sou · H3B389 · 2015-10-16 00:00:00 — En skillnad är också att museichefen har plats i styrelserna för och , men inte i de två övriga. Till likheterna hör att alla styrelserna som ett av sina uppdrag har att anställa museichef. Cheferna har dock fått olika titlar: styresman (), verkställande direktör (), direktör (museet) och museichef (). Anställningen av chefer har, till skillnad mot det som gäller för myndigheter, inte någon tidsgräns vad gäller förordnandets längd. I tabell 6.6 redovisas den nuvarande ordföranden och chefen för respektive stiftelse. Rekryteringen av cheferna för stiftelsemuseerna har inte samma formkrav som gäller för tillsättning av myndighetschefer och där- för är det inte heller möjligt att beskriva en gemensam modell. Mycket talar dock för att t.ex. anställningsperioderna är längre. Staten har ingen roll vid tillsättningen av dessa chefer. I detta kapitel behandlas inriktningen på centralmuseernas verk- samhet och hur den styrs av uppdragsgivaren. För att kunna göra en sådan översyn är det nödvändigt att inte beskriva detaljer som skymmer den övergripande bilden. Nedan redovisas därför inte de fullständiga styr- och redovisningsdokumenten för var och en av de fjorton centralmuseerna. Analysen avgränsas också till ett antal övergripande teman. I det följande beskrivs centralmuseernas verksamhet under föl- jande rubriker: museernas huvudsakliga uppgifter och samlings- områden (avsnitt 7.1), de traditionella verksamhetsdelarna med sam- lingsförvaltning, kunskapsuppbyggnad och publik verksamhet (7.2), samverkan i olika former med andra aktörer (7.3), tvärsektoriella perspektiv och besöksutveckling (7.4), centralmuseernas nationella ansvar (7.5) samt budgetfrågor och administration (7.6). 7.1Huvudsakliga uppgifter och samlingsområden Trots att det bara är fjorton museer i centralmuseikretsen är det en stor mängd dokument och bestämmelser som används för att styra de olika verksamheterna. Sammantaget illustrerar detta att styr- ningsfrågan är ett av museipolitikens kvarvarande problem. Trots att punktvisa översyner har genomförts för att minska omfatt- ningen av bestämmelserna och för att tydliggöra och likrikta styr- ningen har det inte gjorts någon omprövning av de grundläggande dragen i den verksamhetsstyrning som utövas på centralmuseerna. I centralmuseernas instruktioner respektive stadgar finns det i någon av de första paragraferna, oftast 1 §, en beskrivning av museets (huvudsakliga) uppgift eller ändamål. Det finns en viss oklarhet kring användningen av begreppen ”uppgift”, ”ändamål” och ”upp- drag”. I de formella styrdokumenten används oftast de förstnämn- da uttrycken, medan uppdrag används i mera beskrivande och ana- lyserande texter. I det här sammanhanget används begreppen som synonyma. De sätt på vilka museernas grundläggande uppgifter uttrycks har ofta varit oförändrade sedan museets begynnelse. Det i sin tur återspeglar att det sällan tagits några samlade grepp om in- riktningen på det statliga åtagandet på museiområdet. 1990-talets Museiutredning grupperade dock, i betänkandet Minne och bild- ning, de statliga museerna i olika ämnesgrupper i syfte att föra sam- man dem i nya museienheter. I det sammanhanget belystes också frågor om grundläggande uppgifter och samlingsområden. Museernas huvudsakliga uppgifter hänger nämligen nära sam- man med de föremålssamlingar som respektive museum har anför- trotts. Några centralmuseer har till och med särskilt formulerade samlingsområden i sina styrdokument, medan det för övriga får an- ses framgå av den grundläggande uppgiften vilka typer av föremål som ska ingå i samlingarna. Det uttalade eller underförstådda sam- lingsområdet har förstås en central betydelse för hur ett museum uppfattas. Samlingarna har dock sällan sitt ursprung i ett statligt beslut utan de har oftast tillkommit på privat initiativ och statens roll har varit att ta över ägandet och ansvaret för samlingarna. För de centralmuseer som drivs som stiftelser har sta- ten