sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — menade vidare att det i agerande inte fanns mer av ”sadomasochistisk kompo- nent” än hos andra sexuellt perverterade. delade uppfattning att begått övergreppen under inflytande av psykisk abnormitet som var jämställd med sinnessjukdom och att han var i oundgängligt behov av sluten psykiatrisk vård. Domstolen dömde för ofre- dande, otukt med barn och otuktigt beteende men ogillade åtalet för försök till dråp. Beträffande dråpförsöket uttalade domstolen bland annat att det var utrett att haft könsligt um- gänge med pojken och att han tagit struptag på honom när denne gjorde motstånd och skrikit men att det, bland annat med hänsyn till utlåtande, inte var bevisat att han avsett att döda pojken. Gärningen bedömdes i stället som otukt med barn av grov beskaffenhet. Domstolen överlämnade till sluten psykiatrisk vård. senare överfördes till i där han vårdades fram till dess att han försöksutskrevs . Han flyttade därefter till för studier vid Samernas folkhögskola men omhändertogs på grund av berusning och återfördes till i , se nedan 4.3. flyttades till Säters sjukhus varifrån han försöksutskrevs . Han flyttade då till . misstänktes för försök till dråp på en man som han hade en tillfällig homosexuell kontakt med i . hade enligt förundersökningsprotokollet slagit en stekpanna i huvudet på mannen och tilldelat honom ett flertal kniv- hugg mot kroppen. Av protokollet framgår vidare att mannen blödde från flera sår på kroppen och att han hade fått mycket allvarliga skador på ena lungan, levern och magsäcken. Åklagaren beslutade om åtalsunderlåtelse med motiveringen att brottet hade begåtts under inflytande av själslig abnormitet och att stod bakgrund, vård och diagnoser under sluten psykiatrisk vård. Åtal var därmed inte påkallat av sär- skilda skäl. beslutade åklagare vid flera ytterligare tillfällen om åtalsunderlåtelse för bland annat bedräge- rier och narkotikaförseelser. dömde för bland annat grovt rån, mordbrand, grovt bedrägeri och grov stöld till sluten psykiatrisk vård. Av domen framgår att han tillsammans med MA, som han senare skulle ange som medgärningsman vid två av morden, hade trängt in hemma hos en bank- direktör och dennes familj. Medan stannade kvar i bostaden med bankmannens hustru och den 11-årige sonen tog MA med sig bankmannen till banken och tvingade denne att lämna över pengar. hade dödshotat familjen och varit aggressiv. Han hade bland annat huggit med en kniv i bankfamiljens möbler och väggar. Brottet bedömdes som grovt rån. Av domen framgick även att anlagt eld i den kiosk han ägde tillsammans med MA:s mor i syfte att få ut försäkringspengar, vilket bedömdes som mordbrand och grovt bedrägeri. Slutligen hade stulit från sin arbetsgivare, en bingohall i . Av domen framgår att påstod att det i själva verket var MA som maskerad hade rånat efter ett arbetspass i bingohallen. Tingsrätten satte emellertid ingen tilltro till uppgifter och dömde honom för grov stöld. Inför påföljdsbestämningen inhämtade domstolen ett så kallat § 7-intyg daterat . I intyget uttalade överläkaren att hade en homosexuell beroende- problematik i förhållande till MA och att hade ”sadistiska bisarra sexuella fantasier”. Enligt hade en påfallande svårighet att ange händelser i både nutid och dåtid. Med hänvisning till den brottslighet som hade dömts uttalade att det var ”anmärkningsvärt att han inte åtalats på nytt för sådana brott”. ansåg att det förelåg en grav personlighetsstörning och förordade en rättspsykiatrisk undersökning, vilket tingsrätten beslutade om. I utlåtandet över undersökningen daterat ut- talade överläkaren vid Statens rättspsykia- bakgrund, vård och diagnoser triska klinik i att var svår att diagnostiskt kategorisera utifrån de psykopatologiska mekanismer han före- tedde men att hans grundpersonlighet bar drag av organisation på så kallad borderlinenivå. Han ansågs allvarligt depressiv med själv- mordstankar. led enligt av ett sexuellt perverterat beteende med