sou · H3B32 · 2015-01-29 00:00:00 — Den information som den behöriga myndigheten har fått tillgång till enligt artikel 17.5 fjärde stycket ska, på begäran av den behöriga myndigheten för den handelsplats där handeln sker, lämnas över till den myndigheten utan onödigt dröjsmål. 46 Se Consultation Paper, MiFID II/MiFIR, 22 2014, /2014/549, s. 235–236. En definition av direkt elektroniskt tillträde, motsvarande arti- kel 4.1.41 i MiFID II, bör tas in i lagen om värdepappersmark- naden. I lagen bör också bestämmelser om värdepappersinstitutens system och kontroller, motsvarande artikel 17.5, införas, liksom ett krav på att underrätta och ett krav på att bevara dokumentation. Möjligheten att begära ytterligare information om institutens direkta elektroniska tillträde regelbundet eller ad hoc ryms i möjlighet att få information enligt 23 kap. 3 § 1 lagen om värdepappersmarknaden. 6.10Institut som agerar allmän clearingmedlem Förslag: Regler motsvarande artikel 17.6 i MiFID II, tas in i lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Ett värdepappersinstitut kan vara allmän clearingmedlem (general clearing member i den engelska versionen) för andra personer. Detta innebär att institutet är den som är clearingmedlem hos en clearing- organisation och för kunders räkning clearar transaktioner i finan- siella instrument. Om clearingen avser t.ex. derivatinstrument enligt EMIR47 ställs krav på säkerheter. Institutet kommer då att behöva ställa säkerheter till clearingorganisationen i fråga och självt ta in motsvarande säkerheter från sina kunder. Ett värdepappers- företag som agerar allmän clearingmedlem ska enligt artikel 17.6 i MiFID II ha effektiva system och kontroller för att säkerställa en ordentlig utvärdering av att de kunder som tjänsten tillhandahålls åt är lämpliga. Företaget ska ha klara kriterier för vilka som kan godkännas som kunder och ställa lämpliga krav, t.ex. beträffande säkerheter, för att reducera riskerna både för företaget självt och för marknaden. Företaget ska också se till att det finns ett skriftligt avtal som klargör kundens och företagets respektive rättigheter och skyldigheter. 47 Förordning (EU) nr 648/2012. 7En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning Rådgivning avseende placeringar och investeringar regleras i flera olika lagar. I avsnitt 7.2 redovisas de olika reglerna och i avsnitt 7.3 beskrivs hur man kan åstadkomma en sammanhållen och överskådlig näringsrättslig reglering på detta område. I avsnitt 7.4 behandlas frågan om gränsdragningsproblem vad gäller rådgivning, marknadsföring och försäljning samt rådgivning om andra tillgångar än finansiella instrument. Detta kapitel rör rent nationella frågor och de ändringar som föreslås är inte föranledda av MiFID II. De förändringar som direk- tivet innebär på rådgivningsområdet rör främst ersättningar från tredjepart samt informations- och kompetenskrav. Dessa föränd- ringar behandlas i kapitel 8 respektive 9. Den huvudsakliga regleringen av rådgivning avseende placeringar och investeringar finns i lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter (rådgivningslagen) och i lagen (2007:528) om värde- pappersmarknaden. Men verksamhet som i sig kan innehålla moment av rådgivning regleras även i lagen (2005:405) om försäkrings- förmedling, lagen (2010:2043) om försäkringsrörelse, lagen (2004:46) om värdepappersfonder och lagen (2013:561) om förvaltare av alter- . En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning I rådgivningslagen finns dels civilrättsliga regler om rätt till skade- stånd, reklamation och preskription, dels näringsrättsliga regler om hur rådgivningen ska bedrivas. , fondbolag, försäkringsförmedlare och AIF-förvaltare är dock för en viss del av sin verksamhet undantagna från den näringsrättsliga regleringen i rådgivningslagen. Här börjar regleringen bli svårgenomtränglig. Värdepappersinstitutens rådgivning är helt undantagen från den näringsrättsliga regleringen i