däremot inte tagit över det formella ägandet utan det ligger kvar hos de enskilda stiftelserna. Tabell 7.1 innehåller i den första kolumnen namnet på samtliga centralmuseer. I den andra återges den huvudsakliga uppgift som är formulerad i respektive nu gällande instruktion. I den tredje kolum- nen redovisas det samlingsområde som uttryckligen sägs gälla för vissa av museerna. I tabellen har också inom samlingsområdet even- tuellt utpekade föremålskategorier markerats med fet stil. När 1990-talets museiutredning analyserade museernas ämnes- indelning var det utifrån en grundtanke om att museer inom samma område också skulle tillhöra samma organisation. Utredningen lyfte fram flera fördelar med sådana större museienheter och disku- terade lämpliga kombinationsmöjligheter. Till slut fastnade utred- ningen för att museerna kunde delas in i tre ämnesgrupper: konst- museer, kulturhistoriska museer och museer som behandlar natur och ekologi. Dessa grupper kunde i sin tur delas upp i några alternativa enhetslösningar, i första hand genom att kretsen av kultur- historiska museer delades upp i mindre enheter.1 1 Minne och bildning (SOU 1994:51), s. 62 ff. Dessa förslag ledde inte till någon genomgripande omgrup- pering av centralmuseerna i nya enheter, men i några fall bildades nya museikoncerner utifrån en ämnesvis sortering, t.ex. Statens sjö- historiska museer, och Statens museer för världskultur. I huvudsak finns dock samma ämnesvisa mönster kvar bland dagens centralmuseer och det är lätt att göra samma grova indelning nu som då. Det går dock att identifiera fler ämnesområden i dagens läge och i tabell 7.2 redovisas ett annat sätt att gruppera de nuvarande centralmuseerna. Det går alltså att t.ex. gruppera dagens centralmuseer i nio ämnes- områden. Kategorierna omfattar ett till fyra museer och i ett par fall går det att placera ett museum i två kategorier. Med denna in- delning går det inte att påvisa något större problem vad gäller ämnesvisa överlappningar och därför är det också svårt att med hänvisning till det förorda en organisatorisk sammanslagning av museer. En poäng med tabell 7.2 är snarare att den illustrerar de särarter som centralmuseerna själva har tryckt på i dialogen med Musei- utredningen. Inom i stort sett varje ämneskategori anmäler museer- na att de har egna, avgränsade och viktiga nätverk att förhålla sig till och för flera uppfattas dessa till och med vara viktigare än sam- arbetet inom kretsen av centralmuseer. Som exempel kan nämnas att bildkonstmuseer ofta snarare ser ett närmare samband med privata konsthallar än med kulturhistoriska museer. Ett frilufts- museum har också naturliga samband med andra utomhusmuseer.2 Den relativt finfördelade ämnesindelningen stämmer även relativt väl med de internationella samarbetsorganisationer som de svenska centralmuseerna samarbetar med. (), Consortium of European Taxonomic Facilities (CETAF) och Museums (RIME). Museernas verksamhet delas traditionellt in i tre delar. Det har varierat en del hur dessa har beskrivits och betecknats men i huvud- sak handlar det om samlingsförvaltning, kunskapsuppbyggnad och publik verksamhet. Varje del omfattar i sin tur flera vanligtvis före- kommande inslag i museernas arbete. När man granskar styrdokument för centralmuseerna är det tydligt att uppdragsgivaren har utgått från en sådan tredelning av verksamheten och i tabellerna nedan redovisas hur bestämmelserna i gällande instruktioner, stadgar och riktlinjer är formulerade. För att underlätta läsningen av materialet har de formuleringar som används oftast för respektive del sammanfattats i tabell 7.3 i form av en standard- eller typformulering. 