sou · H3B324d2 · 2015-03-23 00:00:00 — Det torde också vara det vanligast förekommande användningssättet, jfr personal- vård, akutvård, sjukvård, äldrevård, gravvård etc. Däremot är ordet ”vård” i sig självt inte längre lika mycket använt i betydelsen ”skötsel”. I 14 kap. RF om kommunerna används orden ”sköter” och ”sköt- seln” i sammanhanget. Ordet ”vård” i kommunallagen ska mot den bakgrunden ersättas med ”skötsel” där det inte är sjukvård och lik- nande som avses. Ändringen är rent språklig. Begreppet ”nyttigheter” förekommer i 8 kap. 3 b och 3 c §§ KL. Bestämmelserna reglerar rätten att ta ut avgifter för ”tjänster och nyttigheter som [kommuner och landsting] tillhandahåller”. Då de infördes menade man att kodifieringen ”återspeglar i huvudsak det gällande rättsläget”.28 Med nyttighet skulle avses ”prestationer, dvs. varor, tjänster eller andra nyttigheter som kom- muner eller landsting är skyldiga att tillhandahålla”. Varför just be- greppet ”nyttigheter” valdes framgår inte. I övervägandena talades om allmännyttan och allmännyttiga tjänster. Det kan möjligtvis här- röra därifrån. Ett annat tolkningsalternativ är att man tog intryck av dåvarande 6 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100) om upphand- lingssekretess som man föreslog en ändring i. Både före och efter ändringen stod där ”förvärv, överlåtelse, upplåtelse eller använd- ning av egendom, tjänst eller annan nyttighet”.29 Begreppet ”nyttigheter” förekommer bara på ett ställe i kommu- nallagen. Dess innebörd i kommunalrättsligt sammanhang är dess- utom något oklar men torde ha att göra med prestationer. Det används dock för att definiera en central princip i kommunalrätten, självkostnadsprincipen, som utredningen inte har i uppdrag att se över. Det förekommer dessutom i ett antal centrala lagstiftningar, bl.a. och jordabalken. Begreppet ”nyttigheter” bör därför tills vidare fortsatt användas och tas in i en ny kommu- nallag. 18.7.2Olika personkretsar i lagen I kommunallagen framträder medborgarna i kommuner och lands- ting i olika kategorier. De kan vara allmänheten, medlemmar, folk- bokförda, röstberättigade, invånare, valbara, brukare eller enskilda. 1993/94:188 s. 81 ff. 1993/94:188 s. 142. De olika definitionerna och avgränsningarna fyller olika funktioner och syften. De har också kommit till . Vid den lagtekniska översynen finns anledning att samlat överväga om defini- tionerna och avgränsningarna behöver ses över för de fysiska per- soner som finns i kommunallagen. Översiktligt kan enligt utredningens mening medborgarna i kom- munallagen delas in i allmänheten, dvs. fysiska personer i allmänhet, medlemmar, dvs. de personer som utan att de nödvändigtvis behöver bo i kommunen eller tillhör den eller det, invånarna, dvs. de personer som bor i kommunen eller , och brukarna, dvs. de personer som använder sig av kommunens och landstingens tjänster på ett eller annat sätt. Även begreppet enskilda förekommer i lagen som benämning på enskilda fysiska personer bland allmän- heten. I kommunallagen finns bestämmelser som rör allmänhetens insyn. Flera av dessa är kopplade till offentlighetsprincipen. I 3 kap. 16 § KL anges bl.a. att bestämmelser om allmänhetens rätt att ta del av handlingar hos vissa kommunala företag finns i 2 kap. 3 § OSL. För vissa juridiska personer som kommunen eller lämnat över vården av en uppgift till, och som inte omfattas av 2 kap. 3 § OSL, ska fullmäktige verka för att allmänheten ska ha rätt att ta del av handlingar hos företaget enligt de grunder som gäller för all- männa handlingars offentlighet i 2 kap. TF och offentlighets- och sekretesslagen (3 kap. 18 § KL). Enligt utredningens mening bör be- greppet ”allmänheten” användas när lagen på detta sätt riktar sig till en obestämd krets. Utredningen har i kapitlet om laglighetsprövning berört vilka som är medlemmar i kommuner och landsting och föreslagit en utvidg- ning av kretsen som ska vara medlemmar. Medlemskapet har flera betydelsefulla konsekvenser. Det är bara medlemmar som