sou · H3B354 · 2015-06-09 00:00:00 — Med begreppet bank avses enligt kvarstadsförordningen ett kreditinstitut enligt definitionen i artikel 4.1.1 i och rådets förordning (EU) nr 575/2013, inklusive filialer i den mening som avses i artikel 4.1.17 i den förordningen till kreditinstitut med huvudkontor inom eller, i enlighet med artikel 47 i och rådets direktiv /36/EU, utanför unionen, om sådana filialer är belägna i unionen (artikel 4.2). Tillämpningsområdet är privaträttsliga penningfordringar som en fordringsägare har mot en gäldenär i gränsöverskridande fall. Undantag gäller för bl.a. fordringsanspråk i skatte- och tullärenden samt andra förvaltningsrättsliga anspråk. Ett fall är att betrakta som gränsöverskridande dels när bankkontot eller bankkontona med medlen som ska beläggas med kvarstad finns i en annan medlemsstat än den i vilken domstolen som ansökan om kvarstad ges in till är belägen, dels när bankkontot finns i en annan medlemsstat än den där fordringsägaren har hemvist (artikel 3). En fordringsägare kan ansöka om kvarstad antingen innan ett förfarande mot gäldenären för prövning av ärendet i sak har inletts eller under ett sådant förfarande. Fordringsägaren kan även göra en sådan ansökan efter att fordringsägaren har fått en exekutionstitel (artikel 5). I allmänhet har de domstolar i medlemsstaterna som är behöriga att pröva ärendet i sak i enlighet med europeiska rättsakter eller nationell lagstiftning, behörighet att meddela beslut om europeisk kvarstad på bankmedel. Om gäldenären är att betrakta som konsument ligger dock behörigheten i stället hos domstolarna i den medlemsstat där gäldenären har hemvist. Om fordringsägaren redan har utverkat en dom eller en förlikning inför domstol i sakfrågan, ligger behörigheten hos domstolarna i den medlemsstat där domen meddelades, eller förlikningen stadfästes eller ingicks (artikel 6). 3.3.4Villkor för ett kvarstadsbeslut I enlighet med det allmänna synsättet i det stora flertalet medlemsstater, kräver förordningen att fordringsägaren ska visa att denne har goda utsikter att ha framgång i en domstolsprocess. Om fordringsägaren ännu inte har en dom, en förlikning inför domstol eller en officiell handling enligt vilken gäldenären är betalningsskyldig, ska fordringsägaren lägga fram tillräcklig bevisning för att övertyga domstolen om att det är sannolikt att dennes talan kommer att bifallas. Fordringsägaren ska därutöver lägga fram tillräcklig bevisning för att övertyga domstolen om att det föreligger ett brådskande behov av en säkerhetsåtgärd i form av kvarstad, med hänsyn till att det annars finns en reell risk för att det inte kommer att gå att verkställa fordringsägarens anspråk mot gäldenären eller bli betydligt svårare att göra detta (artikel 7). Fordringsägaren ska som huvudregel också ställa säkerhet med ett belopp som är tillräckligt för att förhindra missbruk av kvarstadsförfarandet och för att säkerställa ersättning för eventuell skada, som gäldenären kan komma att orsakas till följd av beslutet (artikel 12). För att underlätta den praktiska tillämpningen av förordningen ska standardformulär användas för flera ändamål, bl.a. för ansökan om kvarstad och för själva beslutet om kvarstad (artikel 8 respektive artikel 19). Beslut om kvarstad meddelas ex parte, dvs. utan att gäldenären har hörts (artikel 11). Detsamma gäller vid överklagande av ett beslut att inte bevilja en kvarstadsansökan till någon del (artikel 21.3) Eftersom det är avgörande att interimistiska åtgärder vidtas snabbt är förfarandet som huvudregel skriftligt (artikel 9.1). Förordningen fastställer specifika tidsfrister inom vilka domstolen har att meddela ett beslut. Om en domstol i undantagsfall inte kan rätta sig efter dessa tidsfrister måste den motivera förseningen (artikel 18). Med hänsyn till de inledningsvis redovisade svårigheter som fordringsägare kan ha med att inhämta information om gäldenärens bankkonto eller bankkonton, föreskriver kvarstadsförordningen att medlemsstaterna i sin nationella rätt ska tillhandahålla en metod som möjliggör för fordringsägare att inhämta sådan information (artikel 14.4). En begäran om inhämtande av kontoinformation ska framställas i kvarstadsansökan (artikel 8.2 f). Om domstolen finner att begäran är välgrundad ska begäran översändas till en i mottagarmedlemsstaten utsedd informationsmyndighet, som har att inhämta informationen enligt den eller de metoder som den nationella rätten tillhandahåller (artikel 14.3). 