2 De svenska friluftsmuseerna är t.ex. organiserade i FRI – de svenska friluftsmuseernas sam- arbetsorganisation. Skillnaden mellan dessa standardformuleringar är inte dramatisk vad gäller samlingsförvaltning och kunskapsuppbyggnad. I styr- ningen av den publika verksamheten vid stiftelserna nämns dock inte utställningsverksamhet och annan pedagogisk verksamhet. I tabell 7.4 nedan redovisas i vilka fall standardformuleringar används samt de olika specifika formuleringar som används i övrigt för respektive myndighet eller stiftelse. Som framgår av tabellen finns det en hel del skillnader i de formule- ringar som används inom de tre traditionella verksamhetsdelarna. När det gäller samlingsförvaltningen är det i första hand frågan om nyförvärv eller inte som skiljer ut ett par av museerna genom att de inte har den uppgiften. Det är påfallande att hela den del av samlingsförvaltningen som omfattar gallring och avyttring av föremål helt saknas i styrdokumenten. I detta oreglerade tillstånd har det utvecklats två helt olika traditioner bland myndighets- museer och stiftelsemuseer. Bland de förstnämnda råder en stor återhållsamhet i fråga om gallring och avyttring, medan det på t.ex. stiftelsen bedrivs en aktiv ”förädling” av sam- lingarna baserat på att föremålen ägs av stiftelsen och utifrån inter- na rutiner för gallring.3 Inte heller den centrala frågan om kulturarvets digitalisering nämns i de grundläggande styrdokumenten. Uppdraget kan förvis- so läsas in i de formuleringar som rör både samlingsförvaltning och publik verksamhet. Saken regleras dock inte uttryckligen och i detta avseende blir det en intern prioriteringsfråga huruvida verksamheten ska förmedlas också digitalt. I fråga om kunskapsuppbyggnaden finns det i flertalet instruk- tioner ett förtydligande uppdrag om forskning, men uppdragen har två principiellt olika ingångar. I det ena fallet handlar det om for- muleringar som anger att museet ska främja andras forskning, medan det i andra fall måste uppfattas som att museet själv ska 3 beskriver i Konsten att styra en kulturinstitution: med Nor- diska museet (Ekerlids förlag, 2015) hur arbetat med gallring och försälj- ning av föremål i museets samling (se s. 91 ff.). vetenskapligt bearbeta inte bara de egna samlingarna utan också samlingar som finns hos andra statliga aktörer. Ett intressant fak- tum är också att bara ett av museerna har den uttryckliga uppgiften att berika samhällsdebatten. När det gäller den publika verksamheten är det bara några av museerna som har uppgiften att bedriva utlånings- och depositions- verksamhet trots att flertalet utför den uppgiften. De flesta men inte alla centralmuseer har ett uttryckligt uppdrag om att de ska bedriva pedagogisk verksamhet knuten till utställningarna. är det svårt att se att det finns några sakliga skäl för varför inte alla museer skulle ha det ansvaret. Styrdokumenten innehåller ingen vägledning om hur museerna bör prioritera mellan verksamhetsdelar. När 1990-talets Museiutredning undersökte saken var det vården av samlingarna som dominerade och som också var den mest expansiva delen av museernas verk- samhet.4 När vi ställde motsvarande fråga i en enkät till berörda museer gjordes det utifrån den traditionella indel- ningen med samlingsförvaltning, kunskapsuppbyggnad och publik verksamhet, kompletterad med uppgifter om hur man prioriterar kommunikation och marknadsföring, administration och övrigt (se bilaga 3 och 4). Centralmuseerna redovisar själva sina så kallade prestationer i årliga återrapporteringar till regeringen. Dessa uppgifter skiljer sig dock ofta åt, både sakligt och mättekniskt. För att uppnå större jämförbarhet bad centralmuseerna att uppskatta hur de totala kostnaderna (med löner, lokaler och övriga kostna- der) fördelas på de vanligtvis förekommande delarna i central- museernas verksamhet. Syftet var att få en så god överblick som möjligt och inte att bedöma om enskilda belopp eller procentsatser är rimliga eller motiverade. 