rådande instruktioner ska plats, figuranter och rekvisita väljas ut för att så långt som möjligt likna de faktiska förhållandena. Detta får dock förutsättas inte gälla när syftet med rekonstruk- tionen är att kontrollera riktigheten i en lämnad berättelse mot faktiska fynd och omständigheter. I instruktionerna saknas det särskild information om genomförandet av rekonstruktioner med en misstänkt som själv har erkänt ett brott och som inte binds till brottsplatsen av annan bevisning än det egna erkännandet. Det bör därför utarbetas riktlinjer för sådana rekonstruktioner samt även i övrigt tydligare anvisningar om när i tiden en vallning eller rekon- struktion bör ske och i vilka situationer de är lämpliga. Härutöver kan det finnas skäl att se över om instruktionerna bör förändras såvitt gäller anvisningen om att en vallning eller rekonstruktion ska genomföras av den förhörsledare som hållit i de tidigare förhören. Vi anser att mycket talar för att åtgärden i stället i vissa fall bör utföras av någon med begränsad kännedom om ut- redningsresultaten i övrigt. Detta för att undvika olika former av påverkan. Arbetet med att komplettera och eventuellt omarbeta RPS Rapport 1994:12 hör naturligen hemma inom , som bör få ett särskilt regeringsuppdrag. För att förebygga utredningsbrister är det av stor betydelse att poliser i brottsutredande tjänst kontinuerligt uppdateras om för- hörs- och utredningsmetoder, rådande kunskapslägen och nya forskningsrön. Det är även viktigt att fortlöpande medvetandegöra och diskutera de inbyggda risker som finns i utredningsarbetet och som kan leda till att arbetet inte bedrivs på ett objektivt och för- Vidare bör behovet av källkritik diskuteras, liksom hur man skiljer mellan dålig och god forskning. Den utred- ning som fått i uppdrag att föreslå hur den grundläggande utbild- ningen till polisman kan omformas till en högskoleutbildning är ett steg i rätt riktning. I direktiven (2015:29) understryks behovet av en polisutbildning med tydlig förankring i vetenskap och beprövad erfarenhet. Uppdraget ska redovisas . Här- utöver bör ett särskilt regeringsuppdrag ges till att överväga om stödet till metod- och kunskapsutveckling är rätt avvägt. 14.4Befäst den kontradiktoriska principen i brottmål Bedömning: Tingsrätternas avsteg från processrättsliga regler och principer samt det förhållandet att tingsrätterna inte ställde tillräckligt höga krav på utredningarnas fullständighet och bevis- ningens styrka har berott på att gällande regler inte följts till- räckligt noggrant. Trots att den kontradiktoriska principen inte fungerade särskilt väl i rättegångarna mot ser vi inte skäl att ifrågasätta dess utformning. Vi ansluter oss till förslag om att begränsa domstolens materiella processledning. Förslaget utgör en del av betänkandet Brottmålsprocessen del 1 (SOU 2013:17). Vi anser att regler om domstolars processledning och de principer som följer av dem är väl avvägda och utformade på ett ändamålsenligt sätt. Vår uppfattning är därför att tingsrätternas avsteg från processrättsliga regler och principer inte har förorsakats av regelverket i sig och därmed inte heller varit orsakade av struktu- rella brister. Bristerna har i stället bestått i att tingsrätterna inte fullt ut tillämpade regelverket, något som inte sällan tycks ha varit en följd av en anpassning av processerna till målens speciella karaktär. Även om vi i något avseende kan anse att tingsrätterna har haft visst fog för sitt förfaringssätt, är det vår uppfattning att processerna i allt för stor grad kom att anpassas till de särskilda förhållanden som förelåg. Avstegen från de processrättsliga principerna kom ofta att ske antingen som en konsekvens av den bevisning åklagaren åbe- ropade eller som en följd av uttryckliga handläggningsönskemål från