sou · H3B33 · 2015-02-13 00:00:00 — –besluta om tilläggsersättning till dem som deltar i eftersök (35 a §), –besluta om älg eller hjort som avlivats vid eftersök under fredningstid ska destrueras eller tas om hand (36 §), samt –omhänderta vilt av vissa arter som avlivats vid eftersök under fredningstid och överlämna viltet till eller (42 §). anger i de allmänna råden att bör underrätta berörd jakträttshavare när man har tagit emot en anmälan om att vissa djur skadats eller dödats i trafiken. Varför har uppgifter på jaktområdet? Det finns inte något entydigt svar på frågan varför har arbetsuppgifter på jaktområdet. I förarbetena berörs utförarfrågan sporadiskt eller inte alls. En bidragande orsak till detta kan vara att polisen sedan gammalt haft uppgifter med anknytning till jakt och att de äldre bestämmelserna har meddelats i stadgor och förordningar. I den utsträckning dagens lagregler bygger på äldre förordningar finns oftast inga andra motiv än vad som kan utläsas av rättsregelns syfte. Som framgått har vissa uppgifter vid eftersök av vilt. Med eftersök menas de åtgärder som vidtas enligt jaktlagstiftningen för att av djurskyddsskäl spåra upp och avliva skadat vilt, exempelvis om ett djur skadeskjuts vid jakt eller skadas i trafiken. Syftet med att jakträttshavaren ska underrättas om ett djur skadas vid jakt på ett jaktområde och sedan tar sig in på ett annat jaktområde (jfr 28 § jaktlagen) är att ge honom eller henne möjlighet att ta till vara det fällda viltet. Att ska ta emot underrättelsen torde ha att göra med att jakträttshavaren ibland inte kan nås. En mer vidsträckt underrättelseskyldighet ansågs kunna bli svår att uppfylla (NJA II 1987 s. 699 f.). För eftersök av trafikskadat vilt finns en rikstäckande frivillig eftersöksverksamhet, som kallas Nationella . Organisationen fungerar som ett samarbetsorgan mellan flera olika myndigheter och organisationer. Syftet med att ansvarar för organisation och samordning av rådets verksamhet är att långsiktigt garantera verksamheten och ge den stabilare administrativa och ekonomiska förutsättningar (prop. 2008/09:191 s. 11). Det bärande skälet till att får ge någon annan i uppdrag att genomföra själva eftersöket är att man vanligtvis saknar den kompetens som krävs (a. prop. s. 15). Av förarbetena framgår inte uttryckligen varför uppgiften att låta avliva farligt vilt (jfr 9 § jaktlagen) ska ligga hos och inte hos någon annan myndighet. Detsamma gäller uppgiften att avliva eller fånga moderslösa årsungar av vissa djur (jfr 30 § jaktförordningen). I båda fallen rör det sig dock om nödliknande situationer där åtgärderna behövs för att avvärja angrepp från farligt vilt eller av djurskyddsskäl (se NJA II 1987 s. 689). Frågan om uppgifter på jaktområdet bör flyttas till någon annan myndighet har inte övervägts i tidigare lagstiftningssammanhang. lämnade inget förslag med hänsyn till den korta utredningstiden (SOU 2002:117). Bör uppgifterna flyttas från ? har, som vi har sett, en rad olika uppgifter på jaktområdet. I praktiken handlar det dock nästan uteslutande om att ta emot underrättelser om viltolyckor med motorfordon och att vidta åtgärder för att djuret ska kunna spåras upp och avlivas. De andra uppgifterna har ett nära samband med eftersöksverksamheten och är så sällan förekommande att de i praktiken saknar betydelse. Den enskilda uppgiften att ansvara för att eftersök av älg, hjort och annat vilt som skadas i trafiken genomförs har enligt vår bedömning en förhållandevis svag koppling till de polisiära kärnuppgifterna. Ur ett helhetsperspektiv finns det dock starka skäl för att ska ha kvar sina uppgifter på jaktområdet. Att polisen ska ta emot anmälningar om att trafikolyckor inträffat är enligt vår uppfattning uppenbart. Polismännen säkrar olycksplatsen, hjälper skadade, leder om trafiken och förhindrar ytterligare skador. Allt detta ingår i polisens uppgift att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Beröringspunkter