sou · H3B389 · 2015-10-16 00:00:00 — Självklart är de betydelsefulla också för hur nationerna re- producerar och förvaltar kollektiva minnen, bl.a. genom museer. Först efter 1905 är det nuvarande gränser som gäller, något som sällan problematiseras i relation till de statliga museerna och deras samlingar. förefaller inte de långa perioderna av skif- tande och konfliktfyllda grannrelationer vara särskilt närvarande i synen på museernas betydelse för bilden av . Detta skiljer ut från många andra länder som mer aktivt förhåller sig till nationens historia av makt och underordning, gränsförflyttningar och nationsombildningar i skildringar av sin samtida identitet. 5 Till exempel följdes de många omlokaliseringarna av Livrustkammaren , till den senaste placeringen i de nuvarande lokalerna 1978, av resone- mang om hur olika samlingar lämpligen hörde samman. Se , ”’Ett illa sett in- hysehjon’ – Livrustkammaren i norra ”, i Söderlind, red., Kongl. Museum, 114–122. Ordet museum är den latinska formen av grekiskans ”mouseion” som betyder ”åt muserna helgad plats”. I den antika mytologin var muserna gudinnor som beskyddade konsten, musiken, poesin och vetenskapen. Ett museum har således associerats med ett tempel för konst och bildning. samlingar i f. Kr. kallas ibland för världens äldsta museum, även om det knappast motsvarar ordets moderna betydelse. De Kapitolinska museerna i brukar räknas som de första museiinstitutionerna. De grundades och blev offentliga , tätt följda av Vatikanmuseerna. började ordet museum användas mer allmänt för att beteckna platsen där tidigare privata samlingar av värdefulla, sällsynta eller märkliga föremål gjordes tillgängliga för en offent- lighet, framförallt gällde detta konst och naturaliesamlingar.6 Det är således från vi kan börja tala om museer som något som inrättas i särskilda lokaler och som har den kombinerade uppgiften att samla, visa och bevara föremål. Det är också sådana institutioner som fortsättningsvis benämns ”de äldsta museerna” i denna text. De äldsta museerna är sprungna ur olika typer av enskilda sam- lingar, ibland skapade och nedärvda . Kunglig- heter och aristokrater samlade unika kulturhistoriska objekt såsom antikviteter, konst, fornsaker, mynt och inte minst vapen och rust- ningar.7 Ofta fanns samlingarna i ägarnas hem eller i alla fall i pri- vata miljöer, bara ibland fick utvalda personer tillträde för att stu- dera konsten eller skulpturerna.8 Föremålen kunde också visas upp tillfälligt som ett slags kuriosakabinett i slutna sammanhang. De första svenska museerna har sina ursprung i sådana kungliga samlingar. Även om de från början inte var nationella museer så initierades samlingarna med uttalat syfte att minnas händelser och symboler som var knutna till nationen. Dock saknades det först ambitioner att tillgängliggöra de kungliga samlingarna och därför kan samlandet inte definieras som museiverksamhet i detta skede. 6Se , uppslagsordet ”museum”. med Livrustkammaren (Livrustkammaren, 2003), s. 11–38. 8Till exempel , som på sin resa i och bl.a. i sällskap med konstnärerna , fick tillträde till de kungliga rummen på för att beundra antika skulpturer (se Söderlind, Kongl. Museum, s. 80 ff.). Samlingen som la grunden till Kungliga Myntkabinettet bestod av äldre mynt som lät samla in 1572 för att bevisa rätt till riksvapnet med . Danske kungen hade efter upplösning upptagit de i sitt vapen och det tolkades som att danskarna hade intentioner att göra anspråk på . Även Livrustkammaren, som bygger på en annan kunglig sam- ling, räknar sig som ett av äldsta museer. Det som avses är startskottet för systematiskt samlande ”till en evig åminnelse”, som uttryckte det när han lät bevara några av sina dräk- ter från fälttåget i . Dräkterna skulle inte bara förva- ras i rustkammarens förråd. De var i sig minnen från historiska händelser eftersom de bar blodiga spår av de skador kungen hade tillfogats i strid.9 Både Kungliga Myntkabinettet och Livrustkammaren bygger på de slags