har rätt att överklaga beslut enligt bestämmelserna om laglighetsprövning. Kommunernas och landstingens allmänna kompetens enligt 2 kap. 1 § KL och kompetensen att driva näringsverksamhet enligt 2 kap. 7 § KL är knutna till att utföra tjänster för medlemmarna. Med medlemskapet följer rätten att behandlas lika (2 kap. 2 § KL) och att inte drabbas av beslut med tillbakaverkande kraft (2 kap. 3 § KL). De medlemmar som är röstberättigade kan tillsammans väcka ett folk- initiativ (5 kap. 23 § andra stycket KL). Fullmäktige kan besluta att som ett led i beredningen av ett ärende, hämta in synpunkter från medlemmarna genom folkomröstning, opinionsundersökning eller något liknande förfarande (5 kap. 34 § KL). I kommunallagen bör även fortsättningsvis tydligt anges vilka bestämmelser som anknyter till medlemskapsbegreppet. Begreppet är dock inte rotat i allmänhetens medvetande i den mening som det har i kommunallagen. Detta trots att det funnits i den kommunala lagstiftningen . Andra begrepp och avgränsningar av personkretsarna i kommunallagen har fått allt större betydelse. Be- greppet ”medlem” bör därför i en ny kommunallag regleras i anslut- ning till övriga bestämmelser om medborgarna. Begreppet ”invånare” används endast på ett ställe i kommunallagen och det gäller val till fullmäktige enligt 5 kap. 1 § KL där det anges att antalet ”röstberättigade invånare” styr hur många ledamöter full- mäktige minst måste ha. Enligt utredningens mening räcker det där att på samma sätt som i 5 kap. 2 § KL använda begreppet ”röstbe- rättigade” för att avgränsa den personkretsen. Begreppet ”invånare” saknar definition och tillför ingenting ur rättslig synvinkel. Begrep- pet kan därför utgå. Enligt 6 kap. 8 § KL ska nämnderna bl.a. verka för att samråd sker med dem som utnyttjar deras tjänster. Om en nämnd har delegerat beslutanderätten till en anställd, får nämnden enligt 6 kap. 38 § KL uppställa villkor som innebär att de som utnyttjar nämndens tjänster ska ges tillfälle att lägga fram förslag eller att yttra sig, innan be- slutet fattas. Nämnden får också föreskriva att en anställd får fatta beslut endast om företrädare för dem som utnyttjar nämndens tjänster har tillstyrkt beslutet. Begreppet ”brukare” är väletablerat som benämning på de som använder sig av offentliga tjänster. Det var också det begrepp som användes i utredningens delbetänkande. Enligt utredningens mening bör begreppet ”brukare” därför genom- gående användas när man på detta sätt adresserar gruppen nyttjare av en verksamhet. Begreppet ”enskilda” förekommer i samband med begrepp som ”en- skild förtroendevald”, men även ”myndighetsutövning mot enskild”. Enligt 6 kap. 8 a § KL ska nämnden om enskilda kan välja mellan olika utförare lämna information om samtliga utförare. Kommu- nala uppgifter kan också överlämnas till ”enskild individ”, se 3 kap. 16 § KL. Det sistnämnda uttrycket har sin förebild i 12 kap. 4 § RF. Med hänsyn till att begreppet ”enskild” och ”enskild individ” används bl.a. i reglerna om myndighetsutövning (se nedan i avsnitt 18.7.4) och har koppling till regeringsformen, bör det tills vidare fortsatt användas i kommunallagen. I kommunallagen nämns att fullmäktige ska besluta om ”föreskrifter” på flera ställen. Fullmäktige ska enligt 5 kap. 63 § KL i en arbets- ordning bl.a. meddela de närmare ”föreskrifter” som behövs för hand- läggning av fullmäktiges tjänstgöring. Att det i ett reglemente för varje nämnd ska antas närmare ”föreskrifter” anges i 6 kap. 32 § KL. En specialbestämmelse för kommun är att där ska anges närmare föreskrifter om borgarråd, 4 kap. 29 § KL. Det är inte enbart fullmäktige utan också ibland förbundsfullmäktige i ett kommunalförbund som ska anta föreskrifter. I 3 kap. 28 § 13 KL anges att förbundsfullmäktige ska anta föreskrifter om förbundets budgetprocess. Enligt 8 kap. 1 § RF beslutas föreskrifter av genom lag och av regeringen genom förordningar. Föreskrifter kan också efter bemyndigande av riksdag och regering beslutas av en kommun. Riks- dagen