finns också med polisens uppgift att utreda brott. Frågor om någon har gjort sig skyldig till brott mot exempelvis trafikförordningen kan uppkomma i samband med trafikolyckor. är också den som är inblandad i en trafikolycka skyldig att kontakta polisen och märka ut olycksplatsen, se 40 § första stycket jaktförordningen. Till detta ska läggas att , genom sina regionala kommunikationscentraler, har den jourberedskap som krävs för att ta emot underrättelserna. Samarbetet inom ramen för Nationella har inneburit att polisen främst har samordnande och ledande uppgifter på jaktområdet. Själva eftersöken genomförs av särskilt utsedda jägare. En renodling av den dominerande sysslan på jaktområdet kan därför redan sägas ha ägt rum. Vår bedömning blir därmed att det inte finns skäl att gå närmare in på frågan om vissa enskilda uppgifter – som är försumbara i sammanhanget – bör flyttas till någon annan myndighet. De skäl som talar för att flytta enstaka uppgifter på jaktområdet har inte sådan tyngd att det finns skäl att gå fram med ett sådant förslag. Vår bedömning är därför att bör ha kvar sina uppgifter på jaktområdet. 7Polismyndighetens övriga uppgifter med inriktning på djur Vår bedömning: bör ha kvar sina arbetsuppgifter enligt lagen (1933:269) om ägofred och rennäringslagen (1971:437). Även andra författningar än de som har tagits upp i det föregående innebär att har uppgifter som avser djur. Vi tar nu ställning till om dessa uppgifter bör flyttas till någon annan myndighet. Vilka är uppgifter? tar i vissa situationer emot anmälningar om att någon har tagit hand om eller avlivat ett djur. Sådana bestämmelser finns bl.a. i ägofredslagen och rennäringslagen. Om kor, får och andra s.k. hemdjur olovligen kommer in på annans mark tillämpas en ordning som liknar vad som gäller för hittegods, se 52–57 §§ ägofredslagen. Markägaren får ta hand om djuret, men ska underrätta den som äger djuret eller, om han eller hon inte är känd, kungöra omhändertagandet i en ortstidning. Om djurägaren inte hör av sig ska omhändertagandet anmälas till polisen. Polisens uppgift enligt ägofredslagen består alltså i att ta emot anmälningar. Polisen ska också ta emot djurrelaterade anmälningar i en annan situation, nämligen om någon dödar hundar som stör renskötseln. När renar befinner sig inom betesområde då renskötsel är tillåten, övriga uppgifter med inriktning på djur ska hundar som inte används i renskötseln hållas kopplade eller instängda, om inte medger annat (93 § rennäringslagen). Detsamma gäller i princip även när renar flyttas. En hund som jagar eller på annat sätt ofredar renar i områden när renskötsel är tillåten får dödas av renägaren, om hunden inte kan tas omhand. Den som dödat hunden är skyldig att möjligt anmäla detta till polisen. Anmälningsskyldigheten är straffsanktionerad. Varför har fått uppgifterna? Att har fått ansvaret för att ta emot anmälningar om bortsprungna lantbruksdjur respektive hundar som dödats vid renskötsel beror främst på att motsvarande regler gällde på näraliggande rättsområden, nämligen hittegods- och jaktlagstiftningen. Enligt äldre rätt var det tillräckligt att ett omhändertagande enligt ägofredslagen kungjordes. Någon anmälan till en myndighet behövde inte göras, se 57 § i dess lydelse före . I samband med att polisen fick ansvar för att ta emot förlustanmälningar enligt lagen (1938:121) om hittegods gjordes motsvarande ändringar i ägofredslagen. Av förarbetena framgår inte om någon annan myndighet hade kunnat vara ett alternativ (NJA II 1938 s. 743 f.). Till skydd för renskötseln har det funnits en rätt att döda hundar som jagar renar. Men tidigare hade den som använde sig av rätten inte någon skyldighet att underrätta polisen, se 38 § lagen (1928:309) om renbete. Bestämmelser om detta infördes i samband med att rennäringslagen antogs. I det betänkande som låg till grund för införandet av lagen noteras att motsvarande regler gällde enligt jaktlagstiftningen (SOU 1968:16 