åklagaren, önskemål som dessutom biträddes av försvaret. När parterna är överens om hur ett mål bör handläggas och vilken bevisning som bör tillåtas finns det en risk för att domstolen allt för okritiskt anpassar sig till en sådan samsyn. Vi vill därför framhålla vikten av att domstolar alltid behåller en självständig hållning till parterna. Domstolarna bör anlägga ett mer vaksamt förhållningssätt till hur utredningsresultat presenteras och utöva sin processledning med särskilt beaktande av den enskildes rätts- säkerhet och med en strävan efter bästa möjliga bedömningsunder- lag. Detta är viktigt inte minst när en förhandling av olika skäl inte är fullt ut kontradiktorisk. När det gäller tingsrätternas bevisprövning är det vår uppfatt- ning att tingsrätterna inte ställde tillräckligt höga krav på utred- ningarnas fullständighet och vilken bevisning som, utöver ett er- kännande, bör krävas för att kunna döma någon för mord. I för- arbetsuttalanden och praxis uppställs tydliga riktlinjer för vilka krav som bör ställas på utredningens fullständighet och bevisning- ens styrka. Det faktum att tingsrätterna inte ställde tillräckligt höga krav på vare sig utredningarnas fullständighet eller bevisningen kan därmed inte anses ha varit en följd av strukturella brister. I stället har det berott på enskilda aktörers överväganden och bedömningar. Tilläggas bör att inget av målen kom att prövas i överinstans. Såvitt gäller frågan om domstolars ansvar för utredningens fullständighet har vi mött olika uppfattningar om hur saken bör hanteras. Å ena sidan har det hävdats att en mer aktiv process- ledning skulle kunna vara av värde, särskilt i rättegångar som inte är fullt ut kontradiktoriska. Å andra sidan – och det torde vara den dominerande ståndpunkten – har vi mött uppfattningen att dom- stolens opartiskhet under sådana omständigheter skulle kunna ifrågasättas och att brister i utredningen i stället ska leda till att åtalet ogillas. En domstol som överväger att komplettera en utredning ställs inför svårigheten att det inte i förväg är möjligt att förutse om en åtgärd är till fördel eller nackdel för den tilltalade. Även om dom- stolarna i praktiken inte väljer att utnyttja möjligheten att kom- plettera utredningen finns det en risk för att redan möjligheten att göra detta minskar domstolarnas benägenhet att låta brister i utred- ningen leda till att åtalet ogillas. Vi ansluter oss följaktligen till upp- fattningen att utredningsbrister ytterst bör hanteras genom att åtalet ogillas. Detta synsätt ligger också till grund för de begränsningar som , som en del i sitt betänkande Brottmåls- processen del 1 (SOU 2013:17), har föreslagit i domstolens materi- ella processledning genom förändringar i 35 kap. 6 §, 45 kap. 11 § och 51 kap. 12 § . De föreslagna ändringarna inne- bär att rättens möjlighet att inhämta bevisning begränsas till att gälla enbart påföljdsfrågor och att det krävs yrkande från part för att rätten ska få förelägga åklagaren att komplettera utredningen. skäl för de föreslagna ändringarna redo- visas närmare under avsnitt 3.2.2. Vi ansluter oss till Straffprocess- utredningens förslag. Förslaget bereds i . 14.5Advokaten måste vara lojal mot sin klient men får inte främja orätt Bedömning: En advokats främsta plikt är att vara lojal mot sin klient. Advokaten får dock inte främja orätt. Relationerna till psykiskt störda klienter rymmer särskilda problem och det finns ett värde i att de även fortsättningsvis uppmärksammas av . En advokats främsta plikt är att visa trohet och lojalitet mot klien- ten. Så länge en advokat inte har vetskap om att en klient erkänner falskt eller på annat sätt lämnar felaktiga uppgifter ska advokaten därför företräda och tillvarata den ståndpunkt som klienten önskar föra fram inför rätten. Det