kan direkt till en kommun delegera rätten att besluta om före- skrifter som rör avgifter eller skatt som syftar till att reglera trafik- förhållandena i en kommun, 8 kap. 9 § RF. I andra fall kan inte direkt bemyndiga en kommun att utfärda föreskrifter. Enligt 8 kap. 10 § KL måste då bemyndiga regeringen rätten att delegera föreskriftsrätt till kommun. De föreskrifter som fullmäktige ska besluta enligt kommunallagen anges direkt i kommunallagen. De rör vare sig avgifter eller trafik- förhållanden. Frågan är då om detta är exempel på en otillåten direkt- delegation från riksdag till kommuner av föreskriftsmakt? Det kan diskuteras om så är fallet. I den juridiska litteraturen menar exempel- vis att det finns en skillnad mellan den kommunala instruk- tionsmakten där det bl.a. handlar om rätten att utfärda reglementen och instruktioner för den egna förvaltningen (interna föreskrifter) och föreskriftsmakten som är sådan normgivningsmakt som dele- gerats till kommun genom särskilda föreskrifter. I praxis har frågan om föreskriftsrätten aktualiserats i HFD 2013 ref. 80. I fallet hade ett kommunalförbund beslutat om avgifts- taxor. HFD fann att någon möjlighet att delegera föreskriftsrätt till ett kommunalförbund inte fanns. Delegation enligt regeringsformen var endast möjligt till en kommun eller ett landsting. Det faktum att det i 3 kap. 22 § KL anges att det som sägs om kommun också ska gälla kommunalförbund medförde enligt HFD inte någon annan bedömning. Domen gällde sådana föreskrifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet som delegerats till kommunerna via regeringen. I vad mån kommuner möjligen, till skillnad från kommunalförbund, har en direkt på den kommunala självstyrelsen given rätt att utfärda föreskrifter för den egna förvaltningen har inte prövats. Utgången i fallet tyder dock på att HFD har en relativt strikt syn på hur före- skriftsrätt kan delegeras till kommuner. En följd av ett sådant striktare synsätt blir då att de interna före- skrifter som en kommun meddelar med stöd av bestämmelserna i kommunallagen inte är att betrakta som föreskrifter i 8 kap. RF:s mening. Det torde dock inte hindra en kommun från att meddela regelverk i fråga om interna arbetsordningar och dylikt. När det gäller de områden som kommuner och landsting ska utfärda föreskrifter om enligt kommunallagen kan konstateras att det enbart rör förhål- landen som ska styra den egna organisationen och förvaltningen i olika avseenden. Det är inte regler som är avsedda att vara styrande för enskilda. Enligt utredningens mening finns alltså anledning att som skilja mellan instruktions- och föreskriftsmakten. regler som finns i kommunallagen är en del av instruktionsmakten som inte är föreskrifter i 8 kap. RF:s mening. Det rör sig om olika former av riktlinjer som fullmäktige måste besluta om för att den kommunala förvaltningen ska fungera. Till skillnad från föreskrifter meddelade med stöd av regeringsformen kan de inte vara bindande för någon annan än kommunen själv. I den lagtekniska översynen har för att inte leda till missförstånd begreppet ”föreskrift” eller ”bestämmelser” därför reserverats för de situationer när det handlar om föreskrifter som delegerats på det sätt som anges i regeringsformen. När det rör interna instruktioner etc. har utredningen valt att använda begreppet ”reglemente” när det avser fullmäktiges reglering av kommunala organ som nämnderna och revisorerna. När det rör instruktioner som organet beslutar själv används begreppet ”arbetsordning”. När det gäller instruktioner för hur verksamheten ska bedrivas i olika avseenden används begreppet riktlinje eller program. Begreppet ”generella beslut” som används i nuvarande 3 kap. 12 § KL fyller enligt utredningen inte någon funk- tion och har därför valt att endast använda begreppet ”riktlinje”. Utredningen föreslår att den fysiska kommunala anslagstavlan ska ersättas med en webbaserad anslagstavla. Begreppet ”anslå” som används är inte anpassat till en virtuell miljö och framstår