s. 241). Utförarfrågan diskuteras inte i propositionen (prop. I departementspromemorian Upphävande av ägofredslagen m.m. (Ds 2002:33) föreslogs att ägofredslagen ska upphöra att gälla och att lagen om hittegods ska tillämpas också på hemdjur som kommit in på annans mark. Förslagen har inte lett till lagstiftning. Enligt talade mycket för att uppgiften att ta övriga uppgifter med inriktning på djur emot anmälningar borde lyftas bort från polisen. Men med hänsyn till det arbete som pågick med att avskaffa lagen och till att det rörde sig om ett fåtal ärenden lämnade inte några förslag till förändringar (SOU 2002:117 s. 82). ifrågasatte även den polisiära relevansen i polisens arbetsuppgift enligt rennäringslagen. Även här rörde det sig dock om frågor som sällan blir aktuella för polisens del. Utredningen valde därför att inte arbeta vidare med frågan (a. bet. s. 83). Bör uppgifterna flyttas från ? De aktuella arbetsuppgifterna förekommer inte alls eller ytterst sällan och saknar därmed betydelse för . En fråga som inställer sig är förstås om lagstiftning som används så sällan bör upphävas eller arbetas om. Som nämnts, har förslag också lagts fram om att upphäva lagen om ägofred. Det ligger dock utanför vårt uppdrag att lägga fram nya förslag på det området. Lagen om ägofred har anknytning till hittegodsområdet. På motsvarande sätt kan frågor om det har varit tillåtet för en renägare att döda en hund väcka frågor om ansvar för skadegörelse enligt 12 kap. 1 § . Vi ser det också som troligt att den hundägare som förlorat sin hund vänder sig till polisen. Det sagda leder till vår slutsats att bör ha kvar sina nuvarande uppgifter enligt ägofredslagen och rennäringslagen. Vårt förslag: Författningsändringarna ska träda i kraft . Äldre bestämmelser ska gälla i de ärenden där det före ikraftträdandet har meddelats ett beslut om att omhänderta ett djur med stöd av djurskyddslagen (1988:534). Äldre bestämmelser ska också gälla om ett ärende enligt lagen (2007:1150) om tillsyn över hundar och katter har inletts vid före ikraftträdandet. I detta kapitel lämnar vi förslag till när de nya bestämmelserna bör träda i kraft och vilka övergångsbestämmelser som bör införas. Författningsändringarna bör träda i kraft . kommer länsstyrelserna att ta över de flesta av uppgifter enligt såväl djurskyddslagen som tillsynslagen. Detta ställer enligt vår bedömning krav på att länsstyrelserna ges rimlig tid för att i olika avseenden kunna förbereda sig för de nya uppgifterna, bl.a. när det gäller rekrytering av personal och utbildningsinsatser. Länsstyrelserna behöver för att ingå avtal med externa entreprenörer om bl.a. transport och förvaring av de djur som omhändertas och där länsstyrelserna nu ska verkställa sina egna beslut. behöver också ges tid att, om så krävs, anpassa de avtal som har ingått med externa entreprenörer till de nya, lägre, volymer av djur som följer av förslagen att begränsa polisens uppgifter som rör den praktiska hanteringen av djur efter ett omhändertagande. Enligt allmänna processrättsliga principer ska de nya bestämmelserna tillämpas genast efter ikraftträdandet. Det innebär att bestämmelserna ska tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att bestämmelserna trätt i kraft. Eftersom det inte är lämpligt att flytta över de ärenden som redan handläggs hos till länsstyrelserna krävs övergångsbestämmelser. När det gäller djurskyddslagen bör de äldre lagbestämmelserna fortsätta att gälla i de ärenden i vilka eller före ikraftträdandet har meddelat beslut om att omhänderta ett djur. ska alltså i dessa ärenden verkställa beslut om såväl omhändertagande av djur som verkställighetsåtgärder efter ett sådant omhändertagande, t.ex. försäljning av djuret. ska också besluta om återbetalning av de kostnader som har uppkommit på grund av omhändertaganden av djur som har beslutats före ikraftträdandet. Motsvarande övergångsbestämmelser bör gälla även för ärenden enligt tillsynslagen. Vid