4 Minne och bildning (SOU 1994:51), s. 81 ff. Anm. betecknar i tabellen med . Livrustkammaren innefattar även och stiftelsen . I tabell 7.5 redovisas museernas svar vad gäller kostnadernas upp- skattade fördelning på de tre huvudsakliga verksamhetsdelarna samt kommunikation. I ett senare avsnitt i detta kapitel beskrivs de administrativa kostnadernas andel av verksamheten. I utredningens enkät ställdes även frågan om den uppskattade kostnadsfördel- ningen var ett uttryck för (den allmänna) proriteringen i museernas verksamhet eller om det i praktiken fanns en annan prioritetsord- ning. Enligt de svar som gavs i enkäten överensstämmer den eko- nomiska kostnadsfördelningen i huvudsak med prioriteringen i övrigt. Av tabellen framgår att det finns stora variationer mellan de enskilda museerna när det gäller hur stor andel av verksamheten de olika delarna uppskattas stå för kostnadsmässigt och därför har det även beräknats ett medeltal på de aktuella procentsatserna. Dessa uppgifter pekar på att den publika verksamheten numera kanske har tagit över förstaplatsen, med samlingsförvaltningen på andra plats, vad gäller resursåtgång. Med reservation för att detta är skatt- ningar, som kan göras på olika sätt, förefaller uppgifterna indikera att det kan ha skett en förskjutning . I det enskilda fallet kan det dock vara helt avgörande hur dessa skattningar gjorts: om fastigheterna i högre utsträckning räknats till samlingsför- valtningen (vilket kan vara rimligt) kan det t.ex. ge ett helt annat resultat än om dessa kostnader slagits ut jämt över verksamhets- grenarna. Utifrån vad som uppgivits kan det i alla fall konstateras att kunskapsuppbyggnad och kommunikation, med några noter- bara undantag, upptar bara en mindre del av museernas verksamhet. Särskilt om samlingsförvaltning och gallring I vårt uppdrag ingår att vi ska analysera om det statliga regelverket kan revideras för att underlätta avyttring av kulturföremål som ingår i de statliga museernas samlingar till museer med en annan huvudman. I direktiven beskrivs frågan om avyttring som en del av den gallring som museer behöver kunna göra för att utveckla sam- lingarnas kvalitet och representativitet. Syftet med museernas gallringsverksamhet har i utredningar, rapporter och policies beskrivits i termer av ”förädling”, ”kvalitet” och ”representativitet”. Genom att tillåta gallring ska museerna dels kunna bearbeta en befintlig samling och göra den mer överskådlig och representativ, dels kunna få utrymme för nyförvärv och nya samlingar. Gallringsproblematiken diskuteras i första hand i sam- band med att föremål ska avlägsnas från museernas befintliga sam- lingar, men det finns ett motsvarande problem i samband med att föremål ska införlivas i museernas samlingar. Det finns t.ex. ett betydande ”samlingsberg” av föremål som har hittats vid arkeologiska utgrävningar och som fyndfördelas av Riksantikvarie- ämbetet till statligt eller annat museum. I den senaste museipolitiska utredningen gjordes bedömningen att gallring skulle ses som en lika viktig del av museernas samlings- förvaltning som förvärv och dokumentation.5 I regeringens styr- dokument förekommer dock inga uppdrag om gallring, medan det finns uttryckliga uppdrag om att museerna ska förvärva, vårda och förteckna. Därmed upptar gallringen inte heller något större ut- rymme i museernas återrapportering till regeringen, vilket gör det svårt att få en övergripande bild av hur arbetet bedrivs. En vanlig uppfattning är att gallringsfrågor i huvudsak ska beslutas av museerna själva (av professionen) inom ramen för det som kallas ”god samlingsförvaltning”. Centralmuseerna har också generellt sett en i särskild ordning beslutad och uppdaterad gallrings- policy. Det finns ett samarbete mellan gallrings- ansvariga på de olika museerna samt och inom ramen för Samlingsforum, en mötesplats som startades . De gemensamma riktlinjer som centralmuseerna formulerat för hur en gallringspolicy bör vara utformad föreskriver att den ska innehålla kriterier för när ett objekt ska kunna gallras samt upp- gifter om ärendegången och handlingsalternativen vid gallring.6 I centralmuseernas riktlinjer anges att ett objekt bör kunna bli före- mål för gallring om ett eller flera av följande kriterier är uppfyllda: tillhör inte museets samlingsområde, saknar proveniens och kontext, bedöms vara överrepresenterat i samlingarna, är i mycket dåligt skick; konservering är inte rimlig, riskerar att skada personal eller andra föremål, har inkommit på olagligt eller oetiskt sätt. Varje museum kan förstås också ange områdesspecifika kriterier för gallring. Därutöver ska etiska överväganden göras i enlighet med ICOM:s etiska regler. I riktlinjerna anges även vilken ärende- gång som bör följas vid gallring: – museisamverkan ger resultat (SOU 2009:15), s. 61–68. 