sadomasochistiska drag i kombina- tion med allvarlig impulskontrollstörning samt tendens till regression. I samband undersökningen beskrev fantasier om sexuellt våld mot sonen i bankfamiljen. Sammantaget bedömde att det i vissa situationer kunde föreligga ”en icke obetydlig farlighet”. Enligt hade begått gärningarna under inflytande av psykisk abnormitet av så djupgående natur att den måste anses jämställd med sinnessjukdom. Han var i oundgängligt behov av sluten psykia- trisk vård och behövde långvarig psykoterapi. Tingsrätten bestämde, i enlighet med slutsatserna i utlåtandet, påföljden till sluten psykia- trisk vård. Sedan överklagat tingsrättens dom beträffande mordbrand, grovt bedrägeri och stölden mot bingohallen ändrade tingsrättens dom på sådant sätt att åtalet för mordbrand och grovt bedrägeri ogillades då det inte ansågs styrkt att hade orsakat branden. Det finns efter denna dom inte några andra domar mot förrän morddomarna. Däremot har gjort sig skyldig till vissa brott, såsom tillgreppsbrott, olovlig körning och vapenbrott, vilka synes ha avskrivits med hän- visning till själsliga abnormitet. Vid en visitation av rum på vårdavdelningen på beslagtogs barnpornografiska filmer. Det kan noteras att sådant innehav inte var straffbart. 4.3Sture kontakter med psykiatrisk vård och psykoterapi psykiatriska sjukhistoria sträcker sig tillbaka till tonåren. Vår redogörelse i denna del bygger i huvudsak på journal- uppgifter, domstolshandlingar och andra handlingar som till exem- bakgrund, vård och diagnoser pel utlåtandena över rättspsykiatriska undersökningar 1991 och 2013. började missbruka lösningsmedlet trikloretylen. Han remitterades 1966 av skolläkaren till Barn- och ungdomspsykiatriska kliniken i efter att ha ”chockerat sina skolkamrater med homosexuellt uppträdande” och varit mycket olycklig över detta. Vid testning bedömdes han bland annat vara normalbegåvad, ha vissa anpassningssvårigheter, ha ett självhävdelse- behov samt ”viss dramatik”. Man bedömde att hade neurotiska besvär till följd av homosexualiteten, lämpliga för psyko- terapi, och han remitterades för sådan behandling. Av journaler framgår att samtalen i huvudsak rörde hans homosexuali- tet. Efter fyra samtal bröts psykologkontakten på initiativ. accelererade missbruket av trikloretylen och kombi- nerades med alkohol och sporadiskt med cannabis. vårdades under tre perioder –1968 på barn- och ungdomspsykiatriska kliniken vid i , första gången efter att själv ha sökt hjälp för depressiv sinnesstämning med självmordstankar. Ett bakomliggande huvud- problem uppgav han själv vara homosexualitet med dragning till yngre pojkar, något som bland annat lett till polisingripande. Han erhöll samtalsterapi. Han studerade vid tid- punkten vid pojkinternatet Fjellstedska skolan. uppgav i samtalsterapin initialt att man i familjen under hans uppväxtår aldrig hade talat om känslor och upplevelser. modifierade han sin familjeskildring till att bli mer positiv. I journalen beskrevs hans vilja att suggerera och hypnotisera andra pojkar på avdelningen. Det noterades även att han hade makabra fantasier. I samband med en behandlingskonfe- rens beskrevs han som falsk, dubbelnatur, ljugande och med ett behov att befinna sig i centrum. Under och mellan vårdtillfällena missbrukade han alkohol och lösningsmedel. Han arrangerade även en rituell självmordsscen som avbröts av vårdpersonalen. Jämfört med tidigare bedömningar, där neuros relaterad till homosexualite- ten dominerade, fokuserade Uppsalakliniken i sin bedömning mer på missbruk, personlighetsstörning och makabra fantasier. bakgrund, vård och diagnoser Behandlingen bestod av insulinterapi, fentiaziner (antipsyko- tiskt läkemedel) och samtalsterapi. Utskrivningsdiagnosen var de- pressiv reaktion av neurotisk art. Han överfördes till fortsatt öppen- vård på hemorten. Efter att dömts till sluten psykiatrisk vård, se ovan 4.2, överfördes han till i där han vårdades . försöks- utskrevs han . Vid en sådan försöksutskrivning påbörjade han