den lagtekniska utformningen av övergångsbestämmelserna bör man dock ta hänsyn till att ärendena enligt de båda lagarna kan inledas på olika sätt. Något särskilt behov av övergångsbestämmelser finns i övrigt inte. En utredning ska redovisa konsekvenserna av sina förslag. Bestämmelser om detta finns i 14–15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474). Om utredningen föreslår nya eller ändrade regler ska konsekvensutredningen innehålla de uppgifter som framgår av 6–7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. Av kommittédirektiven framgår att vissa konsekvenser ska belysas särskilt. Där sägs att det är en viktig del av uppdraget att utreda de ekonomiska förutsättningarna för att föra över uppgifterna till en annan huvudman. Vi ska således, enligt kommittédirektiven, redovisa de kostnader som polisen har för de uppgifter gällande hantering av djur som föreslås överföras till en annan huvudman, beräkna de kostnader som en ny huvudman kan antas få och tydligt redogöra för hur dessa har beräknats, beräkna de hos polisen kvarvarande kostnaderna för handräckning, och föreslå hur kostnaderna hos en ny huvudman ska finansieras. Vi har också valt att redovisa konsekvenserna för djurskyddet, eftersom det angetts som en utgångspunkt i kommittédirektiven att en eventuell överföring av uppgifter till annan huvudman inte ska leda till sämre djurskydd. Vårt uppdrag är, som sagt, att utreda om polisens uppgifter när det gäller djur kan flyttas till en annan huvudman för att förstärka den centrala polisverksamheten. De förslag som har lämnats innebär att flera av arbetsuppgifter enligt djurskyddslagen och tillsynslagen ska flyttas till länsstyrelserna. Vi har däremot gjort bedömningen att ska ha kvar sina nu- varande uppgifter på jaktområdet och på vissa andra näraliggande områden. Vilka berörs av förslagen? Förslagen innebär att uppgifter omfördelas inom statsförvaltningen. Detta får i första hand konsekvenser för och för länsstyrelserna. Kostnaderna ökar för länsstyrelserna, som får fler uppgifter, och minskar för , som befrias från uppgifter. Vi beräknar de ekonomiska konsekvenserna och föreslår en finansiering längre fram. Kommunerna och landstingen berörs inte. Ett kriterium som vi har använt oss av är att den mottagande myndigheten ska kunna utföra uppgiften lika bra eller bättre än utan att kostnaderna ökar, se kapitel 3–5. Kostnaderna eller intäkterna för staten bör därför inte påverkas totalt sett. Företag och andra enskilda påverkas i princip inte av förslagen. Det beror på att vi inte föreslår några ändringar i de bestämmelser som reglerar vad t.ex. lantbruksföretag och andra som äger eller håller djur ska göra för att uppfylla de krav som ställs på djurskydd och djurhållning. Vi föreslår inte heller några ändringar som innebär att företag och enskilda ska stå för en större del av tillsynskostnaderna. För företag och enskilda som missköter djur eller brister i tillsynen över en hund saknar det betydelse om eventuella åtgärder och sanktioner administreras av eller av länsstyrelserna. En grupp av företag som kan påverkas av förslagen är de , katthem och andra företag som anlitas av bl.a. för att transportera och förvara de djur som omhändertas. Länsstyrelsernas djurskyddsinspektörer och vissa medarbetare vid påverkas också. Vi återkommer strax till detta. Vår bedömning är att förslagen inte får några effekter av betydelse för företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt. Vilka konsekvenser får förslagen? I det följande redovisas de konsekvenser som vi bedömer att förslagen att flytta uppgifterna från till länsstyrelserna kommer att få. För en beskrivning av problemen och vad utredningen vill uppnå hänvisas till allmänmotiveringen i kapitel 3– 5. En bedömning av om särskilda hänsyn behöver tas när det gäller tidpunkten för ikraftträdande finns i kapitel 8. Längre fram beskrivs vilka alternativa lösningar som finns och vilka effekterna blir om någon