rådgivningslagen. Fondbolag, försäk- ringsförmedlare och AIF-förvaltare kan få tillstånd att bedriva sidoverksamheten rådgivning och ska då följa reglerna i lagen om värdepappersmarknaden. På den verksamheten ska rådgivnings- lagens näringsrättsliga regler inte heller tillämpas. Men för en del av den rådgivning som fondbolag, försäkringsförmedlare och AIF- förvaltare kan ägna sig åt behövs inget tillstånd till sidoverksamhet. En försäkringsförmedlares råd beträffande omplaceringar inom ramen för en försäkring anses vara en del av försäkringsförmed- lingen, och när fondbolag och AIF-förvaltare lämnar råd om fonder som de själva förvaltar är detta en del av deras kärnverksamhet som inte kräver något tillstånd till sidoverksamhet. På denna rådgiv- ningsverksamhet hos försäkringsförmedlare, fondbolag och AIF- förvaltare ska rådgivningslagens näringsrättsliga regler tillämpas. För att komplicera det hela ytterligare ska rörelselagstiftningen för respektive företag också tillämpas. För t.ex. försäkringsförmedlarna finns i lagen om försäkringsförmedling, med tillhörande föreskrif- ter, detaljerade regler avseende rådgivningen. När det slutligen gäller försäkringsbolagen gäller enbart rådgivningslagens bestämmelser, om bolagen lämnar finansiell rådgivning. Sammanfattningsvis ska olika regler tillämpas för verksamhet som, åtminstone ur kundens perspektiv, är relativt likartad. I det följande redovisas de olika regler som gäller för ovan nämnda företagstyper. 7.2.1Lagen om finansiell rådgivning till konsumenter I rådgivningslagen finns dels civilrättsliga regler om rätt till skade- stånd, reklamation och preskription, dels näringsrättsliga regler om hur rådgivningen ska bedrivas. Enligt 3 a § rådgivningslagen gäller dock inte den näringsrättsliga regleringen i 4 och 5 §§ följande situa- tioner. En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning –Fondbolag, med tillstånd för portföljförvaltning avseende finan- siella instrument, som lämnar investeringsrådgivning i finansiella instrument, såsom penningmarknadsinstrument och derivatinstru- ment. –Försäkringsförmedlare, som enligt 5 kap. 1 § första stycket lagen om försäkringsförmedling har fått tillstånd av Finansinspek- tionen att utöva sådan verksamhet som avses i 2 kap. 5 § första stycket 15 lagen om värdepappersmarknaden. Härmed avses bl.a. investeringsrådgivning till kund avseende andelar i investe- ringsfonder, värdepappersfonder eller sådana fondföretag som avses i 1 kap. 7 § lagen om värdepappersfonder eller andelar i specialfonder eller sådana utländska fonder som avses i 4 kap. 2 eller 3 § eller 5 kap. 6 § första stycket 1 eller andra stycket eller 11 § första stycket 1 lagen om förvaltare av alternativa investe- ringsfonder. –AIF-förvaltare enligt 3 kap. 2 § andra stycket 4 lagen om för- valtare av alternativa investeringsfonder. Som nämnts innebär detta att rådgivningslagens näringsrättsliga reglering inte alls ska tillämpas på värdepappersinstitutens råd- givning och inte heller på rådgivning som fondbolag, försäkrings- förmedlare och AIF-förvaltare bedriver som sidoverksamhet. Där- emot ska de näringsrättsliga reglerna tillämpas på rådgivning som bedrivs inom ramen för fondbolagens, försäkringsförmedlarnas och AIF-förvaltarnas ordinarie verksamhet, och som sagts i det före- gående ska även de näringsrättsliga reglerna i respektive rörelse- lagstiftning tillämpas på denna verksamhet. Rådgivningslagen är enligt 1 § tillämplig på finansiell rådgivning som en näringsidkare tillhandahåller en konsument och som om- fattar placering av konsumentens tillgångar i finansiella instrument eller livförsäkringar med sparmoment. En konsument definieras i 2 § som en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Definitionerna överens- stämmer med de definitioner som i övrigt finns i den konsument- rättsliga lagstiftningen.1 Det avgörande kriteriet för att bedöma om 1 Se bl.a. konsumentköplagen (1990:932) och konsumenttjänstlagen (1985:716). En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning en person är att betrakta som konsument är alltså om denne har handlat huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverk- samhet.2 har prövat frågan om en s.k. daytrader kan vara att anse som konsument. Första fallet avsåg en person som hade utfört ca 200 avslut på fem månader3 och det andra fallet avsåg en person som hade utfört ca 900 avslut under en tvåårsperiod4. Att dessa personer drevs av vinstsyfte uteslöt inte, enligt nämnden, att de ändå kunde betraktas som konsumenter. Däremot ansåg nämnden i båda dessa fall att de avsåg en kontinuerlig verksamhet med viss omfattning och av kvalificerad art. Nämnden fann därför att var och en av dessa per- soners handlande var att betrakta som en verksamhet av sådan eko- nomisk natur att den var yrkesmässig. Ärendena avvisades eftersom nämnden prövar endast konsumenträttsliga tvister. Lagen är inte avsedd att omfatta alla former av finansiell rådgiv- ning, utan är tillämplig på intressen som anses särskilt skyddsvärda ur konsumentsynpunkt. Lagen är därför begränsad till placerings- rådgivning avseende finansiella instrument eller livförsäkringar med sparmoment. Den är tillämplig på sådan finansiell rådgivning som rör finansiell verksamhet som innebär en beaktansvärd risk för att konsumenten, helt eller delvis, förlorar insatt kapital eller sätter sig i skuld. Med finansiella instrument avses överlåtbara värdepapper, penningmarknadsinstrument, fondandelar och finansiella derivat- instrument.5 Lagstiftningen kan enligt uttalanden i förarbetena även tillämpas analogivis, t.ex. vid investeringar i vissa typer av mera värdefullt lösöre, såsom guld och ädla stenar. Avgörande för bedömningen av om en analog tillämpning bör komma i fråga är om skyddsintresset för konsumenten framstår som likvärdigt med de fall som lagen är direkt tillämplig på, dvs. om placeringen i en viss typ av lösöre kan ses som en investering som är förenad med ett inte obetydligt mått av risktagande.6 2Genom lagen (1971:238) infördes rekvisitet huvudsakligen i konsumentsammanhang. 52 § rådgivningslagen som hänvisar till 1 kap. 4 § första stycket 1 lagen om värdepappers- marknaden. 6SOU 2002:41, s. 105 samt prop. 2002/03:133 s. 15. En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning I rådgivningslagen finns inte någon definition av vad som utgör finansiell rådgivning, men enligt förarbetena avses verksamhet som syftar till att lämna förslag om lämpliga tillvägagångssätt i ett visst sammanhang. Den rådgivning som avses ska vara individuell, och det förutsätts ett uppdragsförhållande mellan konsumenten och rådgivaren. Avgörande är om rådgivaren har uppträtt yrkesmässigt och om konsumenten har haft fog för att fästa tillit till de råd som har lämnats.7 Det ska alltså vara fråga om en individuellt präglad rådgivning som syftar till att lämna rekommendationer och hand- lingsalternativ som är utformade efter kundens särskilda behov och förutsättningar.8 Avsaknaden av en legaldefinition av finansiell råd- givning innebär att det i praktiken kan vara svårt att särskilja råd- givning från marknadsföring och försäljning. Ur ett konsument- skyddsperspektiv är det dock av väsentlig betydelse att kunna fastställa att det har varit fråga om just rådgivning, eftersom de kon- sumentskyddande reglerna i rådgivningslagen annars inte är tillämp- liga. Det krävs även att ett uppdragsförhållande föreligger. Flera fak- torer är av betydelse för uppkomsten av ett uppdragsförhållande. För det första har det betydelse hur företaget uppträder och marknadsför sig i förhållande till konsumenten. Genom att erbjuda konsumenten samtal med en privatrådgivare, en personlig bank- man eller liknande ger företaget också konsumenten befogad anledning att utgå från att företaget har för avsikt att tillhandahålla individuell finansiell rådgivning.9 Även företagets uppträdande i sina relationer med konsumenter har betydelse. För det fall konsu- menten efterfrågar rådgivning, och företrädaren för företaget lyssnar till konsumentens behov och önskemål för att därefter avge rekom- mendationer, bör ett rådgivningsuppdrag anses föreligga.10 Att det kan fastställas att det föreligger ett uppdragsavtal är bl.a. en förut- sättning för konsumentens skadeståndstalan. Lagen är inte tillämp- lig på råd som lämnas till en vid krets av personer, t.ex. via mass- media. Detta är i linje med att ren marknadsföring och ren försälj- ning också faller utanför lagens tillämpningsområde. 