samlingar som fanns inom många kungahus, men det dröj- de till mitten eller slutet av innan föremålen visades upp för en allmänhet. Faktiskt kom andra institutioner att öppna som museer flera tiotal år . startade systema- tiska insamlingar av naturalier, det vill säga föremål från naturen. Såväl vetenskapsmän som kungen och drottningen samlade och skänkte föremål. En första offentlig utställning av detta öppnade 1786, och kan därför räknas som det museum i som först förverkligades, även om det inte in- stiftades officiellt . Parallellt fördes en diskussion om att visa de kungliga konstsam- lingarna, det som blev Kongl. Museum och som från början om- fattade . Vi vet inte om själv hade för avsikt att inrätta ett museum, men under sin italienska resa –1784 besökte han dock , påvens museum i . Här fanns antik skulptur och konst som förmed- 9 med Livrustkammaren, s. 13. lade koppling till Roms historia och regenter så långt tillbaka i tiden som till storhetstid. Museet var publikt med dagliga öppettider och stora besökar- skaror. Det kom på så sätt att legitimera påvens position för en allt bredare allmänhet och inte minst för de män ur aristokratin i andra länder som snabbt insåg museets kraft och blev inspirerade till att följa exempel. betraktas som grunden till många av centrala konstmuseer, bl.a. i , i och i . I köpte en samling antika skulpturer till sitt planerade slott i . Men efter hans död kom de i stället att bli basen till det så kallade Kongl. Museum på , som blev en del av . visas de antika skulpturerna åter i lokalerna på i antik- museum. Initialt fanns en del tvetydigheter kring ägandet av sam- lingarna och frågan avgjordes slutligen i ett kungligt brev som fast- ställde att den döde kungens konstsamlingar skulle tillfalla staten och offentligheten. Ändå hade samlingarna en fortsatt stark kung- lig koppling genom att Kongl. Museum placerades på och förvaltades av hovstaterna. Staten som mottagare av donationer var sedan en viktig del av museibyggandet . Att samlingarna började visas offentligt innebär inte automatiskt att de var tillgängliga för alla. Till offentligheten räknades endast en liten del av befolkningen, närmare bestämt förutom de kungliga också hovet och aristokratins män, samt en visserligen växande borgarklass, men där de flesta fortfarande inte ingick.10 Personer med rätt rang kunde alltså få tillträde, de fick till och med festa i salarna, medan de som betecknades som sämre folk eller pöbel av- visades med hänvisning till att de drog in smuts som kunde förstöra föremålen.11 10Magnus , ”Offentligheten och skapandet av ett museum”, i Söderlind, red., Kongl. Museum, s. 39–42; , Från kungligt galleri till nationellt museum, s. 16. 11Per , : 1792–1992 (, 1992); Söderlind, red., Kongl. Museum, s. 94–113. Även om inte 1700-talets diskussioner ska förstås som tidiga versioner av senare debatter så kan man redan här se hur den seder- mera klassiska motsättningen mellan att visa och bevara framträder. Men sammanhanget väcker frågor om det egentligen är oro för föremålens bevarande som avses. Museitjänstemännens omtanke om föremålen uttrycks genom ett maktperspektiv där de privili- gierade fick studera, röra och festa i utställningslokalerna, medan övriga ansågs besudla konsten genom sin blotta närvaro. Denna konflikt mellan att nyttja den status som föremålssam- lingarna fick när de visades upp och att begränsa möjlig- heterna för oönskade besökare tycks ha hanterats med viss ambiva- lens. och kom flera av de kungliga samlingarna att röna allt mer offentligt intresse och de flyttades upprepande gånger mellan olika organisationer och lokaler. Idéhistorikern menar i sin avhandling att spännings- fältet mellan den kungliga sfären och olika medborgerliga initiativ, med föreningsväsende och nya offentliga rum som kaffehus och museer, samspelade och förstärkte varandra under perioden.12 Enskilda personers drivkrafter och intresse var de avsevärt viktigaste faktorerna för att offentliggöra prestigefulla