reglering inte kommer till stånd. Där berörs också frågan om det finns behov av särskilda informationsinsatser. Utöver vad som anges i det följande medför förslagen inte några ökade kostnader eller minskade intäkter för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda. Vi kan inte se att förslagen innebär några samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt. Förslagen bedöms inte medföra några konsekvenser för miljön. Inte heller bedöms förslagen medföra några konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företag, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen (jfr 14–15 §§ kommittéförordningen). Förslagen berör inte anslutning till Europeiska unionen och stämmer därför överens med de skyldigheter som följer av denna. Konsekvenser för kvalitet och effektivitet Vår bedömning: Förslagen bedöms på lång sikt få följande konsekvenser för kvalitet och effektivitet i statsförvaltningen: a)Kvaliteten och effektiviteten i handläggningen av vissa djurskyddsärenden bedöms öka jämfört med , b)Kvaliteten och effektiviteten i handläggningen av ärenden enligt tillsynslagen bedöms bli lika bra eller öka något jämfört med , c)Förvaring och annan praktisk hantering av de djur som omhändertas enligt båda lagarna kan ske något mer effektivt och med något högre kvalitet än , d)får bättre förutsättningar att arbeta effektivt och med högre kvalitet i kärnverksamheten, samt e)Djurskyddet blir oförändrat. En första fråga som utredningen har att ta ställning till är vilka konsekvenser förslagen får för kvaliteten och effektiviteten i statsförvaltningen i stort. Hur påverkas kvalitet och effektivitet på djurskyddsområdet? Den nya uppgiftsfördelningen mellan och länsstyrelserna innebär att länsstyrelserna, som har en central roll på djurskyddsområdet, får fler uppgifter och ett mer samlat ansvar för djurskyddet. Detta bedöms bidra till ökad kvalitet och effektivitet i hanteringen av de djurskyddsärenden som berörs av förslagen, främst omhändertaganden av djur och den hantering som följer när ett djur har omhändertagits. Det finns flera omständigheter som kan bidra till dessa effektivitets- och kvalitetsvinster. Bland dessa vill vi särskilt peka på att länsstyrelserna har bättre kompetens än bl.a. när det gäller djurskydd, veterinärmedicin och djurs beteenden och behov. En polisman har utbildning och särskild kompetens på andra områden än dessa. Detta talar för att länsstyrelserna kan utföra uppgifterna mer effektivt och med högre kvalitet än . Exempelvis har en djurskyddsinspektör med sin utbildning och yrkeserfarenhet naturligen bättre förutsättningar än en polisman att bedöma om en vanvårdad hund kan klara en transport. Dessutom kan djurskyddsinspektören i den beskrivna situationen på ett enkelt sätt samråda med en länsveterinär. Redan denna omständighet innebär ett utrymme för höjd kvalitet och en bättre effektivitet. En annan omständighet som vi bedömer kan leda till ökad effektivitet är att det mesta av ansvaret nu samlas hos en myndighet. Det dubbelarbete och de effektivitetsförluster som kan följa av att två olika myndigheter ska utföra arbetsuppgifter i ett och samma ärende begränsas nu så långt det är möjligt. Den djurskyddsinspektör som exempelvis beslutar att omhänderta ett djur på plats behöver alltså inte längre ta kontakt med vakthavande polisbefäl, vänta på att en polispatrull kommer till platsen, anvisa polismännen vilka djur som omfattas av beslutet och, vilket utredningen fått kännedom om, i något fall upplysa polismännen om vilka skyldigheter de har och vilka entreprenörer de kan kontakta för transport och för- I stället kan djurskyddsinspektören, som redan är insatt i ärendet, själv direkt ta kontakt med entreprenören för att verkställa omhändertagandet. Att myndighetsuppgifter enligt djurskyddslagen kan utföras mer effektivt och med högre kvalitet är förstås av värde ur ett djurskyddsperspektiv. Den samlade nivån på djurskyddet bestäms dock av en lång