2002/03:133 s. 12 f. och 45 f. 2002/03:133 s. 13. 2002/03:133 s. 46. 2002/03:133 s. 12. En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning I 4 och 5 §§ rådgivningslagen ställs krav på hur näringsidkaren ska agera vid rådgivningen. Näringsidkaren ska enligt 4 § se till att den personal som lämnar råd har tillräcklig kompetens, att rådgiv- ningen dokumenteras och att dokumentationen lämnas ut till konsu- menten. De krav som ställs på rådgivaren i dessa hänseenden har preciserats i och föreskrifter och allmänna råd.11 Enligt 5 § ska näringsidkaren i sin rådgivning iaktta god rådgiv- ningssed och med tillbörlig omsorg ta till vara konsumentens in- tressen samt anpassa rådgivningen efter konsumentens önskemål och behov. Näringsidkaren ska enligt samma paragraf inte rekom- mendera andra lösningar än sådana som kan anses lämpliga för kon- sumenten och även avråda konsumenten från att vidta åtgärder som inte kan anses lämpliga. I 6 och 7 §§ finns civilrättsliga bestämmelser om skadestånds- ansvar, reklamation och preskription. Om näringsidkaren uppsåt- ligen eller av oaktsamhet orsakar konsumenten ren förmögenhets- skada kan näringsidkaren enligt 6 § bli skyldig att ersätta skadan. Vid oaktsamhetsbedömningen ska näringsidkarens handlande jäm- föras med vad som är ett önskvärt handlande. En utgångspunkt vid bedömningen är de skyldigheter som följer av 5 §, men varje av- vikelse från dessa skyldigheter utgör inte skadeståndsgrundande vårdslöshet.12 Enligt 7 § ska en konsument som vill kräva ersättning underrätta näringsidkaren inom skälig tid, och om konsumenten inte har väckt talan från rådgivningstillfället preskri- beras rätten till ersättning. Av 8 § rådgivningslagen framgår att utövar tillsyn enligt lagen. tillsynsområde är dock kraftigt beskuret genom att det anges att ut- övar tillsyn enligt lagen över de företag som har tillstånd från inspektionen för sin verksamhet. 11Finansinspektionens föreskrifter och allmänna råd om finansiell rådgivning till konsumen- ter [FFFS 2004:4] samt föreskrifter och allmänna råd om finansiell råd- givning till konsumenter [KOVFS 2004:5]. 2002/03:133 s. 31 och 54. En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning För värdepappersinstitutens rådgivning gäller, som nämnts, inte rådgivningslagens näringsrättsliga bestämmelser. I stället ska lagen om värdepappersmarknaden tillämpas. Det är framför allt bestäm- melserna i 8 kap. som blir aktuella. Begreppen konsument och näringsidkare används inte i lagen om värdepappersmarknaden.13 I stället har värdepappersinstituten att dela in kunderna i kategorierna professionella och icke- professionella kunder. Kriterierna för när en kund ska anses som professionell framgår av 8 kap. 16 och 17 §§. En konsument torde regelmässigt definieras som en icke-professionell kund. Kundindel- ningen har betydelse för i vilken omfattning uppförandereglerna i 8 kap. 21–27 §§ är tillämpliga. I de fall kunden klassificerats som icke-professionell följer långtgående skyldigheter vad gäller den information som ska lämnas till kunden (se 14 kap. i Finansinspek- tionens föreskrifter om värdepappersrörelse, FFFS 2007:16). En av de centrala bestämmelserna i 8 kap. lagen om värde- pappersmarknaden på rådgivningsområdet är den om inhämtande av uppgifter vid investeringsrådgivning och portföljförvaltning. Enligt denna bestämmelse, som återfinns i 23 §, ska ett värde- pappersinstitut, när det tillhandahåller investeringsrådgivning eller portföljförvaltning, hämta