faktum att ingen aktör haft som huvudsaklig uppgift att föra fram omständigheter som talade mot skuld har fått allvarliga konsekvenser. Denna problematik gör sig dessutom särskilt gällande när den tilltalade är psykiskt sjuk eller på annat sätt saknar förmåga att fullt ut bedöma eller tillgodose sitt eget bästa. Situationen har uppmärksammats och legat till grund för diskussioner inom advokatkåren och ut- talanden från . De uttalanden som advokatsam- fundet gjort landar trots allt i att advokatens ageranden inte får komma i konflikt med lojalitetsplikten. Se närmare härom i avsnitt 3.2.3 och 13.4. Advokatens obestridliga lojalitet mot klienten är central och vi anser därför inte att det främst bör åligga advokaten att säkerställa att nu föreliggande situation inte inträffar igen. Ansvaret bör i stället ligga på rättsväsendets övriga aktörer och då i synnerhet på åklagaren, som i sitt uppdrag att leda utredningsarbetet har att beakta objektivitetsprincipen. pågår ett omfattande förändringsarbete inom med bäring på nu ifrågavarande brister. En närmare redogörelse för detta arbete åter- finns i avsnitt 14.2. Bedömning: Trots att ett sakkunnigutlåtande vanligtvis får stort genomslag i domstolarnas bevisvärdering kvalitetssäkras inte sakkunnigutlåtanden som åberopas i domstol. Möjligheten att inrätta ett system för kvalitetssäkring av sakkunnigutlåtan- den som åberopas i domstol bör utredas. Frågans omfattning och art gör att den inte ryms inom vårt uppdrag utan behöver utredas särskilt. De avsteg som i vissa avseenden skett från föreskrivna jävs- regler för såväl domstolssakkunniga som för rättsläkare som utfärdar rättsintyg har varit en följd av enskilda aktörers förhåll- ningssätt och bedömningar. Det är av stor vikt att de sakkun- niga själva uppmärksammar och beaktar de jävsregler som finns. Utlåtanden från sakkunniga får stort genomslag i domstolarna. Trots det finns det inget system för att kvalitetssäkra sak- kunnigutlåtanden. Detta kan jämföras med det särskilda organ som inrättats i , ”Den rettsmedisinske kommisjon”, som kvali- tetssäkrar samtliga rättsmedicinska sakkunnigutlåtanden som ges in till, eller inhämtas av, en domstol i en brottmålsprocess. Vi anser att det kan finnas anledning att utreda olika alternativa modeller, däribland den norska, för att möjliggöra att kvaliteten på utlåtan- den som läggs fram inför domstol säkerställs. Särskilt angeläget är detta för utlåtanden från eftersom verksam- heten där saknar ordinär tillsyn. Åklagare och domstolar har visserligen en möjlighet att inhämta en förnyad bedömning i rättsmedicinska och rättpsykiatriska frågor från råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska frågor (Rättsliga rådet). Antalet ärenden hos Rättsliga rådet har dock minskat kraftigt och är litet. Den möjlighet som finns för förnyad prövning hos Rättsliga rådet kan därför inte anses er- sätta behovet av en kvalitetssäkring av sakkunnigutlåtanden. Jävsreglerna för domstolssakkunniga och för de rättsläkare som utfärdar rättsintyg är väl avvägda och utformade på ett ändamåls- enligt sätt. Det faktum att reglerna i alla avseenden inte tillräckligt beaktats har berott på enskilda aktörers förhållningssätt och be- dömningar och har därmed inte varit en följd av strukturella bris- ter. Vi vill påtala vikten av att de sakkunniga själva uppmärksammar och beaktar de jävsregler som finns. Under vårt arbete har vi även uppmärksammat att en misstänkt saknar tillräckliga möjligheter att på egen hand inhämta ett sak- kunnigutlåtande. Saken har inte uppkommit som en direkt följd av vår granskning och vi bedömer därför att den ligger utanför vårt uppdrag. Såvitt gäller utlåtanden från har frågan tidigare uppmärksammats av , som gett in en skrivelse om saken till . Mot bakgrund av den betydelse det måste anses ha för den misstänktes möjlighet att lägga fram bevisning till stöd för sin ståndpunkt anser vi att frågan bör utredas. Ytterligare synpunkter och förslag som handlar om sakkunnig- bevisning återfinns i underlagspromemoria som fogats till betänkandet. 