sou · H3B354 · 2015-06-09 00:00:00 — Gäldenären kan också ställa en annan form av garanti (jfr eng. alternative ) som är godtagbar enligt nationell rätt i den medlemsstat där domstolen eller myndigheten är belägen och som har ett värde som åtminstone motsvarar det kvarstadsbelagda beloppet i medlemsstaten. Vilka säkerheter ska godtas? I syfte att skapa en bättre överskådlighet för gäldenären – och underlätta den praktiska tillämpningen av bestämmelsen – anser vi att det i en kompletterande lagbestämmelse bör klargöras vilka typer av säkerheter som kan accepteras. I fråga om vilka slags säkerheter som bör godtas finner vi inte några vägande skäl för att avvika från vad som gäller när fordringsägaren ställer säkerhet (se 15 kap. 8 § RB och 2 kap. 25 § UB). Endast säkerheter som består av pant, borgen eller företagshypotek bör därför accepteras. Bankgaranti räknas i allmänhet som borgen. Beträffande postväxel som säkerhet finns underrättspraxis (jfr RH 1993:103). I svensk rätt kan det framstå som något abstrakt att i nu aktuellt sammanhang skilja mellan säkerheter och andra former av garantier. I kvarstadsförordningen görs dock en sådan distinktion. I ingressen till kvarstadsförordningen (ingresspunkt 35) anges att gäldenären bör ha rätt att ansöka om att bankmedel som har belagts med kvarstad frigörs, om han eller hon ställer en lämplig säkerhet (jfr eng. appropriate alternative security). Vidare anges att en sådan alternativ säkerhet kan bestå av en säkerhetsdeposition eller en alternativ säkerhet (eng. alternative ), t.ex. en bankgaranti eller ett . Kvarstadsförordningen kan tolkas som att en gäldenär alltid ska ha möjlighet att som ett alternativ till kvarstadsbelagda medel ställa en säkerhetsdeposition men att andra former av garantier som exemplifieras i ingressen förutsätter att de är godtagbara enligt nationell rätt i den medlemsstat där prövningen ska göras. alla förhållanden riskerar en annan tolkning att hamna i strid med förordningens syfte eller andemening. Vid våra fortsatta överväganden i denna del utgår vi därför från att gäldenären ska ha en möjlighet att som ett alternativ till kvarstadsbelagda medel ställa en säkerhetsdeposition i from av kontanta medel. En annan sak är att det praktiska behovet av en sådan möjlighet framstår som mycket begränsat, eftersom det i praktiken blir fråga om att byta likvida kvarstadsbelagda medel mot andra likvida medel. Hur ska i förekommande fall deponerade medel förvaras? Domstolarnas hantering och förvaring av säkerheter kan medföra praktiska problem om säkerheten inte kan förvaras i domstolens kassaskåp, dvs. om något annat än t.ex. ett skriftligt pantbrev skulle ställas som säkerhet. Dessa praktiska problem bör emellertid inte överdrivas. I många fall torde det inte bli fråga om någon ”förvaring” av säkerheten i egentlig mening utan endast förvaring av dokumentation avseende säkerheten, t.ex. rörande det åtagande som en bank har gjort i en bankgaranti. Under alla förhållanden bedöms kvarstadsförordningen – i förhållande till säkerheter som hanteras i en nationell kvarstadsprocess – inte ge upphov till några särskilda problem i detta avseende. En särskild fråga i detta sammanhang rör den ovan behandlade möjligheten för en gäldenär att i ett europeiskt kvarstadsförfarande deponera medel motsvarande det kvarstadsbelagda beloppet. Om en sådan deponering ska ske hos domstol aktualiseras en rad frågor rörande den praktiska hanteringen, vårdplikt och eventuell skyldighet att göra medlen räntebärande. Det bör därför övervägas om deponerade medel bör förvaras någon annanstans. har både rutiner för, och i vissa fall en skyldighet, att göra nedsatta medel räntebärande, jfr 8 § lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos myndighet. Det förekommer också att enligt annan lagstiftning tar emot säkerheter beslutade av domstol, se t.ex. 21 kap. 5 § och 22 kap. 14 § (1998:808). Vi bedömer därmed att den mest rationella ordningen kan