in nödvändiga uppgifter från kunden om dennes kunskaper och erfarenheter av den specifika tjänsten eller produkten samt om kundens finansiella ställning och investerings- mål. Den information som har inhämtats ska användas för att institutet ska kunna rekommendera investeringstjänster och finan- siella instrument som är lämpliga för kunden. Bestämmelsen kompletteras av 15 kap. i föreskrifter (FFFS 2007:16) av vilka bl.a. framgår att institutet inte får rekommendera investeringstjänster eller finansiella instrument till konsumenten, om denne inte har lämnat nödvändig information enligt 8 kap. 23 § lagen om värdepappersmarknaden. Ett värdepappersinstitut är skyldigt att dokumentera samtliga investeringstjänster, sidotjänster och transaktioner som det har 13 Begreppet konsument används dock i 16 kap. FFFS 2007:16 där de särskilda skyldig- heterna avseende rådgivares kompetens och dokumentationskraven preciseras när det gäller investeringsrådgivning till konsumenter. En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning genomfört.14 När det gäller investeringsrådgivning till konsumenter har utfärdat detaljerade föreskrifter om vad som ska dokumenteras respektive när dokumentation ska lämnas till konsumenten (16 kap. 9–18 §§ i FFFS 2007:16). Dokumenta- tionen ska bl.a. innehålla de uppgifter som inhämtats enligt 8 kap. 23 § lagen om värdepappersmarknaden samt uppgift om vilket eller vilka råd som lämnats och om konsumenten avråtts från en pla- cering. Dokumentationen ska lämnas till konsumenten i samband med det första rådgivningstillfället eller i nära anslutning till detta. Av 8 kap. 26 § framgår att värdepappersinstitutet även ska doku- mentera vad institutet och en kund kommit överens om när det gäller parternas rättigheter och skyldigheter samt övriga villkor för de tjänster som institutet ska utföra för kunden. Något krav på skriftligt avtal mellan institutet och kunden finns dock inte såvitt avser tjänsten investeringsrådgivning till en icke-professionell kund (jfr 13 kap. 5 § i FFFS 2007:16). har såvitt av- ser investeringsrådgivning till konsumenter utfärdat föreskrifter om kompetenskrav (16 kap. 2–8 §§ i FFFS 2007:16). Inspektionen har därvid fastställt att den personal som lämnar sådan rådgivning ska ha tillräckliga kunskaper i förhållande till den rådgivning som lämnas. Rådgivarna ska känna till innehållet i relevanta lagar och regler samt förstå och uppfylla de krav som rådgivningen ställer med utgångspunkt från rådgivningens inriktning, omfattning och svårhetsgrad. Kunskaperna ska omfatta vad rådgivningsansvar, etik och god rådgivarsed innebär och hur omsorgs-, avrådande- och dokumentationsplikten ska fullgöras. Rådgivarna ska därutöver kunna tillämpa kunskaper om sparande och placeringar i finansiella instru- ment och försäkringar. För att säkerställa att de kan uppfylla dessa krav ska värdepappersinstitutet se till att rådgivarna har genomgått och godkänts i ett kunskapstest, antingen via en från institutet fristående person eller genom ett test som är godkänt av en obe- roende granskare. ska fortlöpande kontrollera att rådgivarna har tillräckliga kunskaper. Slutligen ska institutet även säkerställa att rådgivarna har lämplig praktisk erfarenhet, bl.a. vad gäller kommunikation mellan personal och konsument. 14 8 kap. 12 § lagen om värdepappersmarknaden. En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning Försäkringsföretagens verksamhet regleras i försäkringsrörelselagen som kompletteras av försäkringsrörelseförordningen (2011:257) och föreskrifter från . Lagens 4 kap. reglerar försäkringsföretagens rörelse. Rörelsen ska drivas enligt god försäkringsstandard.15 Begreppet (tidigare god försäkringssed) definieras inte i lagen men tar sikte på ett kvali- tativt mått på verksamheten. Begreppet omfattar ett försäkrings- företags hela verksamhet: intern styrning och kontroll, organisa- tion och arbetsmetoder liksom extern verksamhet, såsom informa- tion, rådgivning och