6Centralmuseernas samarbetsråd, Förstärkt samarbete inom museisektorn (2011), bilaga 2. objekt som bör gallras ska identifieras, en utredning genomförs för att avgöra om objektet uppfyller nödvändiga kriterier, hur det har förvärvats samt lämpliga alter- nativ för gallring som är etiskt och lagligt möjligt för respektive institution, beslut fattas av ansvarig chef på den nivå som framgår av mu- seets gallringspolicy eller annat styrdokument, gallringsbeslutet, inklusive motivering, dokumenteras i museets föremålsregister och vid behov görs en dokumentation av ob- jektet, objektet avyttras enligt något av de handlingsalternativ som står till museets förfogande eller kvarstår i museets ägo för att an- vändas som rekvisita eller liknande. När det gäller hantering av ärenden som avser repatriering, det vill säga återlämnande av kulturföremål, finns det särskilda bestäm- melser i 6–8 kap. kulturmiljölagen (1988:850). Även när det gäller den särskilda frågan om exporttillstånd för utförsel av kulturföre- mål finns det särskilda förutsättningar angivna i kulturmiljölagen, 5 kap. 7–13 §§. Även om kriterierna är uppfyllda och ett beslut om gallring har fattats enligt de uppställda riktlinjerna är det inte självklart vilken typ av åtgärd som ska vidtas med objektet i fråga. Det finns flera alternativ: ge bort som gåva, sälja, byta mot ett annat objekt, destruera, använda det som rekvisita i pedagogisk verksamhet, eller lämna tillbaka till ursprunglig ägare. Hur dessa alternativ ska be- dömas är en fråga om såväl juridik som etik. De juridiska aspek- terna får bedömas utifrån den begränsade reglering som finns på området medan etiken utgår från ICOM:s etiska regler (se vidare avsnitt 10.3.6). 7.3Samverkan i olika former med andra aktörer Som framgått av tidigare kapitel finns det ett stort tryck på att centralmuseerna ska samverka inbördes och med andra sektorer. I styrdokumenten har detta kommit till uttryck i relativt korta upp- Det var kulturpolitiska proposition som regeringen pekade på behovet av ett fördjupat erfarenhetsutbyte och sam- arbete på kulturområdet mellan bl.a. den ideella sektorn och staten. Det förutskickades att regeringen tydligare skulle framhålla bety- delsen av samarbetet med civilsamhället i styrningen av myndig- heterna inom kulturområdet.7 Det framgår också av den standard- formulering som har etablerats i styrdokumenten. För myndigheterna används ofta en standardformu- lering i instruktionerna som lyder: ”Myndighetens samverkan med myndigheter och andra aktörer ska omfatta det civila samhällets organisationer”. En liknande formulering som också betonade sam- verkan med det civila samhället hade använts i myndigheternas regleringsbrev. I stiftelsernas årliga rikt- linjebeslut används ofta följande formulering: ”(Stiftelsen) ska sam- verka med andra aktörer för att utveckla verksamheten. I detta ingår att verka för att ideella organisationer och andra delar av det civila samhället involveras.” I tabell 7.6 nedan redovisas de övriga formuleringar som an- vänds i styrdokumenten för att markera vikten av samverkan. Styrningen på den här punkten omfattar flera variationer. Utöver den allmänna samverkan med andra ska flera museer också sam- arbeta och samråda med ett specifikt museum eller bistå och stödja den sektor som museet verkar inom. Det ligger nära till hands att uppfatta kraven på samarbeten och samråd mellan specifika museer som ett alternativ till en organisatorisk sammanslagning, medan be- stämmelserna om stöd och bistånd liknar de villkor som gällde för den tidigare ansvarsmuseirollen. 