åstadkommas genom att en säkerhet i form av kontanta medel som en gäldenär ställer till domstol enligt artikel 38.1 a deponeras hos . Ska prövningen av avbrytande av verkställigheten göras av behörig domstol eller behörig verkställande myndighet? När det gäller en ansökan om frigörande av medel enligt artikel 38.1 a framgår av kvarstadsförordningen att prövningen ska göras av den domstol som meddelat kvarstadsbeslutet. För en ansökan som riktar sig mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut i en viss medlemsstat (artikel 38.1. b) erbjuder dock förordningen två möjliga alternativ. I denna del måste följaktligen övervägas om en sådan ansökan ska prövas av behörig domstol – och i så fall vilken eller vilka domstolar som ska vara behöriga – eller den behöriga verkställande myndigheten, dvs. En prövning av en säkerhet innebär en sådan bedömning som enligt svensk rätt typiskt sett ska göras av domstol. Detta sammanhänger med de befogenheter som domstol har i fråga om beslutande om säkerhetsåtgärder (jfr NJA 1993 s. 356). Om gäldenären är beredd att ställa säkerhet skulle detta kunna påverka bedömningen av risken för att det inte kommer att gå att verkställa fordringsägarens fordran mot gäldenären (se 15 kap. 1 § RB, jfr artikel 7.1 i kvarstadsförordningen). har i underrättspraxis ansetts behörig att som första instans pröva en säkerhet som i ett exekvaturförfarande ställts som villkor för verkställighet av ett kvarstadsbeslut meddelat av en spansk domstol (jfr RH 2009:72). Vid avbrytande av verkställigheten enligt artikel 38.1 b är prövningen av säkerheten formellt sett frikopplad från frågan om kvarstadsbeslutets fortsatta verkan. En omprövning av förutsättningarna för kvarstadsbeslutet ska ske inom ramen för det i förordningen föreskrivna rättsmedelsförfarandet och en sådan prövning ska göras av den behöriga domstolen i ursprungsmedlemsstaten. Om domstol ges behörighet att pröva en ansökan enligt artikel 38.1 b – dvs. en fråga rörande verkställigheten i av ett kvarstadsbeslut meddelat av en domstol i en annan medlemsstat – kommer den svenska domstolen inte att ha någon möjlighet att ompröva kvarstadsbeslutet som sådant. Domstolens bedömning kommer inte heller ha någon inverkan på annan verkställighet än sådan som sker i . En ordning innebärande att svensk domstol ges behörighet att pröva en ansökan enligt 38.1 b skulle innebära att domstolens uppgift begränsas till att bedöma frågan om gäldenärens säkerhet i ett förfarande som den annars inte är, har varit, eller kommer att vara inblandad i och som den följaktligen saknar närmare kännedom om. En sådan lösning framstår som mindre rationell. Frågan är då om det vore lämpligare att i stället låta hantera ansökningar enligt artikel 38.1 b. I svensk rätt saknas bestämmelser som uttryckligen medger att – helt eller delvis – vägra sökt verkställighet av beslut om kvarstad för fordran eller häva sådan verkställighet på den grund att gäldenären ställer säkerhet för sökandens fordringsanspråk. En sådan rätt har inte enligt 16 kap. 14 § UB eller på annan grund (jfr 3 kap. 6 § UB som endast avser verkställighet av dom eller beslut varigenom betalningsskyldighet har ålagts). Detta sammanhänger med, som ovan nämnts, med de befogenheter som domstol har i fråga om beslutande om säkerhetsåtgärder. Det kan mot denna bakgrund argumenteras för att en behörighet för att avbryta verkställigheten är mindre förenlig med det nuvarande regelsystemet. kan konstateras att bestämmelsen i artikel 38.1 b saknar direkt motsvarighet i svensk rätt och att befogenheten i fråga om beslutande av säkerhetsåtgärd i detta fall är helt frikopplad från verkställighetsfrågan. Vi bedömer därför att det inte finns några principiella skäl mot att lägga behörigheten på . Däremot menar vi att flera skäl kan anföras till stöd för en sådan ordning. kommer i egenskap av behörig verkställande myndighet att ansvara för verkställighet av beslut om europeisk kvarstad. I enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 5.8.3 kommer också sådana invändningar mot verkställigheten som framförs inom ramen för rättsmedelsförfarandet i allmänhet att prövas av som första instans. Det framstår som konsekvent att låta den i behöriga verkställande myndigheten hantera samtliga frågor rörande verkställigheten av ett kvarstadsbeslut. Det kan nämnas att i mål om betalningssäkring har till uppgift att ta emot och hantera säkerheter, se i 69 kap. 16 § skatteförfarandelagen (2011:1244). tar i mål om betalningssäkring emot säkerhet i egenskap av borgenärsföreträdare inom de ramar som den sökande myndigheten har bestämt genom föreskrifter. Även om nämnda regler alltså saknar direkt relevans i nu aktuellt avseende, kan konstateras att i andra sammanhang hanterar säkerheter inom ramen för sin verksamhet (se även t.ex. 3 kap. 8 § och 13 kap. 14§ UB). Vid en samlad bedömning finner vi att en ansökan enligt arti- kel 38.1 b bör hanteras av . Myndighetens beslut bör kunna överklagas till domstol. I fråga om ordningen vid överklagande finner vi inte skäl att frångå den lösning som föreslagits i avsnitt 5.8.5 ovan. Gäldenärens möjlighet till ställande av säkerhet behandlas i kvarstadsförordningens kapitel om rättsmedel. Det är emellertid inte fråga om något rättsmedel i den bemärkelse som avses i förordningen. En ansökan enligt artikel 38 omfattas inte av förfarandereglerna avseende rättsmedel som gäller dessa (se artikel 36 som hänvisar till artikel 33–35). Inte heller artikel 38 innehåller några föreskrifter om förfarandet. Det finns i svensk rätt inte några förfaranderegler som kan tillämpas i nu aktuell situation. I denna del ser vi därför ett behov av nationella tillämpningsföreskrifter. Vi bedömer att dessa lämpligen kan anknyta till kvarstadsförordningens förfaranderegler i fråga om rättsmedel. Avslutningsvis kan konstateras att artikel 38 kan aktualisera praktiska frågor om t.ex. formerna för domstolens återredovisning av målet i sak och möjligheter att avsluta ett mål. Det förefaller enligt vår mening inte vara möjligt att förekomma eventuella problem i det avseendet genom att införa kompletterande svenska författningsbestämmelser. Det saknas nämligen möjlighet att genom nationella bestämmelser ålägga utländska domstolar eller myndigheter några skyldigheter i detta avseende. bör i allmänhet kunna förlita sig på att parterna agerar i fråga om säkerheten, antingen genom en ansökan från fordringsägaren om att medlen ska utmätas med stöd av en exekutionstitel, eller genom att gäldenären ansöker om att medlen ska frigöras i enlighet med det föreskrivna rättsmedelsförfarandet (se t.ex. artikel 33.1 f). torde vara oförhindrad att på eget initiativ kontakta berörda domstolar, myndigheter eller parter när så bedöms lämpligt. Däremot bör myndigheten inte ha någon generell skyldighet att göra det. Frågor om förvaring, ianspråktagande och återlämnade av säkerheten bör bedömas på samma sätt som säkerheter ställda enligt svensk rätt. UB saknar i och för sig regler om hur länge ställd säkerhet ska förvaras och vad som ska ske med säkerheten (förutom i vissa särskilt reglerade fall). I kommentaren till 2 kap. 25 § UB framhålls dock att säkerheten ska återställas när den inte längre får tas i anspråk av den till vars förmån den har ställts eller av och alltså inte längre tjänar något syfte (m.fl. Utsökningsbalken – En kommentar, fjärde uppl. 2013, s. 62). Vår bedömning: Rättsmedelsförfarandet bör inte vara förenat med avgifter. Som nämnts i avsnitt 5.4.5 hindrar kvarstadsförordningen inte medlemsstaterna från att ta ut avgifter för domstolsförfarandet vid en ansökan rättsmedel. Om sådana avgifter tas ut får de dock inte vara högre än avgifterna för likvärdiga rättsmedel mot sådana beslut. En principiell aspekt av frågan är att en avgift riskerar att leda till att enskilda personer som har ett berättigat intresse av att få sin sak omprövad av ekonomiska skäl avstår från att ansöka om