dess- utom som alltför konkret och för tankarna till den fysiska anslags- tavlan. Visserligen föreslår utredningen att begreppet ”anslagstavla” ska finnas kvar. Begreppet ”anslå” kan dock utgå. Det kan ske genom omskrivningar av de bestämmelser där det förekommer. I nuvarande kommunallag används begreppet ”han” som person- genus för att beteckna någon som kan bli jävig eller kan överklaga, 6 kap. 24 och 25 §§ KL, 9 kap. 4 och 5 §§ KL och 10 kap. 4 § KL. ”Hon”, ”henne” och ”hennes” förekommer inte alls i kommunal- lagen. I en modern lag är det inte längre acceptabelt att endast nämna Det kan i flera fall åtgärdas genom omskrivningar. är detta inte möjligt. Det skulle då kunna övervägas att an- vända det neutrala begreppet ”hen”. Utredningen gör dock bedöm- ningen att ordet ännu inte är så etablerat att det går att använda i lagtext. Det ska också tilläggas att om utredningen ska använda sig av begreppet ”hen” i lagtexten skulle det dessutom finnas behov av att tillämpa genitivet av ”hen” vilket är ”hens” samt objektsformen av personligt pronom vilket är ”henom”. Dessa begrepp är än mindre etablerade än ”hen”. Utredningen föreslår därför att i de fall omskrivningar inte kan ske av bestämmelserna genom att använda funktionella termer, ska i bestämmelserna läggas till ”hon”, ”henne” eller ”hennes”. Begreppet ”kungöra” är ett begrepp som innebär att något görs känt eller tillkännages för en bredare allmänhet. Begreppet kan dock uppfattas som svårbegripligt och det saknas en enhetlig legaldefini- tion av det. När begreppet används måste det därför följas åt av en beskrivning av var, när och hur kungörandet ska ske. Värdet av begreppet kan därför diskuteras. Det gäller särskilt om en ny kom- munallag ska utformas med ett medborgarperspektiv. Det är dess- utom medborgarna som kungörelserna riktas till. Även dessa, och inte bara de som ansvarar för kungörandet, bör förstå lagstiftningen. Ordet kungöra bör därför undvikas så långt möjligt. I de fall kungörelsen riktar sig till de förtroendevalda bör i stället begreppet ”kallelse” användas, se avsnitt 16.11.1. I övriga fall bör ”tillkännage” bättre uttrycka vad som avses. I ett fall bör dock ordet ”kungöra” tills vidare kvarstå och det är i fråga om kungörande av kommunala föreskrifter (3 kap. 30 § KL). I 8 kap. 19 § RF och i lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar (kungörandelagen) används fortfarande nämligen begreppet kungörande. På motsva- rande sätt bör ordet ”kungöra” i kommunallagen vikas för tillkänna- givande av kommunala föreskrifter. I nuvarande kommunallag används begreppet ”funktionshinder”. Regeringen har i propositionen Bristande tillgänglighet som en form av diskriminering gjort bedömningen när det gäller diskriminerings- lagen att uttrycket ”funktionshinder” bör bytas ut mot ”funktions- nedsättning”.30 Det uttrycket används i huvudsak numera av berörda intresseorganisationer och det är också det ord som används i den svenska översättningen av FN:s konvention om rättigheter för per- soner med funktionsnedsättning, liksom i termbank med rekommenderade begrepp och termer. Utredningen föreslår därför att ”funktionshinder” ersätts med ”funktionsnedsättning”. Både begreppet ”bestämma” och begreppet ”besluta” används i nu- varande kommunallag. Begreppet ”bestämma” används främst när det handlar om större frågor som inte är särskilt avgränsade och ”besluta” när det gäller mer detaljerat angivna frågor. När det gäller vissa bestämmelser i 5 kap. KL används emellertid ”bestämma”, ”fullmäktige bestämmer”, även när det gäller mer detaljerat angivna frågor, t.ex. hur många ledamöter som fullmäktige ska ha, hur många ersättarna ska vara, sammanträdestider m.m. I flera av dessa fall är detta sådant som arbetsordningen ska reglera. Fullmäktige beslutar således i dessa frågor mer indirekt. Utredningen har stannat för att inte ändra detta språkbruk. Med anledning av vad som angetts ovan om begreppet föreskrift har utredningen på flera ställen utmönstrat begreppen ”föreskriva” och ”föreskrifter”. Utredningen föreslår t.ex. att fullmäktige i en arbetsordning ska ”bestämma” vad som i övrigt ska gälla för bl.a. full- mäktiges sammanträden.31 2013/14:198. 