14.7Förstärkt kunskapsförsörjning inom rättspsykiatrin Bedömning: Den rättspsykiatriska vården har ett svårt men viktigt uppdrag. Både staten och landstingen behöver ägna ökad uppmärksamhet åt rättspsykiatrin och den psykiatriska tvångs- vården. Kunskapsutvecklingen behöver förstärkas. Regeringen bör ge i uppdrag att göra en översyn av den rättspsykiatriska forskningen i utifrån ett internationellt perspektiv samt föreslå de initiativ som kan er- fordras. Regeringen bör ge ring (SBU) i uppdrag att inventera på vilka områden inom rätts- psykiatrin det finns behov av systematiska kunskapsöversikter. Samhällets syn på psykiskt störda lagöverträdare har förändrats. Som en följd härav föreslås en större reform av den rättspsykia- triska vården och den psykiatriska tvångsvården i Psykiatrilags- utredningens betänkande Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straff- ansvar och samhällsskydd (SOU 2012:17). Enligt förslaget bör överlämnande till rättspsykiatrisk vård avskaffas som självständig påföljd. I stället ska normala bestämmelser om påföljdsbestämning gälla även för psykiskt störda lagöverträdare som fälls till ansvar. För att en person ska kunna fällas till ansvar krävs enligt förslaget att den enskilde har varit tillräknelig. En viktig del i förslaget är de särskilda skyddsåtgärder som föreslås bli aktuella för personer som inte varit ansvariga för sina gärningar (otillräkneliga) men riskerar att återfalla i brott samt för personer som varit tillräkneliga och som har avtjänat sitt straff men där det finns en risk för återfall. Enligt förslaget ska en statlig huvudman svara för de särskilda skyddsåtgärderna och vården ska utformas mer enhetligt och över landet. har vårdens struktur och innehåll förändrats på Säters sjukhus liksom vid andra rättspsykiatriska kliniker. Det innebär bland annat att det är ökad regelstyr- ning, större fokus på säkerhet och större återhållsamhet med för- skrivning av bensodiazepiner. förefaller det vara sällsynt att psykodynamisk terapi erbjuds inom den rättspsykiatriska vår- I stället har kognitivt inriktad psykoterapi fått större plats i behandlingen, liksom strukturerad kvalitetsutveckling. ges ramarna för den rättspsykiatriska vården i lagen om rättspsykiatrisk vård, medan vårdens medicinska innehåll bestäms utifrån vad som anges i hälso- och sjukvårdslagen. Den sistnämnda lagen anger endast i allmänna termer sjukvårdshuvudmännens ansvar. Därför krävs andra former av styrning av vårdens innehåll. En viktig styrform är så kallad kunskapsstyrning, som enligt ett presenterat förslag (Ds 2014:9) bör samordnas av Social- styrelsen. Regeringen har ställt sig bakom förslaget i budgetpropo- sitionen /2015, som dock inte bifölls av . En huvudfråga som förtjänar ökad uppmärksamhet gäller rätts- psykiatrins kunskapsförsörjning. Rättspsykiatrisk forskning be- drivs vid några av landets rättspsykiatriska kliniker, men är i ett internationellt perspektiv relativt svag. Framför allt saknas inter- ventionsforskning, det vill säga studier av olika behandlingsmeto- ders effekter. Regeringen bör ge i uppdrag att göra en översyn av den rättspsykiatriska forskningen i uti- från ett internationellt perspektiv samt föreslå de initiativ som kan erfordras. Det behövs även mer av systematiska kunskapsöversikter av viktiga delar av rättspsykiatrin. Särskilt påfallande är bristen på sammanställd kunskap när det gäller den grupp patienter inom rättspsykiatrin som har diagnosen personlighetsstörning, det vill säga den diagnos som oftast