rättsmedel. Nämnda omständighet talar mot att införa en ansökningsavgift för rättsmedelsförfarandet. Införandet av en sådan avgift framstår också som mindre väl förenlig med den rådande ordningen vid t.ex. användningen av nationella rättsmedel. Vi bedömer därför att det saknas skäl att avgiftsbelägga rättsmedelsförfarandet. Kvarstadsförordningen ställer vissa krav på hanteringen av personuppgifter som tas emot, behandlas eller överförs enligt förordningen (artikel 47). Sådana uppgifter ska vara adekvata och relevanta och de får inte omfatta mer än vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål för vilket de tas emot, behandlas eller överförs och de får endast användas för det ändamålet. Vidare föreskrivs att de myndigheter som hanterar sådana personuppgifter •inte får lagra uppgifterna längre än vad som behövs för det ändamål enligt vilket de togs emot, behandlades eller överfördes, och aldrig efter att förfarandet avslutats, och •att de ska säkerställa att uppgifterna skyddas på lämpligt sätt. I enlighet med tidigare redovisade förslag kommer i myndighetens egenskap av informationsmyndighet och behörig myndighet att hantera personuppgifter, bl.a. inom ramen för ärenden om informationsinhämtning och verkställighet. För olika verksamhetsområden finns i lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i verksamhet (databaslagen) en gemensam reglering av de register som innehåller personuppgifter. För respektive verksamhetsområde finns en särskild databas. Lagen har sin grund i ett EG- direktiv som syftar till att skydda privatpersoner mot att deras personliga integritet kränks när personuppgifter behandlas. I vissa avseenden hänvisar lagen till bestämmelser i personuppgiftslagen (1998:204). I andra avseenden innehåller den särskilda bestämmelser, t.ex. om behandling av uppgifter om juridiska personer. 5.9.2Hanteringen av ärenden om verkställighet och informationsinhämtning i verksamhet Vårt förlag och vår bedömning: Det befintliga regelverket medger att personuppgifter hänförliga till informationsinhämtning eller verkställighet enligt kvarstadsförordningen behandlas i utsöknings- och indrivningsdatabasen. Det saknas därför behov av att reglera denna hantering särskilt. Uppgifter som behandlar i utsöknings- och indrivningsdatabasen för de ändamål som avses i förordningen ska inte vara tillgängliga för andra myndigheter genom direktåtkomst. Som redogjorts för ovan uppställer kvarstadsförordningen krav på att de berörda myndigheterna skyddar personuppgifter på ett lämpligt sätt. Motsvarande skyddskrav finns i 31 § personuppgiftslagen som föreskriver att den personuppgiftsansvarige ska vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda de personuppgifter som behandlas. Åtgärderna ska åstadkomma en säkerhetsnivå som är lämplig med beaktande av •de tekniska möjligheter som finns, •vad det skulle kosta att genomföra åtgärderna, •de särskilda risker som finns med behandlingen av personuppgifterna, och •hur pass känsliga de behandlade personuppgifterna är. Datainspektionen har lämnat riktlinjer för hur säker personuppgiftsbehandling bör ske (Säkerhet för personuppgifter, Datainspektionens allmänna råd, reviderad ). I dessa anges uppgifter om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden inom bank- och försäkringsväsendet som exempel på sådana personuppgifter som normalt är att anse som känsliga uppgifter. Vidare anges att ett uttryck för att det är fråga om känsliga uppgifter kan vara att uppgifterna omfattas av sekretess. I sistnämnda hänseende kan noteras att sekretess gäller hos i mål eller ärende om utsökning och indrivning, liksom i verksamhet som avser förande av eller uttag ur utsöknings- och indrivningsdatabasen enligt databaslagen för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden som har tillförts databasen (se 34 kap. 1 och 2 §§ OSL). Som behörig myndighet ska verkställa beslut om kvarstad enligt kvarstadsförordningen. Personuppgifter som