sou · H3B337 · 2015-04-21 00:00:00 — bör förslaget om skriftlig handläggning i hovrätt som huvudregel för klandermål motverka en eventuell kostnadsökning. Utredningens förslag att krav på prövningstillstånd införs för att ska pröva ett klandermål efter att hovrätten har meddelat tillstånd till överklagande innebär en ökad arbetsbörda för HD så till vida att dessa mål måste föredras för avgörande av prövningstillståndsfrågan. Mot bakgrund av utredningens statistik får det dock antas att hovrätten även i fortsättningen kommer att medge överklaganderätt i klandermål endast undantagsvis. Att i sådana fall ska pröva frågan om prövningstillstånd kommer naturligtvis innebära en viss förlängning av handläggningen av klandermålen i med viss kostnadsökning för parterna som följd. Detta uppvägs emellertid mer än väl av att de mål i vilka HD inte meddelar prövningstillstånd bortfaller, något som innebär en betydlig kostnadsminskning för både parterna och . Utredningen har slutligen föreslagit att ska få besluta att rättegångsspråket ska vara engelska men att hovrättens protokoll, alla slags beslut och avgörande alltid ska avfattas på svenska med översättning vid behov till engelska om någon av parterna begär det. Mot bakgrund av utredningens statistiska undersökning får det antas att det endast högst i ett fåtal klandermål, nämligen cirka fem , som parterna kommer enas om att engelska ska vara rättegångsspråk. Det troliga är att endast i något enstaka fall av dessa som någon svensk part kommer att beröras. Utredningen utgår därför från att förslaget inte påverkar svenska enskilda. Förslaget torde innebära en viss minskning av kostnaderna för tolk i de aktuella målen såväl i som i . För det fall hovrätten ska tillhandahålla en översättning av sitt avgörande till engelska föreslår utredningen att den eller de parter som har begärt översättning ska ersätta staten för översättningskostnaderna. Några kostnader i den delen uppkommer därför inte för det allmänna. Utredningen har också förutsatt att den eller de parter som begärt att förfarandet ska äga rum på engelska också i övrigt ska ersätta staten de merkostnader som uppstår på grund av ett sådant förordnande. Det betyder att exempelvis eventuella kostnader för tolkning inte kommer att belasta staten. utredningens beräkning i detalj av förslagets ekonomiska konsekvenser i avsnitt 6.6.11. Förhoppningsvis kommer utredningens förslag, i synnerhet att engelska delvis ska vara rättegångsspråk, leda till att godwill som skiljeförfarandeland stärks. Detta kan i sin tur leda till att kommer att anlitas som skiljedomsland i större omfattning än . I så fall kommer, som ovan nämnts, vissa ökade samhällsintäkter att genereras, huvudsakligen inom hotell- och restaurang, transport och övrig tjänstesektor. Utöver de kostnader och intäkter som utredningen redogjort för innebär förslagen ingen påverkan avseende kostnader eller intäkter för staten, landssting eller kommun. Bortsett från de marginella ekonomiska konsekvenserna för parterna saknar förslagen andra samhällsekonomiska konsekvenser än vad utredningen berört. Förslagen har inga övriga konsekvenser av det slag som anges i 15 § kommittéförordningen (1998:1474). 10.1Förslaget till ändring i lagen (1999:116) om skiljeförfarande Utredningen har i vissa bestämmelser som inte anges nedan gjort smärre redaktionella ändringar som inte bedömts motivera några särskilda författningskommentarer. Utredningen föreslår ingen ändring i 1 § men vill göra några kommentarer. I andra stycket anges att parterna får låta skiljemännen komplettera ett avtal utöver vad som följer av tolkning av avtal. Sådan avtalskomplettering – s.k. gap filling – är i praktiken inte ovanlig. Bland skiljemän förkommer uppfattningen att det är en självklarhet att skiljemännen har en sådan behörighet och att den därför inte skulle behöva nämnas i lagen. Meningarna om detta är emellertid delade. Enligt uppgift till utredningen har regeln av utländska parter och skiljemän betraktats