7 Tid för kultur (prop. 2009/10:3), s. 38 ff. Anm. betecknar i tabellen med . Livrustkammaren innefattar även och stiftelsen . När centralmuseerna återrapporterar sina uppdrag om samverkan med andra sker det i vissa fall genom att först skilja på de begrepp som används. Enligt en sådan definition är samverkan det infor- mella utbyte som sker inom t.ex. ett nätverk, medan samarbete förutsätter en överenskommelse eller avtal om att berörda parter ska nå ett visst resultat. Samordning används när gemensamma funktioner bildas.8 Själva återrapporteringen sker normalt genom att museet beskriver vilka projekt som kan tillskrivas de olika kate- gorierna. Eftersom dessa oftast inte finns med bland de siffersatta prestationerna är det svårt att jämföra uppgifterna mellan museerna och . Det allmänna intrycket är dock att centralmuseerna själva uppfattar att de åtminstone samverkar med många andra och i hög utsträckning. I enkät ställdes frågan om vad museerna kan erbjuda i relation till bl.a. utbildningssektorn, miljöområdet, forsk- ningen och det civila samhället. Vilka är möjligheterna och hindren för en ytterligare samverkan med dessa sektorer och vilka even- tuellt andra sektorer i samhället bör museerna samverka med? Av svaren att döma finns det en stark tro på att museerna genom sina specifika kunskaper kan bidra positivt i samverkan med andra sektorer. Flera nämner forskningens betydelse för att kunna ge nya perspektiv på samhällsförändringar och för att skapa sammanhang. Samverkan med det civila samhället poängteras av några. Den samverkan som museerna överlag vill se öka är den med skolan. Ett centralmuseum beskriver det som att museet bör kunna fungera som klassrum för utbildning.9 Det som enligt centralmuseerna i första hand sätter gränser för ytterligare samverkan är brist på eko- nomiska resurser, både hos museerna och hos skolorna. 8Denna tredelning finns t.ex. i Årsredovisning för Livrustkammaren och med stiftelsen . 9Exemplet är hämtat från svar på utredningens enkät. 7.4Tvärsektoriella perspektiv och besöksutveckling har de så kallade tvärsektoriella perspektiven blivit allt fler i styrningen av centralmuseerna och omfattar de dels jämställdhets-, mångfalds- och barnperspektiv, dels frågan om ett internationellt och interkulturellt utbyte och samarbete. Därutöver innehåller styrdokumenten olika återrapporteringskrav som anger vilka typer av (oftast) kvantitativa uppgifter museerna ska redovisa i sina årsredovisningar. Dessa uppgifter behöver inte ha någon direkt koppling till ett uttalat mål för verksamheten men kan ändå ha en styrande effekt. Ett exempel på detta är de uppgifter om be- söksutveckling som både myndigheterna och stiftelserna i central- museikretsen ska rapportera. I tabell 7.7 redovisas de for- muleringar som används i aktuella styrdokument för dessa två frågeställningar. En jämförelse av formuleringarna för myndigheterna respektive stiftelserna visar att regeringen i dessa frågor styr samtliga central- museer på likartat sätt, om än inte exakt lika. När det gäller rappor- tering om besöksutvecklingen är regeringen till och med mer detal- jerad i styrningen av stiftelserna. Centralmuseernas redovisning av de tvärsektoriella perspektiven följer ett relativt entydigt mönster. Det internationella och interkulturella utbytet och samverkan redovisas i form av utförliga exempel på pro- jekt som kan sorteras under den rubriken. När det gäller jämställd- hetsperspektivet redovisas det i huvudsak som en tabell över perso- nalens fördelning på kön och i vissa fall också som besöksstatistik över kvinnor respektive män. Barnperspektivet hanteras dels utifrån sta- tistik om antalet unga besökare, dels i form av omfattande redovisning av projekt med barn- och ungdomsprofil inom, i huvudsak, den pub- lika och pedagogiska verksamheten. Det som förfaller vara svårast att redovisa är mångfaldsperspektivet.