förekommer i verkställighetsmål kommer, i likhet med motsvarande nationella verkställighetsmål, att behandlas i utsöknings- och indrivningsdatabasen (se 2 kap. 2 § 1 databaslagen). Enligt 1 kap. 3 § databaslagen gäller bestämmelsen i 31 § personuppgiftslagen när personuppgifter behandlas enligt databaslagen eller enligt andra föreskrifter i det ämne som regleras i den lagen. Det innebär att personuppgifter som tas emot, behandlas eller överförs enligt kvarstadsförordningen inom ramen för ett verkställighetsmål kommer att omfattas av personuppgiftslagens skyddskrav. Vi bedömer att dessa väl tillgososer kvarstadsförordningens skyddskrav, varför någon kompletterande bestämmelse inte är nödvändig i detta avseende. ska som informationsmyndighet på begäran av domstol inhämta information om gäldenärens bankkonto eller bankkonton. Vid myndighetens verksamhet med informationsinhämtning uppkommer i princip samma behov av att hantera personuppgifter som i verksamheten med att verkställa kvarstadsbeslut. En behandling av sådana uppgifter i indrivnings- och utsökningsdatabasen bedöms vara fullt möjlig, eftersom en sådan behandling får ske inte bara i verksamheten för verkställighet, utan också för ”annan åtgärd” som särskilt åligger enligt UB eller annan författning (se 2 kap. 2 § 1 databaslagen). Någon kompletterande bestämmelse bedöms därför inte vara nödvändig för att möjliggöra sådan uppgiftsbehandling. Detta innebär att även personuppgifter som tas emot, behandlas eller överförs enligt kvarstadsförordningen inom ramen för ett ärende om informationsinhämtning kommer att omfattas av personuppgiftslagens ovan redovisade skyddskrav. En konsekvens av att personuppgifter som hanteras med stöd av kvarstadsförordningen behandlas i indrivnings- och utsökningsdatabasen är att de där bli tillgängliga även för vissa andra myndigheter genom regler om direktåtkomst. Det innebär att personuppgifter som tagits emot eller inhämtats av med stöd av kvarstadsförordningen kan komma att användas för andra ändamål än de som anges i kvarstadsförordningen. En sådan ordning framstår inte som förenlig med kvarstadsförordningens lydelse (se artikel 47.1). Vi föreslår därför att sådana uppgifter som behandlar med stöd av kvarstadsförordningen inte ska vara tillgängliga för andra myndigheter genom författningsreglerad direktåtkomst. Vårt förslag: Sekretess ska gälla hos i mål eller ärende om informationsinhämtning enligt kvarstadsförordningen för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. Vår bedömning: I mål eller ärenden om verkställighet enligt kvarstadsförordningen är nuvarande regler tillräckliga för att säkerställa ett lämpligt sekretesskydd för personuppgifter som hanteras i sådana mål eller ärenden. Den huvudsakliga sekretessreglering som avser verksamhetsområden finns i 34 kap. OSL. I 1 § första stycket anges att sekretess gäller hos i mål eller ärende om utsökning och indrivning samt i verksamhet enligt lagen (2014:836) om näringsförbud, för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. I andra och tredje styckena anges vissa undantag, bl.a. gäller inte sekretessen för beslut i mål eller ärende. För uppgift i en allmän handling gäller enligt fjärde stycket sekretessen i högst . Om uppgiften avser den enskildes personliga förhållanden, gäller dock sekretessen i högst . Under motsvarande förutsättningar som i 1 § gäller enligt 2 § sekretess i verksamhet som avser förande av eller uttag ur utsöknings- och indrivningsdatabasen för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden som har tillförts databasen. har, som berörts i avsnitt 5.5.3 direktåtkomst till vissa uppgifter i beskattningsdatabas för utsöknings- och indrivningsändamål. Så länge uppgifterna bara är tekniskt tillgängliga hos är såväl databassekretess i 27 kap. 1 § andra stycket 1 OSL som sekretessen enligt 34 kap. 1 § OSL tillämplig på uppgifterna hos . När flera sekretessbestämmelser är tillämpliga på en och samma uppgift har