samlingar . Men det var inga stora skillnader mellan samlingar i magasin och utställda föremål. Utställningarna var visserligen skyltfönster, men de visade upp objekten i sig utan någon samman- hängande berättelse eller kronologi. Till exempel beskriver den första vägvisaren till Kongl. Museums utställningar museets rum och skulpturer, men inte i den ordning som besökaren möter dem på plats, utan i en hierarkisk stege med de mest praktfulla verken sist.13 Texten var uppenbarligen inte avsedd att läsas under själva vandringen, utan den skulle fungera helt fristående från ett besök. Idéerna om kungligt och sedermera nationellt samlande av före- mål som skulle visas upp för en (begränsad) allmänhet kan betraktas som embryot till ett offentligt musei- byggande. När kungliga samlingar donerades till staten befästes det offentliga ansvaret för att finansiera och förvalta detta material, vil- ket också ökade intresset för att utveckla ett förhållningssätt till 12Widén, Från kungligt galleri till nationellt museum, s. 17. 13Anne-Marie , ”Den första museivägledningen: Med inledning och kom- mentarer”, i Söderlind, red., Kongl. Museum, s. 48–64. samlingarna och utställningsmediet som sådant. började sakkunniga personer driva egna frågor när de arbetade med att för- valta samlingarna, vilket skapade egna inomveten- skapliga traditioner och idéer om museernas roll i samhället som stundom sammanföll med och i andra fall skilde sig från rådande politiska intressen. Samspelet mellan museiprofessionen och politi- ken är en viktig bakomliggande orsak och förutsättning för central- museernas tillkomsthistoria. 3.3Museerna under det långa Perioden från den till första världs- krigets utbrott benämns ibland det långa 1800-talet.14 Den industriella revolutionen sprids från till stora delar av väst- världen. Det är kapitalismens men också imperialismens och revo- lutionernas epok. Vetenskap, teknik och kommunikationer genom- gick en kraftig utveckling. växer nationalismen fram i samband med att de moderna nationalstaterna formeras. Perioden är av stor betydelse för uppkomsten av ett offentligt engagemang i musei- och utställningsverksamhet och beskrivs ofta som museibyggandets guldålder.15 byggdes en rad spektakulära museihus och allt fler öppna utställningar skapades. Regeringsformen 1809 klargjorde på ett tydligare sätt än tidigare gränserna mellan kunglig och statlig egendom och allt mer fördes gradvis över på staten, både materiellt genom donationer, ansvars- mässigt och finansiellt.16 Situationen för de tidigare kungliga sam- lingarna, som ständigt flyttade runt, var inte tillfredsställande. Med British Museum och som förebilder började flera personer argumentera för behovet av ett sammanhållet statligt museum. Tan- ken var att samla kulturföremål av nationellt intresse under samma tak, även om de ursprungligen kommit från olika slags samlingar. 14Termen myntades av den brittiske historiken . 15Det finns trots det anledning att ifrågasätta synen på staten som en stark aktör för museer och kulturarv . framhåller i stället statens roll som am- bivalent och svag. Se , Ansvaret för kulturarvet: Studier i det kultur- historiska museiväsendets formering med särskild inriktning på etablering 1872–1919 (, 2006), s. 47 ff. 16Jenny , Naturens palats: Nybyggnad, vetenskap och utställning vid 1866–1925 (, 1999), s. 36 f. Ett nytt nationellt museum Ofta framförs att har världens äldsta fornminneslagstift- ning genom Kongl. Mayst:s Placat och Påbudh Om Gamble Monumenter och Antiquiteter. Därmed framstår staten också som en stark aktör som medvetet drev kulturarvets bevarande. Både och agerade under 1800- talet för att göra denna berättelse om strategiskt historiebevarande trovärdig.17 Men hänvisningen till en lång bevarandetradition var dels ett sätt att taktiskt styrka argumenten för att staten borde ta på sig ett större ansvar för att förvalta och finansiera kulturarvet, dels ett sätt att legitimera en nationalistisk historieskrivning. Tydliga