som mycket värdefull. Utredningen anser därför inte att den bör slopas. Regeln är formulerad på det sättet att den ställer krav på en överenskommelse mellan parterna, något som möjligen kan leda till tillämpningssvårigheter och ge upphov till en onödig klandergrund (jfr s. 169). Utredningen har övervägt en ändrad formulering men stannat för att regeln bör behållas i sin nuvarande lydelse. Även tredje stycket, enligt vilket skiljemän får pröva konkurrensrättens civilrättsliga verkningar mellan parterna, har i förslaget behållits oförändrat. Att det är förenligt med att skiljemän prövar konkurrensfrågor får anses framgå av EU- domstolens dom i målet mot . Stycket behövs emellertid fort- farande om man vill behålla nuvarande rättsläge, eftersom konkurrensfrågor inte kan anses fullt ut dispositiva. Om en som skiljedom betecknad handling innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän är dokumentet i den delen att betrakta som en nullitet. Detta får anses stå klart utan särskild föreskrift. Se utredningens överväganden i övrigt i detta avseende under 36 a §. Om emellertid skiljemännen har avvisat ett käromål därför att det har befunnits röra en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän eller inte omfattas av ett skiljeavtal mellan parterna har avgörandet inte innefattat en prövning av nämnda fråga. Det avgörande genom vilket käromålet avvisats ska då betecknas som skiljedom och har rättslig giltighet. Skiljemännen får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. Har skiljemännen i ett beslut under skiljeförfarandet funnit att de är behöriga att avgöra tvisten får den part som är missnöjd med beslutet genom ansökan begära att frågan prövas av domstol. En sådan ansökan ska ha kommit in senast från det att parten fick del av beslutet. Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på domstolens avgörande. Medan skiljeförfarandet pågår får talan vid domstol om skiljemännens behörighet inte väckas i annan ordning än som anges i andra stycket. Detta gäller dock inte i mål mellan en näringsidkare och en konsument, om konsumenten vill föra talan om att skiljeavtal gjorts gällande mot honom eller henne i strid med 6 §. I fråga om talan mot en skiljedom som innefattar ett avgörande om behörigheten gäller bestämmelserna i 34 och 36 §§. Förslaget har behandlats i avsnitt 5. Andra stycket tar sikte på det fallet att skiljemännen genom ett särskilt beslut under förfarandet har förklarat sig behöriga. Den part som är missnöjd med skiljenämndens beslut har då på sig att begära att frågan om behörighet ska prövas av domstol. Talan ska väckas genom ansökan och av 43 § första stycket följer att den ska väckas vid . Väcks ingen sådan talan är det avgjort att skiljemännen har varit behöriga. Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på hovrättens avgörande. Av allmänna principer får anses följa att ett beslut under förfarandet varigenom skiljemännen funnit sig behöriga kan omprövas av skiljemännen under förutsättning att någon part inte begärt överprövning av domstol. Enligt tredje stycket gäller som huvdregel att talan vid domstol om skiljemännens behörighet inte får väckas i annan ordning än som avses i andra stycket medan skiljeförfarandet pågår. Taleförbudet gäller även före skiljemännens beslut. Däremot ska en talan om skiljeavtalets giltighet som väckts före skiljeförfarandets påkallande prövas. En sådan talan väcks med stöd av 13 kap. 2 § RB i enlighet med vad som gäller vid tingsrätt. I stycket har gjorts undantag för det fallet att en konsument vill föra talan om att skiljeavtal gjorts gällande mot honom eller henne i strid med 6 §. Även i sådant fall väcks talan i enlighet med vad som gäller vid tingsrätt. En domstol får inte mot en parts bestridande pröva en fråga som enligt ett skiljeavtal ska prövas av skiljemän. En domstol får inte heller ingripa i förfarandet i andra fall än som följer av denna lag eller annan författning. En invändning om skiljeavtal ska framställas första