som huvudregel den eller de sekretessbestämmelser enligt vilka uppgiften är sekretessbelagd företräde framför sekretessbestämmelser enligt vilka uppgiften ska lämnas ut (7 kap. 3 § OSL). När en uppgift i beskattningsdatabasen tas ut på papper eller på annat sätt används i verksamhet upphör dock den sekretess som gäller hos att vara tillämplig. När så sker är dock 34 kap. 1 § OSL fortfarande tillämplig på uppgiften hos . Ärenden om verkställighet av beslut om kvarstad enligt kvarstadsförordningen kommer att omfattas av sekretessbestämmelsen i 34 kap. 1 § OSL. Uppgifter som hanteras inom ramen får sådana ärenden får alltså ett sekretesskydd som motsvarar det som gäller vid verkställighet av nationella beslut. Det sekretesskyddet framstår som både nödvändigt och tillräckligt. När det sedan gäller ärenden om informationsinhämtning finns inte någon sekretessbestämmelse som blir tillämplig på de uppgifter som förekommer i sådana ärenden. Det framstår som befogat att sekretess ska gälla hos för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden även när uppgifterna förekommer i ett sådant ärende. Frågan är då hur ett sådant sekretesskydd lämpligast kan åstadkommas. Vid bedömningen bör beaktas dels att informationsinhämtningen kan komma att ske redan innan det finns en exekutionstitel eller ett beslut om europeisk kvarstad, dels att i enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 5.5.3 kommer att kunna begära ut vissa uppgifter från vilka omfattas av absolut sekretess (se 27 kap. 1–2 §§ OSL). Utifrån den uttalade utgångspunkten att våra förslag i den utsträckning det är möjligt ska passa in i redan existerande system i den svenska rättsordningen bör också beaktas de regler som gäller vid utlämnande av uppgifter till . En möjlighet är att för ärenden om informationsinhämtning införa en primär sekretessbestämmelse med omvänt skaderekvisit. En sådan lösning framstår som väl förenlig med nuvarande sekretessordning. Det skulle innebära att uppgifterna i sådana ärenden får ett lika starkt sekretesskydd som gäller vid verksamhet med utsökning och indrivning. En konsekvens av en sådan ordning är emellertid att uppgifter som i ärendet inhämtas från får ett svagare sekretesskydd hos . Skyddet får dock ändå betraktas som starkt. Sekretess i myndighetens verksamhet gällde tidigare med ett rakt skaderekvisit. Som skäl för att instället införa ett omvänt skaderekvisit anförs i propositionen (prop. 2000/01:33 s. 188) bl.a. följande. Att införa ett omvänt skaderekvisit som krav för utlämnande av uppgifter hos kronofogdemyndigheterna utgör onekligen en stor förändring. Som ovan anförts är enbart ett rakt skaderekvisit emellertid inte tillräckligt för att tillgodose de behov som finns. Enligt regeringens mening talar starka skäl för att införa ett omvänt skaderekvisit. De uppgifter som avses är av sådan karaktär att de omfattas av ett starkt sekretesskydd hos andra myndigheter, t.ex. skattemyndigheter och socialnämnder. En stor del av de uppgifter som kronofogdemyndigheterna hämtar in är sådana som den enskilde varit skyldig att lämna i sin självdeklaration eller som skattemyndigheterna annars samlat in under taxeringsförfarandet. För flertalet skattskyldiga omgärdas dessa uppgifter av ett starkt sekretesskydd hos skattemyndigheten. När en skattskyldig förekommer hos en kronofogdemyndighet tappar han med nuvarande reglering detta skydd. Uppgifter som kan anses känsliga från integritetssynpunkt får därmed ett påtagligt lägre skydd. Ett alternativ till att införa en primär sekretessbestämmelse med omvänt skaderekvisit är att låta den absoluta sekretessen hos överföras till när uppgifter lämnas ut. Överföringssekretess eller sekundär sekretess innebär att sekretessen inom en viss verksamhet kan överföras till en annan myndighet när information som är sekretessbelagd lämnas ut. En sådan lösning skulle motverka att sekretesskyddet för uppgifterna varierar beroende på om den förekommer hos eller .