3.3.7Erkännande, verkställbarhet och verkställighet Ett beslut om kvarstad enligt kvarstadsförordningen ska automatiskt erkännas och verkställas i en annan medlemsstat utan att det krävs något föregående exekvaturförfarande (artikel 22). Beslutet ska verkställas i enlighet med det förfarande som gäller för verkställighet av likvärdiga nationella beslut om säkerhetsåtgärder i verkställighetsmedlemsstaten (dvs. den medlemsstat där det bankkonto på vilket bankmedel som ska beläggas med kvarstad förs). kvarstad meddelas i en annan medlemsstat än verkställighetsmedlemsstaten, ska det översändas till en i verkställighetsmedlemsstaten utsedd behörig myndighet som ska vidta de åtgärder som krävs för att beslutet ska verkställas i enlighet med dess nationella rätt (artikel 23). Bankmedel på konton som enligt bankens uppgifter inte innehas endast av gäldenären, eller som innehas av tredje man på gäldenärens vägnar eller av gäldenären på tredje mans vägnar, får beläggas med kvarstad endast i den omfattning som medlen får beläggas med kvarstad enligt verkställighetsmedlemsstatens nationella rätt (artikel 30). Belopp som enligt verkställighetsmedlemsstatens nationella rätt är undantagna från utmätning ska vara undantagna från att beläggas med kvarstad också enligt kvarstadsförordningen (artikel 31). Ett beslut om kvarstad ska, i förekommande fall, ha samma rang som en likvärdig nationell säkerhetsåtgärd har i verkställighetsmedlemsstaten (artikel 32). Om vissa verkställighetsåtgärder enligt nationell rätt har företräde framför kvarstadsåtgärder, ska samma företräde gälla i förhållande till beslut om europeisk kvarstad. Enligt artikel 28 i kvarstadsförordningen ska kvarstadsbeslutet jämte vissa andra angivna handlingar delges gäldenären . I fråga om förfarandet för delgivning särskiljs två situationer. Om beslutande domstol finns i samma medlemsstat som i den där gäldenären har hemvist ska domstolen sköta delgivningen. Om delgivningen måste utföras utomlands ska beslutande domstol eller fordringsägaren (beroende på vem som enligt nationell rätt ansvarar för att inleda delgivningsförfarandet) skicka de handlingar som ska delges direkt till den utsedda behöriga myndigheten i den medlemsstat där gäldenären har hemvist. Delgivning ska sedan ske i enlighet med de nationella delgivningsreglerna i den medlemsstaten. Kvarstadsförordningen ger gäldenären rätt att genom ansökan om rättsmedel angripa ett kvarstadsbeslut eller verkställigheten av ett sådant beslut på vissa närmare angivna materiella och formella Rättsmedelsansökan ska göras till den behöriga domstolen i ursprungsmedlemsstaten (dvs. den medlemsstat där beslutet om kvarstad har meddelats) om ansökan avser beslutet som sådant (artikel 33). Invändningar mot verkställigheten av ett kvarstadsbeslut ska göras i verkställighetsmedlemsstaten, antingen till behörig domstol eller, om det följer av nationell rätt, till behörig verkställande myndighet (artikel 34). Rättsmedelsförfarandet är formaliserat och förordningen föreskriver att ansökan ska göras på ett för ändamålet framtaget standardformulär (artikel 36). Förfarandet är också exklusivt på så sätt att det ersätter överklagandeinstitut enligt nationell rätt. 4 i svensk rätt Kvarstadsförordningen hänvisar i vissa specifika avseenden till medlemsstaternas nationella rätt. I något fall föreskriver förordningen att dess tillämpning inte får ske i strid med nationella tvingande bestämmelser. När det gäller processrättsliga frågor som inte regleras i kvarstadsförordningen hänvisar