studier vid Samernas folkhögskola i . Under behandlades han med kvinnligt könshormon för att dämpa sexualdriften. I samband med förundersökningen i Stegehuis-ärendet framkom att hade attackerat en skolkamrat med strypgrepp men att detta aldrig polisanmäldes. noterades att han hade miss- brukat alkohol, hasch, sömnmedel och lösningsmedlet trikloretylen på folkhögskolan. Sedan han hittats medvetslös till följd av missbruket återfördes han till i . överfördes han till hemlands- tinget och till Säters sjukhus för fortsatt psykiatrisk tvångsvård. Utskrivningsdiagnosen från var en ospecifik diagnos om avvikande och omogen personlighet. Vid inskrivningen på Säters sjukhus noterades i inläggningsjournalen bland annat att hade uppgett att han haft goda uppväxtförhållanden och ett gott förhållande till såväl föräldrar som syskon. Han påbörjade vid Säters sjukhus psyko- terapi , åtminstone under delar av den efter- följande vårdtiden. Flera olika terapimetoder användes. I journalen anges Leuners tekniker (där patienten får föreställa sig mentala bilder), hypnoterapi (där patienten under terapin försätts i hyp- nos), avslappning samt rationell insiktsterapi (som kan ses som en föregångare till dagens kognitiva beteendeterapi). Av journalerna framgår att behandlingen ledde till minskad ångest och färre homo- sexuella drömmar. I senare journalanteckningar uppges att psyko- terapin väckte så starka känslor hos att samtalen fick begränsas till att bli mer ytliga. försöksutskrevs från och började samma höst på vuxengymnasiet i . Efter dråpförsöket , se ovan 4.2, togs han åter in på . Han uppgav att han under Uppsalatiden hade använt bakgrund, vård och diagnoser centralstimulerande läkemedel samt sniffat. blev han på nytt försöksutskriven men försöksutskrivningen avbröts 1975 sedan gjort ett självmordsförsök. –1976 gick också i regelbunden psykoterapi. Hans terapeut bedömde att homosexualiteten fyllde en viktig funktion i neuros men att han under terapin förbättrades och att ångesten och självmordsbenägenheten minskade. Efter en ny period med försöksutskrivning, nu utan större pro- blem, skrevs ut från 1977. Utskriv- ningsdiagnosen blev persona pathologica (avvikande personlighet, att jämställa med personlighetsstörning enligt dagens diagnossätt- ning). hade under en längre och psykoterapeutisk behandling i öppenvård vid Säters sjukhus. Han försämrades psykiskt med ökad ångest, överförbrukning av det lugnande medlet Sobril och drogmissbruk, framför allt amfetamin men även beroendefram- kallande läkemedel. tog han kontakt med en av överläkarna på på grund av ökande ångest och rädsla för att inte kunna behärska sig i samband med att han känt dragning till en yngre pojke. Läkaren rekommenderade att avsluta medici- neringen med Sobril och i stället återgå till psykoterapi. 1990 re- mitterades till den psykiatriska öppenvården i för ställningstagande om fortsatt Sobrilmedicinering och samtal av stödkaraktär. medicinering ändrades inte. 4.4.1Psykoterapins omfattning och inriktning Sedan 1991 dömts till sluten psykiatrisk vård, se ovan 4.2, togs han på nytt in på . Han uttryckte tidigt efter intagningen att han önskade psykoterapi. in- ledde överläkaren regelbundna läkarsamtal med en gång . utökades samtalen till . bakgrund, vård och diagnoser som läkarsamtal, men benämns som psykoterapi, något som tyder på att sessionerna då hade fått en annan karaktär. Någon specifik psykoterapeutisk metod angavs inte i journal- anteckningarna. Vid kommissionens möte med berättade han att ingen specifik metod användes utan att det huvudsakligen handlade om att han som psykoterapeut lyssnade på berättelser under cirka två sessioner . Ett genomgående tema för den psykoterapi som erhöll var att psykoterapeuten skulle ha tillit till patienten och dennes berättelse. Tilliten grundade sig på uppfattningen att terapins syfte var att skapa insikt och förståelse. hade ett stort behov av att både i tal och skrift dela med sig av sina tankar, dröm- mar och fantasier. har i