gången en part ska föra talan i saken vid rätten. Invändningar som framställs senare är utan verkan om inte parten har haft laga förfall och framställt invändningen så snart förfallet upphörde. En invändning om skiljeavtal ska beaktas även om den part som gör invändningen låtit en fråga som omfattas av skiljeavtalet prövas av i ett mål om betalningsföreläggande eller handräckning. tvisten behandlas av skiljemän eller får en domstol oberoende av skiljeavtalet meddela sådana beslut om säkerhetsåtgärder som domstolen enligt lag är behörig att meddela. I första stycket har tillagts att en domstol inte får ingripa i ett skiljeförfarande i andra fall än som avses i lagen eller i annan författning. En sådan föreskrift rekommenderas i modellagen och har tagits in i flera utlänska lagar om skiljeförfarande. Den omständigheten att en sådan föreskrift saknas i LSF har därför uppgetts leda till osäkerhet hos utländska aktörer. En skiljeman ska vara opartisk och oberoende. En skiljeman ska på yrkande av en part skiljas från sitt uppdrag, om det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet eller oberoende. En sådan omständighet ska alltid anses föreligga 1.om skiljemannen själv eller någon närstående till skiljemannen är part eller annars kan vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång, 2.om skiljemannen eller någon närstående till skiljemannen är ledamot av styrelsen för ett bolag eller någon annan sammanslutning som är part eller annars är ställföreträdare för en part eller för någon annan som kan vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång, 3.om skiljemannen som sakkunnig eller annars har tagit ställning i tvisten eller hjälpt en part att förbereda eller utföra sin talan i tvisten, eller 4.om skiljemannen har mottagit eller förbehållit sig ersättning i strid med 39 § andra stycket. I första stycket har tillagts att en skiljeman ska vara inte bara opartisk utan även oberoende. Detta är internationellt sett det vedertagna kravet på en skiljeman och formuleringen förekommer såväl i modellagen som i de allra flesta utländska lagar om skiljeförfarande. Förslaget medför inte någon ändring i sak eftersom uttrycket opartisk i den nuvarande lydelsen självfallet måste tolkas så att det innefattar även oberoende. En följdändring har gjorts i andra stycket. Ska parterna var för sig välja skiljeman och har den ena parten i en begäran om skiljedom enligt 19 § underrättat motparten om sitt val av skiljeman, är motparten skyldig att från mottagandet av underrättelsen skriftligen underrätta den första parten om sitt val av skiljeman. En part som på detta sätt har underrättat motparten om sitt val av skiljeman får inte utan motpartens samtycke återkalla valet. Låter motparten bli att utse skiljeman inom den angivna tiden, ska tingsrätten på ansökan av den första parten utse skiljeman. Har skiljeförfarande påkallats mot flera motparter och kan de inte enas om valet av skiljeman, kan motparterna inom den frist som anges i första stycket begära att tingsrätten utser skiljemän för alla parter. Den påkallande partens val av skiljemän gäller då inte längre. Paragrafen har behandlats i avsnitt 4.4.2. Om en skiljeman inte kan fullgöra uppdraget på grund av omständigheter som uppkommit efter valet, ska den som ursprungligen haft att göra valet utse en ny skiljeman. Om en skiljeman i annat fall avgår eller skiljs från uppdraget, ska tingsrätten på ansökan av en part utse en ny skiljeman, om inte motparten till den som ursprungligen haft att göra valet medger att denne utser den nya skiljemannen. Vid detta val tillämpas 14 och 15 §§. Tiden för att utse en ny skiljeman är även för den part som begärt skiljedomen och räknas för alla från det att den som ska utse skiljemannen har fått kännedom om det. I denna paragraf görs liksom i den gamla skiljemannalagen en skillnad mellan det fallet att en skiljeman inte kan fullgöra uppdraget på grund av omständigheter som uppkommit efter valet och det fallet att omständigheterna