förordningen till den nationella rätten i den medlemsstat där prövningen sker. I fråga om verkställighet hänvisas i förordningen till det förfarande som gäller för verkställighet av likvärdiga nationella säkerhetsåtgärder i verkställighetsmedlemsstaten. Detta innebär att svenska regler om kvarstad i vissa avseenden är tillämpliga medan andra bestämmelser kompletterar kvarstadsförordningen. Av dessa skäl finns det anledning att översiktligt redogöra för svensk rätt när de gäller kvarstadsförfarandet. I 15 kap. (RB) finns grundläggande bestämmelser om säkerhetsåtgärder i tvistemål. Som en allmän regel gäller att någon tvångsverkställighet rörande ett civilrättsligt anspråk inte kan ske förrän en domstol har dömt i saken. Bestämmelserna om säkerhetsåtgärder utgör undantag från denna regel. I allmänhet syftar säkerhetsåtgärderna till att säkerställa att en förlorande part fullgör vad som kan komma att åläggas honom eller henne i ett framtida domstolsavgörande. Den vanligaste säkerhetsåtgärden är kvarstad, som innebär att en sökande kan få sådan egendom som motparten innehar omhändertagen eller på annat sätt undandragen motpartens förfoganderätt. Kvarstad meddelas för att trygga en kommande verkställighet av en dom angående ett fordringsanspråk (1 §). Som huvudregel ska ett kvarstadsbeslut för detta ändamål utformas på så sätt att gäldenären tillhörig egendom till ett så stort värde att ett visst angivet fordringsbelopp kan antas bli täckt vid utmätning beläggs med kvarstad. Undantagsvis kan dock i beslutet anges vilken egendom som kan bli föremål för verkställighet. Kvarstad kan också meddelas för att trygga en kommande verkställighet av en dom angående bättre rätt till viss egendom (2 §). Som exempel på sådana domar kan nämnas sådana som innefattar dels beslut om att käranden förklaras äga bättre rätt än svaranden till vissa aktier, dels att svaranden förpliktas att genast utge aktierna. I 3 § finns en allmän bestämmelse om rätt för domstolen att besluta om lämplig åtgärd för att trygga den sökandes rätt. Åtgärden kan innebära exempelvis förbud vid vite för motparten att utöva en viss verksamhet eller företa en viss handling. Den kan också innebära meddelande av föreskrift till förebyggande av intrång i sökandens rätt. Vid sidan av finns det inom vissa specialområden, t.ex. patenträtten, särskilda bestämmelser om säkerhetsåtgärder. För att åtgärder enligt 15 kap. 1–3 §§ RB ska kunna meddelas förutsätts det att själva huvudfrågan (t.ex. ett fordringsanspråk enligt 1 §) kan bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning. Det sistnämnda innefattar bl.a. skiljeförfaranden. Därutöver krävs att sökanden visar sannolika skäl för att han eller hon mot någon annan har ett anspråk som kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning. Sökanden ska vidare visa att det skäligen kan befaras att motparten genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala skulden (1 §), att motparten skaffar undan, väsentligen försämrar eller på annat sätt förfogar över egendomen till skada för sökanden (2 §) eller att motparten genom att utöva viss verksamhet eller företa eller underlåta viss handling eller på annat sätt hindrar eller försvårar utövningen av sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde (3 §). För att en åtgärd ska kunna beviljas interimistiskt krävs dessutom att det föreligger fara i dröjsmål. Med detta uttryck avses att en verkställighet av ett beslut riskeras, om inte åtgärden beviljas utan hörande av motparten. Slutligen får åtgärden beviljas endast om sökanden ställer säkerhet för den skada som motparten kan tillfogas i anledning av beslutet. Om sökanden inte förmår att ställa säkerhet men visar att han eller hon har synnerliga skäl för sitt anspråk, har rätten möjlighet att befria sökanden från skyldigheten att ställa säkerhet. Den som beviljats rättshjälp behöver inte ställa säkerhet för kvarstad eller liknande åtgärd enligt RB eller konkurslagen (1987:672) i den angelägenhet som rättshjälpen avser, se 20 § rättshjälpslagen (1996:1619). Beslut om säkerhetsåtgärder meddelas av den domstol där rättegången är anhängig. Är rättegång inte anhängig gäller i huvudsak samma bestämmelser om behörig domstol som för tvistemål i allmänhet (se 10 kap. RB). Domstolen kan inte självmant ta upp frågor om säkerhetsåtgärder. Det krävs alltså att den part som vill ha ett sådant beslut framställer ett yrkande om detta. Om en rättegång inte är anhängig måste yrkandet framställas skriftligen. Om talan redan är anhängig kan kvarstadsyrkandet framställas även muntligen (15 kap. 5 § andra stycket RB). 