31I nuvarande 5 kap. 64 § KL anges att fullmäktige i en arbetsordning ska meddela de ytter- ligare föreskrifter som behövs för fullmäktiges sammanträden och handläggningen av ären- dena. Begreppet ”myndighetsutövning” nämns i elva paragrafer i nuvaran- de kommunallag. Hur begreppet uttrycks varierar i viss utsträck- ning inom lagen. Begreppet används också i annan lagstiftning såsom regeringsformen och förvaltningslagen. har i sitt betänkande En ny förvalt- ningslag föreslagit att begreppet ska utmönstras ur förvaltnings- lagen då begreppet ansågs otydligt och svårt att fastställa vad det står för.32 Utredningen har i sin lagtekniska översyn också övervägt om ”myndighetsutövning” i de enskilda paragraferna skulle kunna ersät- tas med ett annat begrepp eller åtminstone uttryckas mer enhetligt. Utredningen har emellertid funnit att det inte är lämpligt att ändra begreppet ”myndighetsutövning” endast i kommunallagen eftersom det förutom i våra grundlagar även återfinns i annan lagstiftning. Utredningen anser att frågan bör behandlas i ett sammanhang och att den bör avvakta beredning av Förvaltnings- lagsutredningens förslag. Begreppet ”förrätta” förekommer i samband med olika val av för- troendevalda eller andra uppdrag, t.ex. upphörande av förtroende- uppdrag. I vallagen används begreppet ”hålla” i stället för ”förrätta” och ”röstmottagare” i stället för ”valförrättare”. Begreppet ”för- rätta” används visserligen i en del annan lagstiftning, t.ex. folk- omröstningslagen (1979:365), men kan uppfattas som något ålder- domlig. Utredningen föreslår därför att begreppet ”förrätta” genom- gående i kommunallagen byts ut mot begreppet ”hålla” som är mer lättläst och lättförståeligt och dessutom förekommer i vallagen. Ut- redningen föreslår vidare att ”val har ägt rum” ska ersättas med ”val har hållits”. 32 SOU 2010:29 s. 103 ff. Lag eller annan författning I kommunallagen hänvisas till andra lagar på olika sätt, bl.a. ”i denna lag eller i särskilda föreskrifter” (1 kap. 1 § KL), ”lag eller annan författning” (3 kap. 5 § KL), ”någon annan författning” (3 kap. 22 § KL). Att ersätta alla sådana hänvisningar med en generell bestämmelse som skulle uttrycka att avvikande regler i förhållande till kommunallagen har företräde, bedömer utredningen som mindre lämpligt. Det skulle ha sämre informativt värde och det kan i enskilda fall ifrågasättas hur en sådan regel förhåller sig till det kommunala självstyret. Utredningen anser i stället att hänvisning- arna i möjligaste mån ska göras på ett enhetligt sätt. Normalt sett bör med hänsyn till det kommunala självstyret avvikande eller kom- pletterande bestämmelser till kommunallagen framgå av lag (8 kap 2 § första stycket 3 RF). Det kan även finnas föreskrifter i andra författningar som kommuner och landsting måste förhålla sig till och som kan begränsa eller påverka tillämpningen av kommunal- lagen. Det förekommer att sådana bestämmelser framgår av förord- ning. När det gäller avgiftsmakten tillhör den t.ex. i grunden riks- dagens primära lagområde (8 kap. 2 § första stycket 2 RF) men rätten att besluta föreskrifter kan också delegeras till regeringen (8 kap. 3 § RF). Vidaredelegation av föreskriftsmakten till myndigheter före- kommer också som påverkar kommuner och landsting även om det huvudsakligen sker inom specialreglerade områden utanför kommu- nallagens tillämpning. Trots att det normalt sett därför bör finnas stöd i lag för till kommunallagen kompletterande bestämmelser eller för att reglerna i kommunallagen ska kunna ge vika, kan det alltså förekomma föreskrifter i främst förordning som avviker från eller kompletterar kommunallagen. Utredningen har därför valt att som huvudregel använda begreppet ”lag eller annan författning” där det är lämpligt för att omfatta även andra föreskrifter än lag, främst förordningar. I den