förelåg redan vid valet. I det förra fallet ska den som ursprungligen haft att göra valet utse en ny skiljeman medan frågan i det sistnämnda fallet ska hänskjutas till tingsrätten. Avsikten med regleringen är att förebygga obstruktion på det sättet att en part gång på gång utser skiljemän som parten vet vara jäviga. utredning pekade på det förhållandet att den skillnad som görs beroende på orsaken till skiljemannens avgång är okänd för modellagen och flertalet moderna utländska lagar om skiljeförfarande. Utredningen framhöll vidare att regleringen kan ge upphov till tveksamheter och att den form av obstruktion som regeln är avsedd att förhindra sällan förekommer i praktiken. Mot bakgrund härav ansåg utredningen att det alltid borde tillkomma den eller dem som utsett den ursprungliga skiljemannen att välja ersättare, oavsett skälen till skiljemannens avgång. avstyrkte utredningens förslag och detta fördes inte vidare (NJA II 1999 s. 88). är benägen att instämma i vad som anfördes av utredning. Så t.ex. är det ett ganska vanligt fall när motparten till den som utsett skiljemannen gör gällande att denne inte är opartisk att skiljemannen bestrider detta som han eller hon förklarar sig inte vilja medverka i ett förfarande där hans eller hennes opartiskhet ifrågasätts, i följd varav han eller hon avgår. Parten är då i allmänhet beredd att utse en ny skiljeman, men om detta är förenligt med lagen kan både i detta och i en rad andra fall diskuteras. Av förarbetena framgår klart att den aktuella regeln är dispositiv i den meningen att den kan frångås av ett skiljedomsinstitut. Sannolikt ska den uppfattas som dispositiv även så till vida att parterna kan frångå den under förfarandet om de är ense, men detta framgår inte av avfattningen (jfr t.ex. 17 §) och har varit föremål för diskussion. Utredningen anser för sin del att man bör öppna en uttrycklig möjlighet för motparten till den som ursprungligen haft att göra valet att medge att denne utser den nya skiljemannen. I de allra flesta fall går detta betydligt snabbare än om frågan ska hänskjutas till tingsrätten. En sådan ordning innebär att möjligheten till obstruktion förebyggs. Förslaget har utformats i enlighet härmed. Parterna bestämmer vilken plats i som ska vara skiljeförfarandets säte. Annars bestämmer skiljemännen sätet för förfarandet. Skiljemännen får hålla sammanträde på annan plats i eller utomlands om inte parterna har bestämt något annat. I överensstämmelse med vad som har angetts i avsnitt 4.1 innebär förslaget en anpassning till internationellt vedertagen terminologi så till vida att begreppet skiljeförfarandets säte införs. Med detta avses den plats i som ska anses som orten för förfarandet. Denna ska i första hand bestämmas av parterna. Sker inte detta ankommer det på skiljemännen att bestämma skiljeförfarandets säte. Skiljeförfarandets säte är ett juridiskt-tekniskt begrepp till vilket knyts vissa rättsverkningar och har inte omedelbar betydelse för var förfarandet geografiskt sett ska genomföras. säte måste vara en ort i för att LSF ska vara tillämplig (jfr Skulle varken parterna eller skiljemännen uttryckligen ha tagit ställning till frågan om skiljeförfarandets säte men anges det i skiljedomen var den är meddelad bör den orten anses vara skiljeförfarandets säte. Om inte heller skiljedomen anger skiljeförfarandets säte, är det fråga om ett uppenbart förbiseende från skiljenämndens sida som bör kunna bli föremål för rättelse. Om rättelse av någon anledning inte kan ske får det anses vara möjligt att föra bevisning om vilken ort som ska anses ha varit skiljeförfarandets säte eller åtminstone att skiljeförfarandet har ägt rum i . Under förutsättning att LSF:s tvingande regler iakttas finns det ingenting som hindrar att skiljeförfaranden med säte i äger rum under tillämpning av utländska skiljedomsreglementen, något som ofta förekommer i praxis. Särskilt gäller detta UNCITRAL:s och . om av skiljedom blir givetvis då tillämpliga. Om däremot