4.4.2Domstolens handläggning och beslut Frågor om kvarstad ska alltid prövas skyndsamt. Särskild skyndsamhet är påkallad om sökanden gör gällande fara i dröjsmål. Motparten ska som huvudregel höras över kvarstadsansökningen (15 kap. 5 § tredje stycket RB). Om det är fara i dröjsmål kan dock beslut om kvarstad meddelas . Beviljas åtgärden i den ordningen ska beslutet expedieras till parterna och svaranden föreläggas att yttra sig över beslutet. Om sådant yttrande inkommer ska domstolen genast ta upp frågan om åtgärden ska bestå till förnyad prövning. Beslut om säkerhetsåtgärd meddelas ofta efter enbart skriftlig handläggning. Fråga om säkerhetsåtgärd i ett anhängigt mål utgör en rättegångsfråga. Det är därför också möjligt att pröva frågan vid en särskild förhandling (42 kap. 12 § tredje stycket RB). Om beslutet meddelas i ett kravmål innebär det att kvarstad läggs på så mycket av motpartens egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning. Med ”fordringen” avses i detta sammanhang såväl kapitalbelopp som ränta, däremot inte eventuella rättegångskostnader. Domstolen bestämmer normalt inte vilken egendom som konkret omfattas av kvarstaden, utan detta avgörs av den myndighet som verkställer beslutet, dvs. (jfr 15 kap. 10 § RB). Om kvarstaden beviljats i ett mål om bättre rätt avser åtgärden däremot direkt den egendom tvisten gäller, vilket då också ska framgå av beslutet. Är rättegång inte anhängig när kvarstadsbeslutet meddelas ska sökanden inom en månad från kvarstadsbeslutet väcka talan vid domstol eller i annan ordning (t.ex. vid statens va-nämnd eller genom att inleda skiljeförfarande). I annat fall ska åtgärden återgå (15 kap. 7 § RB). En åtgärd ska hävas om det efter beviljandet av denna ställs säkerhet som tillgodoser ändamålet med åtgärden (15 kap. 8 § RB). När ett mål i vilket kvarstad har beviljats avgörs ska domstolen ta ställning till om åtgärden fortfarande ska bestå (15 kap. 8 § tredje stycket RB). Om det i domen inte har gjorts något uttalande om vad som ska gälla i fråga om kvarstaden förfaller kvarstadsbeslutet och saknar därefter verkan. En fråga om säkerhetsåtgärd ska avgöras genom beslut som får överklagas särskilt av den som beslutet går emot (se 49 kap. 5 § 6 RB). Den som vill överklaga en tingsrätts beslut ska göra detta skriftligen från den dag beslutet meddelades. Om beslutet inte har meddelats vid sammanträde och det inte heller vid något sammanträde har tillkännagivits när beslutet kommer att meddelas, ska dock klagotiden räknas från den dag då klaganden fick del av beslutet (52 kap. 1 § RB). Har tingsrätten i tvistemål avslagit ett yrkande om säkerhetsåtgärd eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd, får hovrätten bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har tingsrätten beviljat en sådan åtgärd eller förklarat att beslutet får verkställas även om det inte har vunnit laga kraft, får hovrätten besluta att tingsrättens beslut tills vidare inte får verkställas (52 kap. 7 § tredje stycket RB). Ett beslut om kvarstad går i omedelbar verkställighet (17 kap. 14 § andra stycket 4 RB). För verkställigheten ansvarar . Regler för verkställighet av kvarstadsbeslut finns i 16 kap. 13– 16 §§ utsökningsbalken (UB). För verkställighet av sådana beslut finns också bestämmelser om utmätning i utsökningsförordningen (UF) som är tillämpliga (se 15 kap. 3 § UF). Av dessa bestämmelser framgår