nuvarande kommunallagen används uttrycket ”vunnit laga kraft”. I senare lagstiftning som bl.a. , vallagen, utlän- ningslagen (2005:716) och skatteförfarandelagen (2011:1244) har begreppet ”fått laga kraft” vunnit insteg. Utredningen har därför valt att använda det modernare uttryckssättet ”fått laga kraft”. I kommunallagen hänvisas till sekretessregler på varierande sätt. I vissa fall hänvisas till specifika bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen (t.ex. 3 kap. 16 och 18 §§) eller allmänt till den lagen, (bl.a. 3 kap. 30 §, 6 kap. 19 a § och 7 kap. 12 § KL). I andra fall används uttrycket ”sekretess enligt lag” (5 kap. 22 § KL). Hänvis- ningarna bör enligt utredningens mening inte variera i sådan ut- sträckning. Det är dessutom förenat med vissa svårigheter att med hänvisningarna täcka in alla bestämmelser om sekretess. Utredning- en anser att uttrycket ”sekretess” är tillräckligt för att markera att det finns bestämmelser, främst i offentlighets- och sekretesslagen, som måste beaktas. Uttrycket avser endast lagreglerad sekretess. Av- talsrättsliga förpliktelser eller andra inte lagreglerade regler om tyst- nadsplikt eller konfidentiell behandling omfattas inte. Utredningen föreslår därför att man i kommunallagen använder begreppet ”sekre- tess” i stället för ”sekretess enligt lag” eller andra uttryckssätt. Utredningen har när det gäller nuvarande 7 kap. 12 § KL behållit nuvarande uttryck ”med iakttagande av föreskrifterna i offentlig- hets- och sekretesslagen” då den bestämmelsen avser inte endast sekretessbestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen utan också övriga bestämmelser i den lagen. Bestämmelser om jäv finns i nuvarande 5, 6 och 9 kap. KL. Utred- ningen har i sitt arbete med den lagtekniska översynen konstaterat att det finns vissa ålderdomliga begrepp i jävsbestämmelserna, t.ex. olägligt uppskov. Utredningen har därför övervägt om dessa begrepp skulle kunna ersättas med mer moderna uttryckssätt. Eftersom dessa begrepp även återfinns i bl.a. förvaltningslagen har utred- ningen emellertid funnit att det inte är lämpligt att ändra dessa begrepp endast i kommunallagen. sitt betänkande En ny förvaltningslag föreslagit ändrade lydelser för bestämmelserna om jäv.33 Utredningen anser att frågan bör be- handlas i ett sammanhang och att den bör avvakta beredning av förslag. 18.8Närmare om de olika kapitlena Kommunallagen föreslås som berörs ovan bestå av 13 kapitel. I det följande beskrivs nyheterna i de olika kapitlen. I redogörelsen nedan hänvisar utredningen till kapitel i den nuvarande kommunallagen på följande vis: x kap. KL. När utredningen hänvisar till kapitel i den föreslagna kommunallagen görs det på följande vis: x kap. [rubrik på nya kapitlet]. Grunderna för den kommunala verksamheten Utredningens förslag: I kapitlet om grunderna för den kommu- nala verksamheten ska de mest grundläggande principerna om självstyrelse och demokrati finnas. En bestämmelse ska föras in i kapitlet om att beslutande- rätten utövas av valda församlingar. En hänvisning till regerings- formens regler om saklighet och opartiskhet ska också föras in. I inledningskapitlet regleras i nuvarande kommunallag frågor om den kommunala indelningen och medlemskap. I kapitlet regleras även att kommuner och landsting sköter kommunala angelägenheter på demokratins och den kommunala självstyrelsens grund. I översynen har kapitlets roll som en allmän portalingång till kommunallagen gjorts mera tydlig. Bara de mest grundläggande principerna om kom- munal självstyrelse och demokrati ska finnas med här. Utredningen föreslår en ny bestämmelse om att beslutande- rätten utövas av valda församlingar som utses av de röstberättigade. Genom att den placeras i detta kapitel lyfts det mest centrala i lagen fram: att kommuner och landsting är demokratiskt styrda organ. I paragrafen tydliggörs att även andra organ som nämnder 33 SOU 2010:29. kan fatta beslut. Att den beslutande församlingen benämns fullmäk- tige framgår i föreslagna 3 kap. 1 §.