belägg saknas för att en sådan äldre tradition verkligen fanns. Tre av ledamöter blev statsråd och kom att ingå i regeringen , vilket visar på en nära relation mellan ämnesföreträdare och politiker . Parallellt bildades också , som från början omfattade en liten grupp män som ville sprida kunskap om forna storhetstider och skola fol- ket i fosterlandskärlek. De var helt inriktade på att skapa en natio- nell berättelse och såg ner på de gamla akademierna som fokuserade på enskilda konstobjekt i stället för på ”historien”.18 Detta kom också att få genomslag inom politiken. Även flera av ledamöterna av engagerade sig personligen i frågan om ett nytt och kan därför beskrivas som en viktig mötesplats för diskussioner och alliansskapande. Däremot var institutionen i sig passiv och agerade inte i museifrågan. Diskussioner om ett fördes livligt . Men processen blev lång. När 1816–1817 beslutade att statens konstsamling och Kongl. Museum skulle få medel för sin drift började staten ta på sig ett ansvar för att förvalta museer. Därefter vilade dock frågan om 17Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets () inrättades som en humanistisk motsvarighet till den naturvetenskapliga Kungliga Vetenskapsakade- mien. bildades i och drev en verksamhet baserad på nordistiska idéer, patriotism och nationsbyggande fornforskning. Förbundet upplöstes 1844 och dess arkiv togs omhand av . Se , Från kungligt galleri till nationellt museum, s. 69 ff., och Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 72 ff. 18Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 83 f. 19Widén, Från kungligt galleri till nationellt museum, s. 75 ff. Kungliga för de fria konsterna bildades och fick 1766 sin ställning fastlagen i ett riksdagsbeslut. då en motion om att bygga ett nytt museum lades fram i , vilket startade en ny intressevåg och konfliktfyllda diskussioner om museibygget som fortgick under ett femtontal år. Det statliga stödet till Kongl. Museum gav Vetenskapsakade- mien argument för ett motsvarande engagemang för naturaliesam- lingarna.20 Även i detta ämne fanns det kungligt intresse. förespråkade ett naturhistoriskt och vände sig till med frågan om de kunde ta sig an ett sådant projekt. En ny situation uppstod 1819 när privatpersonen och godsägaren donerade sin omfattande sam- ling av naturföremål till staten. Han ansåg att det behövdes ett naturhistoriskt museum av internationell klass. Vetenskapsakade- min som redan hade flera andra samlingar fick uppdraget att utreda frågan.21 fick samma typ av årligt statligt anslag som Kongl. Utveckling av museet dröjde dock eftersom var missnöjd med de förslag till museets placering som kungen erbjöd vid och Bergianska på . Samlingarna lagrades i stället i trånga lokaler i tills man 1828 på eget initiativ byggde ett nytt hus som kunde fungera som publikt museum vid norra delen av . antog med endast någon enstaka rösts majo- ritet motionen som dragits i långbänk om att ett nytt skulle byggas och anslog 500 000 Riksdaler Banco, som var en betydande satsning.22 Slutsumman landade dock på ett avsevärt högre belopp, nämligen 2 270 877 Riksdaler Riksmynt, vilket enligt omräkning myntreform inne- bär att anslaget tredubblades i förhållande till den ursprungligen avsatta summan. I det nya museet skulle statens konstsamlingar inrymmas tillsam- mans med samlingar från Kungl. , Livrustkammaren, samt fornsaker och myntkabinett. 20Kungliga () bildades efter internationella förebilder av en grupp män som var både vetenskapsmän och politiker. 