skiljeförfarandets säte är en ort utanför blir LSF aldrig tillämplig. Detta gäller även om parterna skulle ha kommit överens om att skiljeförarandet ska följa svensk lag. Det står naturligtvis parterna fritt att avtala om en sådan ordning med avseende på själva förfarandet även i ett utländskt förfarande, men de kan inte åstadkomma att av en utländsk skiljedom ska ske vid svensk domstol. I andra stycket föreskrivs redan nu att sammanträde får hållas på annan ort om inte parterna har bestämt något annat. Begreppet sammanträde avser givetvis alla typer av möten såsom överläggningar, telefonkonferens och förhandling. I sådana skiljeavtal som har ingåtts före ikraftträdandet och som inte hänvisar till ett skiljedomsinstitut har parterna normalt använt begreppet ”platsen” för skiljeförfarandet. Om skiljeförfarande på grundval av ett sådant skiljeavtal inleds efter ikraftträdandet av denna lag får detta givetvis behandlas som en överenskommelse om skiljeförfarandets säte. Någon särskild övergångsbestämmelse om detta har inte ansetts nödvändig. Även i ett skiljeavtal som ingåtts efter ikraftträdandet kan parterna ha använt begreppet ”platsen” för skiljeförfarandet och detta får också betraktas som en överenskommelse om skiljeförfarandets säte. Den part som begär skiljedom ska inom den tid som skiljemännen bestämmer ange sina yrkanden i den fråga som har uppgetts i begäran om skiljedom och de omständigheter som parten åberopar till stöd för dem. Motparten ska därefter inom den tid som skiljemännen bestämmer ange sin inställning till yrkandena och de omständigheter som motparten åberopar till stöd för den. Den part som begär skiljedom får framställa nya yrkanden och motparten egna yrkanden, om yrkandena omfattas av skiljeavtalet och skiljemännen inte med hänsyn till den tidpunkt då de framställs eller andra omständigheter anser det olämpligt att de prövas. Under samma förutsättningar får var och en av parterna under skiljeförfarandet ändra eller komplettera tidigare framställda yrkanden och åberopa nya omständigheter till stöd för sin talan. Om parterna samtycker och det har fördelar för handläggningen, får tvisten förenas till gemensam handläggning med annan tvist som ska avgöras av skiljemän och i vilken samma skiljemän utsetts. När det finns skäl till det får tvisterna åter särskiljas. Första och andra styckena gäller inte om parterna har bestämt något annat. I tredje stycket, som har behandlats i avsnitt 4.4.3, föreskrivs att skiljenämnden får kumulera en tvist med en annan tvist om det har fördelar för handläggningen. Detta förutsätter att parterna samtycker till det. Initiativ till kumulationen kan tas av parterna eller någon av dem eller av skiljenämnden själv. Förutsättningarna är emellertid ytterligare att även den andra tvisten ska avgöras av skiljemän och att samma skiljemän utsetts. Det behöver inte nödvändigtvis röra sig om samma skiljeavtal eller samma parter. Så t.ex. är det ett ganska vanligt fall att skiljeförfarande påkallas på grundval av flera mycket likartade avtal som ibland kan röra olika parter. Även i ett sådant fall är kumulation möjlig. Det är emellertid en absolut förutsättning för kumulation att samma skiljemän har utsetts i de olika tvisterna. Paragrafen är tillämplig även vid inlösen av minoritetsaktier (jfr 22 kap. 5 § första stycket ABL). I sådana mål har frånvaron av en bestämmelse om kumulation ofta föranlett betydande handläggningssvårigheter i fall då inlösen påkallats både av en minoritets- aktieägare och av majoritetsaktieägaren eller av flera minoritetsaktieägare . Några regler om tredjepartsinträde och s.k. joinders föreslås inte. Sådana regler finns emellertid i vissa skiljedomsreglementen och förutsätter då regelmässigt att inträde sker innan skiljenämnden har utsetts. Har parterna träffat skiljeavtal med hänvisning till något sådant skiljedomsreglemente gäller naturligtvis dessa regler för skiljetvistens handläggning. Även i övrigt kan ett skiljdomsreglemente innehålla regler som går