skadereglering. Några specifika bestämmelser som tar sikte på försäkringsföretagens rådgivning finns dock inte i denna lagstiftning. Som nämnts gäller rådgivningslagens bestäm- melser när ett försäkringsföretag lämnar finansiell rådgivning till konsumenter. För försäkringsförmedlare gäller lagen om försäkringsförmedling som kompletteras av förordningen (2005:411) om försäkrings- förmedling och av föreskrifter och allmänna råd om försäkringsförmedling (FFFS 2005:11). Liksom annan lag- stiftning på det finansiella området grundar sig lagen om försäk- ringsförmedling på ett EU-direktiv.16 En försäkringsförmedlare kan ägna sig åt rådgivning dels inom ramen för försäkringsförmedlingsverksamheten, dels som sidoverk- samhet enligt 5 kap. 1 § lagen om försäkringsförmedling. För råd- givning inom ramen för försäkringsförmedlingsverksamheten – dvs. råd om omdisponeringar inom en försäkring17 – finns inga begränsningar vad avser olika slag av tillgångar som förmedlaren kan lämna råd om, så länge den ryms inom den förmedlingsverksamhet som tillståndet avser. När det gäller rådgivning som sidoverksam- het får dock förmedlaren endast lämna råd om fondandelar. 154 kap. 3 § lagen (2010:2043) om försäkringsrörelse. 16Europaparlamentets och rådets direktiv /92/EG av om försäk- ringsförmedling. 2004/05:133 s. 48. En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning För rådgivning inom ramen för förmedlingsverksamheten gäller 5 kap. 4 § lagen om försäkringsförmedling. Enligt den bestämmel- sen ska förmedlaren iaktta god försäkringsförmedlingssed och ta till vara kundens intressen. Förmedlaren ska också anpassa rådgiv- ningen efter kundens behov och önskemål och rekommendera lösningar som är lämpliga för kunden. Förmedlaren ska även avråda en kund från att vidta åtgärder som inte kan anses lämpliga med hänsyn till kundens behov, ekonomiska förhållanden eller andra omständigheter. Bestämmelsen är utformad med 5 § rådgivnings- lagen som förebild.18 Det finns dock inget undantag i rådgivnings- lagen för försäkringsförmedlares rådgivning, så på denna verksamhet ska även bestämmelserna i rådgivningslagen tillämpas.19 Försäk- ringsförmedlares rådgivning som sidoverksamhet enligt 5 kap. 1 § lagen om försäkringsförmedling är dock undantagen från rådgiv- ningslagens tillämpningsområde.20 På den verksamheten ska i stället kundskyddsbestämmelserna i lagen om värdepappersmark- naden tillämpas.21 Sammantaget innebär detta att för en försäk- ringsförmedlare gäller både bestämmelserna i lagen om försäkrings- förmedling och bestämmelserna i rådgivningslagen för förmed- rådgivning inom ramen för den ordinarie verksamheten, och för förmedlarens rådgivning som sidoverksamhet gäller både bestäm- melserna i lagen om försäkringsförmedling och bestämmelserna i lagen om värdepappersmarknaden. Lagen om försäkringsförmedling innehåller även bestämmelser om skadestånd (5 kap. 7 och 8 §§). Dessa har utformats med skade- ståndsbestämmelserna i rådgivningslagen som förebild.22 Finans- inspektionen är den myndighet som utövar tillsyn över verksamhet enligt 8 kap. 1 § lagen om försäkringsförmedling. I en departementspromemoria som tagits fram lämnas förslag till ändringar i lagen om försäkringsförmedling som, om de genomförs, i flera avseenden kommer att påverka förmedlarnas råd- givningsverksamhet. I promemorian föreslås förändringar, bl.a. av- seende vad som ryms inom begreppet försäkringsförmedling, för- 2004/05:133 s. 99–101. 2004/05:133 s. 101. 20Se 3 a § 2 rådgivningslagen. 21Enligt 5 kap. 4 § fjärde stycket lagen (2005:405) om försäkringsförmedling gäller bestäm- melserna i 8 kap. lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden, i tillämpliga delar, för denna verksamhet. 2004/05:133 s. 106 ff. En enhetlig reglering av finansiell rådgivning och investeringsrådgivning medlarens skyldighet att hantera intressekonflikter och om pro- visioner till försäkringsförmedlare.23 Fondbolagens verksamhet regleras i lagen om värdepappersfonder.