21Beckman, Naturens palats, s. 40 ff. 22Skildringen av i det följande bygger på , Från kungligt galleri till nationellt museum, särskilt s. 185–212. nade 1866 fanns alla delar på plats utom Kungl. , som i stället fick sitt eget hus. Museet gjorde inledningsvis mer skäl för namnet än när samlingarna senare åter splittrades upp, men intresset kretsade mer runt konstsamlingarna än de övriga delarna. Det var inget tvivel om att konstsamlingarna prioriterades som nationellt kultur- arv både av samlarna själva och av staten. Men det framgår av riksdagstryck från att skilda grup- per i och ämnesföreträdarna viktade skälen för att bygga olika och att de utgick från skilda grunder. Initiativtagarna till museet, som var ämneskunniga, lyfte i första hand fram bildning och konst, medan beslut främst byggde på idén om museet som manifestation och nationell symbol. Ett tredje resonemang från några riksdagsledamöter handlade om nytta och att museet genom att öka människors välmående skulle stödja industrins utveckling och öka produktionen. Även att bygget skulle skapa arbetstillfällen fördes fram. Detta var dock en argumentationskedja som underkändes av bondeståndet som ansåg att finansiering av folkskolan borde prioriteras. Det fjärde temat som anfördes i riksdagsbehandlingen var att samlingar gömda i magasin var kapitalförstöring. Dels riskerade de att brytas ner fysiskt eftersom många magasinslokaler inte var lämpliga ur klimatsynpunkt, dels var det helt enkelt ett ”vinstbort- fall” att inte låta människor få uppleva konsten som skulle ha sådan positiv påverkan på sammanhållning i samhället och på hälsa. Till det lades att gömda samlingar inte skulle locka till sig i samma utsträckning som ett välskött museum. Slutligen argumen- terade ledamöter i utifrån perspektivet att det är en plikt mot framtidens generationer att bevara kulturarvet. Riksdagsbehandlingen om i mitten av 1840- talet var alltså den första gången som en museifråga behandlades utförligt i en politisk församling. I och med detta etablerades också en ny typ av statligt åtagande om att skapa och driva museer som förutom att förvalta och visa samlingar också skulle uppfylla vad vi skulle kunna kalla för samhällsmål. Till skillnad från utvecklades inte specifikt för att spegla den svenska naturalhistorien. Redan från början innehöll stora delar av samlingarna material från olika delar av världen. Även om inte hade kolonier i samma utsträckning som flera andra europeiska länder så levde i högsta grad det koloniala projektet, inte minst genom exploatering av re- surser i norr och genom upptäcktsresor. blev t.ex. en viktig publik kanal för polarforskningen och de svenska veten- skapsmännens vedermödor, vilket i sin tur var ett sätt att manife- stera nationell stolthet.23 I likhet med de kulturinriktade museerna sökte Vetenskaps- och samlingar sin fysiska plats på en central adress i huvudstaden, men kunde inte komma överens med staten om projektet. Därför köpte på eget bevåg det så kallade Westmanska huset vid . Museet öppnade för publik 1831 med zoologiska utställningar och succes- sivt infogades de botaniska och mineralologiska samlingarna. därefter fanns stora ombyggnadsplaner för att inrymma ett modernt naturhistoriskt museum i hela kvarteret. Vetenskaps- kalkylerade med att naturforskarna var långt framme på sina områden och att merparten av världens naturföremål redan hade samlats in, vilket borde betyda att satsningen på ett avpassat hus skulle bli en hållbar investering för lång tid framåt.24 var drivande för insamling, donationer och för att utveckla museet, medan staten visser- ligen ökade sitt anslag för att tillmötesgå en professionalisering av verksamheten, men i övrigt verkade bromsande för museets expan- sion. var relationerna ansträngda, ändå fick Aka- demien slutligen en stor del av den summa de äskat från staten för nya ambitiösa byggplaner. Museets tjänstemän började nu få löner som motsvarade andra statstjänstemän. Men i samband med den höjda ersättningen krävde ständer också motprestationer av museet för att i högre grad uppfylla politiska samhällsmål. I praktiken var det en ansats 23Beckman, Naturens palats, s. 54–62. 