boken beskrivit hur minnesbilderna ”vällde fram”. I journalanteckningarna –1994 redogjorde huvudsakligen för framtoning under samtalen och hans reaktioner. Ett återkommande tema var känsla av utanförskap, ett annat hans ”dubbelnatur” präglad av tillmötes- gående respektive underliggande stormande känslor. omnämndes första gången att ”granskat sina barn- domsminnen”, då beskrivna som starka spänningar inom den stora syskonkretsen. självmordsbenägenhet diskutera- des. psykoterapi med fortsatte i samma omfattning . För att psykoterapin skulle kunna fortsätta med trots att denne skulle lämna Säters sjukhus, överfördes till den rättspsykiatriska kliniken i . Denna lösning fungerade dock inte. Bland annat ansåg att vårdklimatet i var sådant att psyko- terapin inte kunde bedrivas på ett optimalt sätt. Även var kritisk, bland annat mot Växjöklinikens stora restriktivitet gällande psykofarmaka. valde att återvända till Säters sjukhus. Av Växjöklinikens journalanteckningar framgår att man tyckte det var anmärkningsvärt att terapisessioner var så långvariga – ””. Det kan noteras att , som- maren 1994, erbjöd att flytta över till den rätts- psykiatriska verksamheten i , detta för att kunna återuppta den tidigare psykoterapeutiska kontakten. Överläkare ska enligt en journalanteckning bakgrund, vård och diagnoser ha kommit med ett liknande erbjudande till om att följa med honom till när han började arbeta där. Vid återkomsten till Säters sjukhus fick en ny psykoterapeut, psykologen . Hon berättade vid möte med kommissionen att hon motvilligt accepterade detta uppdrag från chefsöverläkaren. psykoterapiutbildning var grundad på objektrelationsteorin, se avsnitt 3.3.2. hade själv starka önskemål om att fortsätta den psykoterapi som in- letts av , ett önskemål som kliniken nu tillgodosåg. Hans motiv var framför allt att han behövde bearbeta sina sexuella perversioner, något som kontakterna med psykologen i samband med den rättspsykiatriska utredningen fått honom att inse. Under långa perioder bedrevs psykoterapisessionerna . Enligt journalen varade varje session , ibland längre. Psykologen , som vikarie- rade för , berättade vid kommissionens möte med honom att det var som styrde terapisessionerna både i fråga om frekvens och längd – åtminstone när inte fanns på plats. Många av sessionerna ordnades i hast, vilket kunde gå ut över andra patienter. Samtalen byggde ofta på utförligt skriftligt material som producerat mellan sessionerna. Redan från med började kontakta henne per telefon i hemmet för att tala om den stora hopplöshet han kände. förekom det att kontaktade henne per telefon vid anfall av till exempel ångest, multipel personlighet eller när hade gjort självskadeförsök, ofta . Likaså förekom telefonkontakter under semestrar. upplevde, enligt vad hon uppgett vid möte med kommissionen, som en synnerligen krä- vande patient som saknade förståelse för att andra patienter också kunde ha behov av psykoterapeutens insatser. I ett tillsynsärende 1994 beskrev hur psyko- terapin på ”bygger på en psykodynamisk tradition där fram- för allt den engelska så kallad Independent tradition eller Middle- group influerar det teoretiska tänkandet. […] Kontakterna kan vara av både stödjande karaktär och mer insiktsbetonade och de flesta terapier med våra patienter är en kombination av dessa båda”. bakgrund, vård och diagnoser Ungefär hälften av patienterna på kliniken hade någon form av individuell samtalskontakt. Innehållet i terapeutiska samtal med beskrivs endast översiktligt i den medicinska journalen. förde därutöver anteckningar som hon förstörde sedan hon använt dem i den handledning som psykologen gav henne inom ramen för utbildningen till legitimerad psykoterapeut. lät skriva ut delar av anteckningar. Av utskrifterna framgår att berättade om olika mord han utfört, också sådana som han aldrig åtalades för, och om gömslen. Han återförde morden till barndomsupplevelserna kring den döde brodern , som aldrig existerat enligt vad som senare framkommit. Han