haft. Regeringen bör ge () i uppdrag att inventera på vilka områden inom rättspsykiatrin det finns behov av sådana kunskapsöversikter. Under vårt arbete har det förmedlats synpunkter och uppslag från enskilda med egen praktisk erfarenhet av rättspsykiatrisk vård och från företrädare för vårdprofessioner. Förslag har också fram- kommit vid det seminarium som kommissionen har arrangerat med företrädare för rättspsykiatriska vårdgivare, myndigheter och den rättspsykiatriska vårdens huvudmän. I den underlagspromemoria av som har fogats till betänkandet utvecklas flera sådana förslag avseende rättspsykiatrin. Vi vill här särskilt peka på möjligheterna till (1) nationella riktlinjer och utvecklade vård- program, (2) ökad användning av det rättspsykiatriska kvalitets- registret, (3) utveckling av vetenskapligt baserade vårdprogram, (4)vidgad kollegial samverkan samt (5) certifiering. 1.Socialstyrelsen publicerar nationella riktlinjer, i regel för de större folksjukdomarna. Dessa bygger på en genomgång av tillstån- dets svårighetsgrad, effekterna av behandlingen, biverkningarna, kostnadseffektiviteten och det vetenskapliga underlagets styrka. Olika metoder vägs mot varandra och prioritering sker enligt en tiogradig skala. Specialistföreningar publicerar dessutom vårdpro- gram för mindre patientgrupper. Vårdprogrammen har ett snävare fokus men brukar uppdateras oftare. För vissa patientgrupper som är i rättspsykiatrisk vård, till exempel patienter med schizofreni och missbruk, finns nationella riktlinjer som dock kan behöva anpassas ytterligare till att patienterna är i rättspsykiatrisk vård och inte annan psykiatrisk tvångsvård. För andra viktiga patientgrupper, till exempel de med personlighetsstörningar, saknas nationella rikt- linjer eller vårdprogram. För den gruppen finns stora praxisvaria- tioner över landet, inte minst när det gäller att använda diagnosti- ken som underlag för att välja behandling. 2.Ett steg i det strukturerade kvalitetsutvecklingsarbetet är utvecklandet av ett nationellt rättspsykiatriskt kvalitetsregister (RättspsyK). syftar till att ge underlag till för- bättringsarbete och klinisk forskning, och startade . Arbetet har bland annat resulterat i att man numera kan ta fram ett antal gemensamma kvalitetsindikatorer för rättspsykiatrisk vård. Detta kvalitetsregister kan bli ett kraftfullt verktyg för uppföljning av verksamhetsutveckling och för öppna jämförelser av vårdkvalite- ten mellan vårdenheterna. har registret utvecklats till att beskriva inte enbart patienterna och deras diagnoser utan också vårdens processer och utfall. Registret jämför vårdenheternas resultat med avseende på bland annat återfall i brottslighet. Det har stor potential som bas för verksamhetsutveckling och rättspsykia- trisk forskning. Det påvisar dock stora skillnader mellan vårdenhe- terna i hur olika behandlingsmetoder tillämpas. Det kan vid många kliniker finnas behov av förbättrat stöd för att genomföra nya evidensbaserade metoder. 3.Det kan också finnas skäl att ge vårdprofessionerna inom rättspsykiatrin statligt ekonomiskt stöd för att gemensamt ta fram vetenskapligt baserade vårdprogram för de viktigaste patientgrupp- En modell finns i det statliga stödet för att utveckla vård- program inom cancervården. 4.Vi har stött på goda exempel på kollegial granskning inom rättspsykiatrin, där verksamheter kvalitetsgranskar varandra och utbyter erfarenheter. Dessa initiativ förefaller ha varit av ad hoc- karaktär. De tycks sällan ha fått stöd av landstingsledningarna och har inte blivit uthålliga. Det vore positivt om huvudmännen kunde utforma genomarbetade utbildnings- och utvecklingsprogram som engagerar samtliga medarbetarkategorier inom rättspsykiatrin. För psykoterapihandledare behövs kvalitetskrav. Ett system med kollegial granskning skulle kunna samordnas av det professionella nätverk mellan vissa rättspsykiatriska kliniker som redan är etablerat. 