längre än de som följer av tredje stycket. Vanligt är sålunda att sammanläggning genom beslut av skiljedomsinstitut kan ske mot den ena partens bestridande. De frågor som har lämnats till skiljemännen avgörs genom skiljedom. Avslutar skiljemännen skiljeförfarandet utan att avgöra dessa frågor sker det också genom skiljedom. I fråga om ett avgörande varigenom förfarandet avskrivs gäller detta dock inte, om det av parternas skiljeavtal eller särskild överenskommelse mellan dem följer att avgörandet ska betecknas som beslut. Beträffande sådant beslut gäller vad som i denna lag föreskrivs om skiljedom. Om parterna förliks får skiljemännen på deras begäran stadfästa förlikningen i en skiljedom. Andra avgöranden, som inte tas in i en skiljedom, betecknas beslut. Skiljemännens uppdrag anses slutfört när de har meddelat slutlig skiljedom, om inte annat följer av 32 eller 35 §. Paragrafen har behandlats i avsnitt 4.6. Den innebär att en avskrivning kan betecknas som beslut, om det följer av parternas skiljeavtal eller särskild överenskommelse mellan dem. En avvisning bör dock även i fortsättningen endast ske i form av en skiljedom. Tvisten ska avgöras med tillämpning av den eller de lagar eller rättsregler som parterna har kommit överens om. Har parterna kommit överens om att ett visst lands lag ska tillämpas, innebär detta en hänvisning till det landets materiella rätt och inte till dess lagvalsregler, om annat inte uttryckligen har avtalats. Har parterna inte träffat någon sådan överenskommelse som avses i första stycket, bestämmer skiljemännen vilka rättsregler som ska tillämpas, varvid särskilt ska beaktas till vilka rättsregler tvistefrågorna har närmast anknytning. Endast om parterna uttryckligen har bestämt det får skiljemännen grunda domen på skälighet och billighet. Paragrafen har behandlats i avsnitt 4.2 och 4.3. Första styckets första mening behandlar frågan om lagval med avseende på den materiella tvistefrågan. Utredningen har övervägt om en regel i ämnet borde placeras i 48 § eftersom den har närmast samband med tvister som har internationell anknytning. Med hänsyn till att principen om lagval avses vara generellt tillämplig, har det dock bedömts som mest följdriktigt att reglerna placeras i förevarande paragraf. Utgångspunkten är att tvisten ska avgöras med tillämpning av den lag eller de rättsregler som parterna har kommit överens om. En sådan överenskommelse behöver inte vara uttrycklig; det är tillräckligt om den kan visas vara konkludent. Så t.ex. är det i inhemska skiljetvister som regel självklart att svensk lag ska tillämpas, och skiljemännen har i sådana fall normalt inte anledning att ta upp frågan. Parterna anses också kunna träffa överenskommelse om en tillämpning av vissa rättsregler som inte har karaktär av något lands rättordning. Ett exempel erbjuder de inom EU utarbetade Principles for . För det fall att parterna har kommit överens om att ett visst lands lag ska tillämpas beträffande den materiella frågan följer av andra meningen att en sådan överenskommelse som regel anses åsyfta det landets materiella regler och inte dess internationelltprivaträttsliga lagvalsregler, om annat inte uttryckligen har avtalats. Andra meningen är avsedd att som regel utesluta tillämpning av s.k. renvoi, dvs. åter-eller vidareförvisning, som skulle kunna innebära att skiljemännen blir hänvisade till ett annat lands lag än som parterna har tänkt sig. Att skiljedomen som huvudregel ska grundas på lag antas allmänt gälla redan nu och är således inte någon nyhet. Felaktig lagtolkning eller materiell rättstillämpning är inte någon klandergrund. Detta avses gälla även i fortsättningen. Har parterna inte träffat någon överenskommelse i lagvalsfrågan, bestämmer skiljemännen vilka rättsregler som ska tillämpas. Detta följer av andra stycket. I stycket anges att det därvid särskilt ska beaktas till vilka rättsregler tvistefrågorna har närmast anknytning, vilket är den vanliga internationellt-privaträttsliga huvudprincipen.