24Beckman, Naturens palats, s. 41–54. till styrning av verksamheten. Öppettiderna för allmänheten skulle utökas för att ge bättre tillgänglighet och entréavgiften skulle tas bort. Därefter var museet stängt för ombyggnaden, för att åter öppnas 1866, ungefär som på invigdes. Men hade växt ur sin kostym och påbörjade en ny kampanj för att få medel till att utöka museet. Efter många års utredningar landade byggnadskommittén i att det befintliga huset inte kunde byggas ut tillräckligt och att tomten ändå var för dyr. Utredningarna fortsatte dock länge och först presenterades ritningar för en ny museibyggnad i det mycket mer lantliga . Slutligen invigdes det nya museet 1916 i ett nytt och specialbyggt hus. hade redan från start en stark kopp- ling till universitetsvärlden och var väl förankrat i olika akademiska sammanhang. Även om relationerna inte var okomplicerade, bl.a. fanns strider om lönelägen och status i förhållande till , så var samlingarna viktiga för forskningen. Detta gjorde att museet framhöll sin roll inom forskningen, ofta på bekostnad av utställ- ningsverksamheten. Det publika uppdraget var inte främst för mu- seets forskare. Å andra sidan hade museet en universitetsförankring som de klassiska humanistiska museiämnena länge saknade.25 Staten värderade dock de publika uppdragen högre, vilket märks genom försöken till styrning av öppettider och entréavgifter, något som museet inte fullt ut hörsammade. Förutom naturvetenskaperna så var även etnografi länge ett ämne för . Varken etnografi eller etno- logi betraktades vid som kulturhistoriska forsknings- områden. Den nordiska allmogen eller människor med annan kul- tur än den västerländska passade helt enkelt inte in i idén om vilka som skapade kulturhistorien. utställningar fanns därför ofta på museer. På universiteten var det ibland en del av ämnet geografi, men utan stark akademisk status. Arkeologen och etnologen argumenterade för att det materialet var viktigt och att det brådskade med insamlingen eftersom ”naturfolken” snart skulle dö ut. 25 , Naturens palats, s. 92 ff. gjorde Stolpe en rad resor, såväl till museer i andra länder som till och då han också samlade in stora mängder med material, som ställdes ut i Arvs- furstens palats i . Därefter hade Stolpe en aktiv roll i en grupp som försökte påverka ledamöter att ge medel till ett separat etnografiskt museum. Ursprungligen sorterade de etno- grafiska samlingarna på till vertebrat- avdelningen, det vill säga ryggradsdjuren och blev det en egen avdelning med som föreståndare. Etnografin var populär hos publiken och hos pressen, bl.a. ge- nom kända upptäcktsresanden som , men inte väl sedd hos . För att stärka legitimiteten som akademiskt ämne framhöll Stolpe dess nära koppling till biologin och till de natur- vetenskapliga metoder som var under utveckling. Under de första decennierna bidrog populära utställningar på historiska till att både etnografi och etnologi också fick mer status i det akademiska systemet med professurer och exami- nationsrätt. Efter Stolpes död var avdelningens ställning inom Riks- museet oklar och när museet flyttade till följde inte den avdelningen med. De utställningarna drevs vidare självständigt och gjordes mer tillgängliga för publiken, men såldes lokalerna och utställningarna stängde för allmänheten.26 Efter ett riksdagsbeslut inrättades 1935 på och 1938 öppnades museet för allmän- heten. museets föreståndare skulle undervisa i etno- grafi på och genom fanns fortsatt en relation till . Båda dessa kopplingar upphörde formellt först . Statens eller enskildas kulturarv? uppstod en diskussion om relationen mellan det enskilda engagemanget som hade utvecklats i fornminnesföre- ningar och provinsmuseer runt om i landet å ena sidan och Vitter- hetsakademien och staten å andra sidan. 26 , Naturens palats, s. 143 f. cessivt flera fornminnesföreningar till och på så sätt närmade sig de folkliga och de vetenskapliga perspektiven varandra.27 väcktes nya frågor inom om gränsdrag- ningar mellan de regionala föreningarna och staten i form av ett offentligt , som var på väg att inrättas i det projekterade Nationalmuseum.28 Här fanns förutsättningar för att tillsammans skapa bättre metoder för bevarande av kulturarv, men det var också en grogrund för konflikter.