beskrev utförligt sin ångest, depression, sitt vemod och andra känslor i anslutning till morden och han talade ofta i bilder. Mot bakgrund av att både och gick i handledning hos de var psykoterapeuter finns det anledning att beröra och hennes roll i psykoterapi. gick i egen terapi hos , som var psykolog med en så kallad neofreudiansk inriktning. betonade betydelsen av barndomstrauman, framför allt sexuella övergrepp, som orsak till psykiska problem i vuxenlivet. Hon ansåg att djupliggande, bortträngda minnen kunde tas fram i terapi och förespråkade en psykoanalytisk behandlingsmetod i det syftet. fram- höll dåliga föräldrar som orsak till psykiska problem i vuxenlivet och att psykoterapeutens uppgift var att lösa upp banden till de dåliga objekten/föräldrarna. Hon talade vidare om regression under den terapeutiska processen där den sjuka personen återknyter till den tidiga barndomens upplevelser. var aldrig anställd eller på annat sätt formellt knuten till Säters sjukhus men hade genom handledningen av psykoterapeuterna en stark anknytning dit. I sin handledning av och intresserade hon sig för det hon kallade Simonillusionen. Denna handlade om föräldrarnas makabra hantering av ett dödfött barn, , där som barn tvingades delta i ritualen. har vid möte med kom- missionen berättat att när började berätta om mord betonade under handledningen bakgrund, vård och diagnoser vikten av att i psykoterapin ta upp traumatiska barndomsupp- levelser. besökte Säters sjukhus och . Baserat på det skriftliga material som fick från och samt ett par telefonsamtal som hon hade med skrev hon ett bok- manuskript med . Avsikten med boken var att visa hur den terapeutiska processen fungerade, hur den för- djupades och hur tidigare omedvetna sammanhang framträdde allt tydligare. Boken publicerades aldrig. Ett fördjupningsarbete vid psykologiska institutionen på universitet av (hette hon ) 1994 ger viss inblick i hur man på Säters sjukhus såg på psykoterapin. Hon arbetade som psykolog på Säters sjukhus och hade bland annat under semester samtal med . I sitt fördjupnings- arbete beskrev att en central uppfattning var att de som begått svåra våldshandlingar som vuxna kunde ses både som offer – genom tidiga traumatiska upplevelser – och förövare. Aggressivitet är ett uttryck för rädsla och vanmakt. Psykoterapins syfte var att minska förövarens behov av våld som uttrycksmedel för att återgestalta barndomstrauman. Därigenom skulle patienten bli mindre farlig. I ett daterat sakkunnigutlåtande, som använts i resningsprocessen, beskriver docenten hur man i behandling använt den kontroversiella terapiformen recovered memory therapy. Vid kommissionens möten med och framhöll de dock att de aldrig hade hört talas om denna terapiform. Enligt dem användes inte heller återgestaltningsterapi (re-enactment therapy) eller regressionsterapi som specifika psykoterapeutiska tekniker. Vid kommissionens samtal med läkare och vårdpersonal vid den rättspsykiatriska kliniken i fick vi också höra att dessa speci- fika terapibenämningar aldrig användes. En medpatient, som kom- missionen samtalat med och som genom terapin med ansåg sig ha fått stor hjälp med att utveckla strategier för att på ett konstruktivt sätt hantera personliga relationer och situationer, upp- gav likaledes att termerna bortträngda minnen, återgestaltning eller recovered memory therapy aldrig användes i behandlingen. Där- emot talade om psykiska försvarsmekanismer. bakgrund, vård och diagnoser I journalen använde vårdpersonalen ofta termerna regression och återgestaltning. När det i journalerna antecknades att regredierade avsågs förmodligen att han fick kontakt med sidor hos sig själv som han inte ville känna till. Med återgestaltning avsåg man ett sätt att uttrycka sig. När ord inte räcker till visar man det man vill uttrycka i till exempel aggressiva handlingar. Detta synsätt var vanligt på Säters sjukhus. Även själv an- vände i boken termerna förträngda minnen, regression och återgestaltning för att beskriva sina psykologiska reaktioner och symtom. 