5.En form av nationell samordning kan vara att de rättspsykia- triska verksamheterna frivilligt ackrediteras/certifieras på ett enhet- ligt sätt. Två av de rättspsykiatriska verksamheterna i landet är redan nu ISO-certifierade. De rapporterar goda erfarenheter av certifieringsarbetet som kan vara av värde för övriga huvudmän. Vård och rättspsykologi – analys och förslag av experten Detaljerade bakgrundsbeskrivningar och fakta beträffande vården och rättspsykologin finns redovisade i kapitel 3 och 4 samt i fall- redogörelserna (kapitel 6–12). Med utredningens fokus har det där- emot visat sig finnas föga utrymme att i utredningens rapport analysera den rättspsykiatriska vården och hur den bidragit till Bergwallsaken i stort. Inte heller har det funnits utrymme att presentera de många förbättringsförslag rörande vården som vi mött under utredningens arbete. I denna underlagspromemoria redovisar jag därför i starkt kom- primerad form en del resonemang kring vård med en analyserande ansats. Jag tar också upp vissa aspekter på rätts- psykologi och minnespsykologi. Därefter redovisas kortfattat kon- kreta förbättringsförslag tillsammans med de iakttagelser som lett fram till förslagen. Enskilda iakttagelser som rör vården och rättspsykologin och som redovisas på skilda håll i rapporten framstår tydligare i sitt sammanhang när de samlas med andra iakttagelser under ett gemen- samt tema, vilket jag gjort i denna PM. Rent beskrivande uppgifter sammanfattas här bara i den mån de har direkt betydelse för analy- sen och förslagen. Enstaka nya fakta har tillförts för att stödja analysen. De direkta interaktionerna mellan psykoterapeut och polis finns detaljredovisade i utredningen – de tas därför inte upp här. Men min bedömning är att vården hade ett indirekt inflytande över rättsprocesserna (och vice versa) som sträckte sig långt utöver den direkta kontakten mellan terapeuten och polisen. Därför diskuteras här vården och rätts- och minnespsykologin ur ett bredare perspektiv. Dessutom lyfts den aktiva roll själv spelat för samspelet mellan vård och rättsväsende fram. Jag har i denna underlagspromemoria haft tre särskilda utgångs- punkter. 1.Fokus ska ligga på strukturella brister. När så många individer fallerat i förhållande till regelverk och praxis måste man fråga sig: Har det funnits – och finns det fortfarande – svagheter i systemen som gör det möjligt att så många enskilda aktörer agerar felaktigt? Måste man inte skapa system och kulturer som minskar riskerna för individuella misstag och, fram allt, minimerar risken att enskildas tillkortakommanden får all- varliga följder? I vården, liksom i rättsväsendet, finns det uppenbara struktu- rella svagheter. Min tolkning är att underliggande systembrister i vården och rättssystemet har gjort individuella felsteg i flera led möjliga. En del av bristerna har rättats till . På en punkt har jag i denna underlagspromemoria frångått inriktningen på systemfrågor. Det gäller hur särart och vissa av hans personlighetsdrag bidragit till hur vår- den och rättsprocesserna utvecklades. Här har syftet att lyfta fram betydelsen av att det finns robusta kunskapsbaserade system som skydd mot kraftfullt manipulerande och mot grupptänkande. 2.Det räcker inte att redovisa fakta – analysen måste också vara inriktad på att skapa insikt. Jag har tolkat utredningens uppdrag som att vi inte bara ska beskriva vad som hänt utan också i vår analys försöka förstå hur det kunde hända. För insikt räcker det inte med att begränsa sig till verifierbara fakta. Minst lika viktigt är att fånga in det subjektiva – de erfarenheter, vårdideologier och stämningar som bidragit till ett visst handlande.