bl.a. följande. •Endast utmätningsbar egendom kan kvarstadsbeläggas. •Beneficiereglerna i 5 kap. UB ska iakttas. •Kronofogdemyndigheten ska kvarstadsbelägga egendom i samma ordning som den skulle ha utmätts. •Gäldenären och tredje man har samma upplysningsplikt som vid utmätning. •Samma förutsättningar som vid utmätning gäller för att egendom ska få tas i anspråk hos gäldenären. I samband med kvarstad går det däremot inte att ge något föreläggande för sökanden och tredje man att väcka talan enligt 4 kap. 20–21 §§, 22 § andra stycket, 23 § och 26 § UB. •Reglerna om säkerställande av utmätning i 6 kap. UB gäller också vid kvarstad. avgör om egendomen ska tas i förvar, förseglas eller märkas. •Om det genom rättegång eller på annat sätt blir utrett att kvarstadsbelagd egendom tillhör tredje man ska kvarstaden hävas av . Självrättelse eller rättelse av något annat skäl, t.ex. på grund av att egendom ingår i gäldenärens beneficium, måste däremot ske från det att egendomen belades med kvarstad (4 kap. 33–35 §§ UB). Verkställighet av kvarstad för fordran följer alltså i stora delar vad som gäller om utmätning i allmänhet. Den viktigaste skillnaden är att egendom som belagts med kvarstad normalt inte ska säljas. Verkställighet av kvarstad gällande viss egendom innebär endast att den egendomen säkerställs (vanligtvis tas om hand) i avvaktan på slutligt beslut i domstolen. Beslut om kvarstad ska verkställas skyndsamt (15 kap. 1 § UF). För att ska kunna verkställa ett beslut måste det dock finnas ett mål. För det krävs i sin tur att en sökande ansökt om verkställighet. En ansökan kan göras muntligen eller skriftligen. En skriftlig ansökan ska vara egenhändigt undertecknad av sökanden eller dennes ombud. En ansökan om verkställighet av ett kvarstadsbeslut kan skickas till per via telefax (15 kap. 2 § UF). Vid en muntlig ansökan bör sökanden inställa sig hos myndigheten som hjälper till att fylla i ansökan. Rent praktiskt använder man sig av den ansökningsblankett som finns hos myndigheten och ber sökanden underteckna denna. Av UF framgår i detalj vad en ansökan ska innehålla (2 kap. 2 §). I ansökan måste sökanden ange den åtgärd som han eller hon vill att ska utföra, t.ex. kvarstad. Sökanden ska lämna in det avgörande som ska verkställas. För att myndigheten ska kunna verkställa ansökan måste det avgörande som sökanden hänvisar till innehålla en förpliktelse. Ett beslut om kvarstad innehåller i och för sig ingen förpliktelse men i UB anges att ett sådant beslut också ska verkställas av (1 kap. 1 § UB). Möjligheten att ta ut ersättning för statens kostnader för förfarandet hos i verkställighetsärenden följer av 17 kap. 1 § UB. Avgifterna regleras i förordningen (1992:1094) om avgifter vid . Av förordningen framgår bl.a. att det i verkställighetsmål tas ut ersättning för förrättningskostnaderna i form av grundavgift, förberedelseavgift, försäljningsavgift och särskild avgift (2 §). Förrättningskostnaden för verkställighet av beslut om kvarstad som består när verkställighet äger rum för det anspråk som har föranlett åtgärden, anses som förrättningskostnad för sistnämnda verkställighet och får enligt andra stycket också tas ut i annat mål om utmätning (se 17 kap. 9 § UB). När egendom har belagts med kvarstad för fordran, får svaranden inte överlåta egendomen. Inte heller får svaranden till skada för sökanden förfoga över den på annat sätt. får dock, om det finns särskilda skäl, medge undantag från förfogandeförbudet. Förfoganden i strid mot förbudet kan medföra straffansvar (17 kap. 13 § ). Gäldenären ska erinras om detta i samband med att underrättar gäldenären om att egendom har belagts med kvarstad (15 kap. 3 § andra stycket UF). Underrättelsen, som ska lämnas genom ett särskilt formulär, ska delges gäldenären (6 kap. 9 § första stycket tredje meningen och andra stycket UF). Enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB ska egendom som har belagts med kvarstad för fordran och som därefter utmäts för annan fordran, anses utmätt