4.4.2Olika teman som behandlades i psykoterapin Terapiuppgifter om skräckupplevelser under barndomen De tidiga journaluppgifterna om uppväxt- och familjeförhållanden saknar tydliga skuggsidor. Det finns inga påståenden om att han skulle ha utsatts för sexuella övergrepp av vare sig föräldrarna eller något av syskonen under barndomen. I en journalanteckning betecknades terapin av över- läkaren som ”stormande” med starka och plåg- samma känsloupplevelser samt minnen av skräckupplevelser under barndomen. Det beskrevs hur det i familjen hade funnits en sexuell gränslöshet och att och flera av syskonen hade ut- satts för sexuella övergrepp av båda föräldrarna och en äldre bror. berättade i terapin också om att modern hade gjort flera försök att ta livet av honom. uppfattade att var inne i en mycket intensiv bearbetningsfas, fylld av svår ångest. Han ansåg att avtäckandet av barndomsminnena hade inneburit ”en klar framgång för den terapeutiska processen”. I journalanteckningar berättas åter- kommande om de traumatiska barndomsupplevelserna. Som ett led i terapin överlämnade till viss littera- tur, till exempel en bok om en mottagning för pojkar som hade varit utsatta för sexuella övergrepp. skrev själv en notis, som bifogats journalen, om hur han hade läst sammanställning av Simonillusionen. I notisen vävde han samman med en av de alternativa personligheter bakgrund, vård och diagnoser han hade , , och med sina erfarenheter av de båda föräldrarna. Han kopplade också dessa upplevelser till ”de pojkar jag dödade”. Enligt frammanades dessa tankar av analyserande text. () handlade samtalen bland annat om hur Simonillusionen hade ”avtäckts och avslöjats”. I egen skildring av barndomsupplevelser, be- gångna mord och psykoterapi i boken spelar Simon- illusionen en central roll. Vid kommissionens möte med uppgav han att boken skrevs som ett led i psykoterapin. Den byggde på anteckningar som han själv och hans psykoterapeut förde i anslutning till terapisessionerna. I boken beskrev hur relationen till terapeuten präglades av ”närhet” och ”levande kontakt”. Under semesteruppehåll uttryckte sin intensiva längtan till nästa session. Han beskrev att terapin handlade om ett gemensamt arbete. I en senare bok han skrev till- sammans med sin bror 2009 har han dock be- skrivit boken på följande sätt. Jag skrev den hög på Rohypnol. I ett rasande tempo, mellan terapi- sessioner, polisförhör och vallningar kom den till […] Kvarblivelse beskriver ingenting annat än lögnen. Är en del av den. Vid kommissionens möten med och har de båda beskrivit hur uppenbarligen upplevde ett oerhört stort behov av att frekvent och länge tala om sina tidi- gare och aktuella upplevelser. För båda var det uppenbart att delvis fabulerade och det var svårt att skilja på fantasier och verklighet. Båda beskriver sin roll som huvudsakligen lyss- nande och ingen av dem ansåg att deras roll som terapeut var att reda ut vad i berättelser som var sant och inte. När morderkännandena kom var det i stället polis och åklagare som hade denna uppgift. Även andra som kommissionen samtalat med har berättat att de inte trodde på mest dramatiska historier om sin uppväxt, framför allt inte om Simonhändelsen. uppgav till exempel att denna berättelse möjligen kunde symboli- sera andra problem i relationerna till föräldrarna. sade sig inte heller ha trott på Simonberättelsen eller andra trauma- tiska barndomsberättelser. bakgrund, vård och diagnoser Regression och återkallande av minnen under psykoterapin som terapeut refererade till hur under terapisamtalen hade regredierat kraftigt och därigenom fått ökad kontakt med tidigare händelser i sitt liv. Termerna ”regrediera” och ”re- gression” återkommer sedan ofta och det beskrevs hur ofta lyckades regrediera under terapi- sessionerna. Under regressionen frigjorde han minnen av dels trau- matiska barndomsupplevelser, dels brottsliga gärningar begångna som vuxen. Minnena beskrevs som ”oerhört intensiva”.