rad faktorer av såväl rättslig som utomrättslig art. Det skulle därför föra för långt att hävda att förslagen påverkar den samlade nivån på djurskyddet i . Vår bedömning blir därmed att djurskyddet inte påverkas av förslagen. Hur påverkas utförandet av uppgifterna i tillsynslagen? När det gäller ärendena enligt tillsynslagen bedöms effektiviteten och kvaliteten vara oförändrad eller öka något om länsstyrelserna anförtros uppgiften. Till grund för förslaget ligger uppfattningen att varje myndighet ska göra det den är mest lämpad för. De uppgifter som kräver en polismans kompetens och befogenheter – exempelvis att ur ett ordnings- och säkerhetsperspektiv hantera akuta situationer – ska polisen även i fortsättningen ansvara för. Men de områden där jag föreslår förändringar handlar, som redan poängterats, inte om detta utan om i huvudsak förvaltande och administrativa uppgifter som t.ex. beslutsfattande och praktisk hantering av djuren efter ett omhändertagande. Beslutsfattandet kommer i många fall att grunda sig på iakttagelser som gjorts av polismän vid ingripanden. Av de allmänna råden som har utfärdat framgår, som redan nämnts, att bedömningsgrunderna är konkreta, handfasta och situationsbundna (RPSFS 2009:1). Jag bedömer att har bättre förutsättningar än att hålla hög kvalitet vid sådant beslutsfattande. Länsstyrelsernas expertkompetens på djurskyddsområdet kan också leda till högre kvalitet i beslutsfattandet. Uppgiften att exempelvis bedöma om en hund som både är aggressiv och vanvårdad kan säljas eller skänkas bort efter ett omhändertagande är ett konkret exempel på en situation där har tydligt högre kompetens än . Det kan vidare antas att länsstyrelsernas utökade ansvar på det näraliggande djurskyddsområdet ger länsstyrelserna förutsättningar att bygga upp mer effektiva rutiner för såväl den praktiska hanteringen av omhändertagna djur som själva ärendehandläggningen. Detta illustreras bäst av att en hund som omhändertas med stöd av tillsynslagen i praktiken ska hanteras på samma sätt som om hunden hade omhändertagits med stöd av djurskyddslagen, förutom den mentaltestning som även i fortsättningen ska utföras hos hundgrupper. Genom det utökade ansvaret på djurskyddsområdet får länsstyrelserna en större ärendevolym på djursidan och därmed också större erfarenhet av beslutsfattande och att lösa de praktiska situationer som uppkommer. Länsstyrelserna blir ännu tydligare expertmyndigheter på djurområdet. På kommer högre kompetens och större mängd liknande uppgifter enligt min bedömning att leda till en mer effektiv handläggning och en högre kvalitet i beslutsfattande jämfört med om beslut ska fattas av en polisman i yttre tjänst som bara någon enstaka gång ställs inför beslut att omhänderta en hund. För enskilda polismän är djuruppgifterna ovanliga inslag i arbetet, varför det kan krävas mer tid för inläsning och andra förberedelser än vid normalt förekommande arbetsuppgifter, samt kontakt med kollegor för att ta reda på vilken entreprenör man kan kontakta för att verkställa beslutet. Jag bedömer att sådana uppgifter kan utföras mer effektivt och med högre kvalitet om de ges till tjänstemän vid som mer återkommande tar ställning till om djur ska omhändertas och vet vilken entreprenör som ska kontaktas för transport och förvaring. I grunden handlar det om att uppgifter som förekommer kan ta att utföra på grund av ovana, brist på erfarenhet och liknande. Risken för detta minskar när liknande uppgifter samlas hos , som får möjlighet att skapa en totalt sett mer effektiv verksamhet. Det område där däremot har bäst kompetens – att ur ett ordnings- och säkerhetsperspektiv hantera akuta situationer – påverkas inte av förslagen. Alla sådana uppgifter ska även i fortsättningen utföras av . Länsstyrelserna får i och med sitt utökade myndighetsansvar en större volym på djurverksamheten och på så sätt den erfarenhet som krävs för att kunna upprätthålla en god kompetensnivå hos medarbetarna.