för kvarstadsborgenärens fordran. Enligt 8 § förmånsrättslagen (1970:979) ger utmätning förmånsrätt i den utmätta egendomen (jfr 4 kap. 30 § UB). Såsom framgår av rättsfallet NJA 1989 s. 52 förfaller normalt ändamålet med en kvarstad vid kvarstadsgäldenärens konkurs. uttalade i det angivna rättsfallet också att undantag kan gälla när kvarstaden medfört utmätningsverkan enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB. Att kvarstadsgäldenären försätts i konkurs inverkar inte på den förmånsrätt som kvarstadsborgenären på grund av 16 kap. 15 § andra stycket UB får i den kvarstadsbelagda egendomen, låt vara att förmånsrätten kan bli föremål för återvinning enligt bestämmelserna i 4 kap. konkurslagen (se NJA 2010 s. 454). beslut kan överklagas skriftligen hos en tingsrätt som regeringen föreskriver med hänsyn till var svaranden har hemvist (se 18 kap. 1 § första stycket UB och 17 kap. 1 § UF). Undantag gäller för bl.a. beslut om att inte bifalla en begäran om självrättelse av utmätning eller kvarstad (18 kap. 5 § UB). Det har i detta fall ansetts tillräckligt att gäldenären eller tredje man har möjlighet att överklaga själva verkställighetsbeslutet. Beslutet får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot. Sökanden eller svaranden får även överklaga ett beslut på den grunden att det gör intrång i tredje mans rätt (se 18 kap. 2 § första stycket UB). Vid domstolens handläggning av dessa överklaganden gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen). 5 Överväganden och förslag EU-förordningar är, i enlighet med artikel 288 andra stycket i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, till alla delar bindande och direkt tillämpliga i alla medlemsstater. De ska tillämpas av domstolar och myndigheter i medlemsstaterna som direkt gällande rätt och de kan åberopas av enskilda. En EU-förordning får inte inkorporeras eller transformeras till nationell rätt och medlemsstaterna får inte utfärda bestämmelser i sådana frågor som regleras i förordningen. Förekomsten av en EU- förordning inom ett visst område markerar normalt sett att medlemsstaterna ska undvika egen lagstiftning inom området med hänsyn till principen om gemenskapsrättens företräde och spärrverkan. Om inte ett bemyndigande till medlemsstaterna ges i EU-förord- ningen får den inte fyllas ut eller kompletteras med mer detaljerade materiella regler inom samma område. En medlemsstat får inte heller utfärda föreskrifter om hur en EU-förordning ska tolkas. Det förekommer att EU-förordningar innehåller bestämmelser av direktivliknande karaktär som innebär en uppmaning till medlemsstaterna att anta nationella bestämmelser i vissa frågor. En EU- förordning hindrar inte heller att en medlemsstat inför regler av verkställande karaktär. Exempelvis kan det behövas nationella regler om vilken myndighet som ska ansvara för tillämpningen av förordningens bestämmelser. Medlemsstaterna är vidare skyldiga att se till att det finns bestämmelser som gör att en EU-förordning kan tillämpas i praktiken och få effektivt genomslag. I detta syfte kan det finnas behov av att införa t.ex. administrativa och processuella regler. Kompletterande nationella bestämmelser måste emellertid vara förenliga inte endast med förordningens lydelse utan även med dess syften. De måste dessutom stämma överens med den allmänna syste- matiken i bestämmelserna på det aktuella rättsområdet och med allmänna grundläggande gemenskapsrättsliga principer (jfr de förenade målen C-231/00, C-303/00 och C-451/00 Cooperativa Lattepiù arl m.fl. mot Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo () m.fl. 2004, s. I-2906). 5.2Behovet av kompletterande regler till kvarstadsförordningen Kvarstadsförordningen är alltså bindande och direkt tillämplig i . Förordningen innebär att ett fristående europeiskt förfarande för kvarstad på bankmedel skapas. Det kommer att gälla som ett alternativ till medlemsstaternas nationella kvarstadsförfaranden. Därmed påverkas inte svenska bestämmelser om kvarstad.