sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — berättade i förhöret att minnes- bilder hade varit klara och distinkta vad gällde de centrala delarna av händelseförloppet, trots att så inte kunde sägas ha varit fallet. berättade även att hade gjort en skiss och platsbeskrivning under förhöret . Han tycks dock inte ha berättat att skissen och beskrivningen i många avseenden inte stämde med de faktiska förhållandena. berättade vidare att hade lämnat en be- skrivning av och utseende och position i tältet. Han berättade dock inte att beskrivningen av makarnas utseende påtagligt skiljde sig från hur de faktiskt hade sett ut. I motsats till vad uppgav vid huvudförhand- lingen beskrev inte inledningsvis att tältets förank- ring hade lossats eller ryckts loss i anslutning till brottet, utan tvärtom att han inte hade gjort någon observation av att några fästen hade lossnat. Som ytterligare exempel på uppgifter som borde ha kommit till tingsrättens kännedom kan nämnas följande. be- rättelser om morden uppkom inte spontant, utan som en följd av att en journalist hade frågat honom om det pågick någon förunder- sökning mot honom angående morden. berättade inte självmant att tillhygget var en sten, och var inte heller konsekvent i mot vem stenen hade använts. Tingsrätten tycks inte heller ha fått kännedom om att ända fram till huvudförhand- lingen hade uppgett att det var JF och inte han själv som hade använt stenen. Under hela förundersökningen sade att , men inte , hade försökt försvara sig, något som inte stämde med att det endast var som hade avvärjningsskador. hade dess- utom ändrat sig beträffande många detaljer under förhörens gång, exempelvis om huruvida han stal en damcykel eller en herrcykel, var revan i tältduken var placerad, hur han tog sig till och från Appojaure, om han hade någon medgärningsman eller inte och om han gick in i tältet genom revan eller genom tältöppningen. Tingsrätten verkar inte heller ha fått kännedom om att , vid det första rekonstruktionsförsöket, hade agerat helt annorlunda än vid det andra rekonstruktionsförsöket. Slutligen framgår det inte att tingsrätten fick veta att fingeravtryck som hade säkrats på bland annat den upphittade kassettbandspelaren och den upphittade väskan inte överensstämde med vare sig eller JF:s fingeravtryck. Till detta kommer att vid möte med kommissionen har berättat att han och en kollega under utredningens gång upp- rättade ett tilläggsprotokoll angående den soppåse som stod upp i tältet när den inledande brottsplatsundersökningen gjordes. Det faktum att soppåsen inte hade vält när och knivhöggs talade enligt dem för att gärnings- mannen aldrig hade varit inne i tältet, tvärtemot vad berättade. Den slutsatsen presenterades i tilläggsprotokollet. Tilläggs- protokollet finns dock inte nämnt i vare sig domen eller huvudför- handlingsprotokollet. Tilläggsprotokollet har inte heller återfunnits i förundersökningsmaterialet. Enligt vad som kan utläsas av materialet synes JF:s närmare in- ställning till anklagelserna samt uppgiften om att han hade befunnit sig på i inte ha redovisats för tingsrätten. Av det material som vi har haft tillgång till har vi inte kunnat utläsa annat än att under förundersökningen, och under förundersökningen och huvudförhandlingen, var relativt passiva. De framförde inga invändningar mot förundersök- ningens genomförande och påtalade inte heller några skäl till varför erkännande kunde vara falskt. Vid huvudförhand- lingen gjorde inte heller rätten uppmärksam på omständigheter eller bevis som åklagaren inte presenterade för rätten. Beträffande stämmer dessa iakttagelser väl med hur han själv, vid möte med kommissionen, har beskrivit att han utförde sitt uppdrag. har dock berättat att han under huvudförhandlingen var både aktiv och ifrågasättande, något som även har bekräftat. I enlighet med vad som redovisats ovan (avsnitt 3.2.3) är advo- katens främsta skyldighet att visa trohet och lojalitet mot sin klient och att tillvarata dennes intressen, utan att främja orätt. Den nega- tiva sanningsplikt som en offentlig försvarare har gentemot dom- stolen innebär inte annat än att advokaten inte får lämna eller stödja en uppgift som han eller hon med säkerhet vet är osann. har vid möte med kommissionen uppgett att han inte förrän vid rekonstruktionen, försvararupp- draget upphörde, började känna visst tvivel om huruvida erkännan- det var riktigt. har å sin sida uppgett att hans upp- fattning var att var skyldig till morden. I utförandet av försvararuppdraget hade därmed såväl som att utgå från erkännande och företräda med utgångspunkt i dennes önskan att bli dömd. Även om det finns utrymme för diskussion i fråga om hur lojalitetsplikten kan hanteras i de fall som klienten är exempelvis psykiskt sjuk, saknas det därför skäl att kritisera och agerande under förundersökningen och huvudförhandlingen. När en advokat är ombud i en rättegång är han eller hon även skyldig att iaktta vad och andra författningar om processen föreskriver. Advokaten bör därutöver tillse att gällande regler och föreskrifter följs under förundersökningen och huvud- förhandlingen så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Det har således funnits utrymme för att, under rekonstruktionen i Appojaure, invända mot hur delar av rekonstruk- tionen genomfördes, framför allt det förhållandet att tält och övrig utrustning placerades i enlighet med de faktiska förhållandena och inte utifrån instruktioner. Det har även funnits utrymme för att bland annat invända mot förordnandet av som domstolssakkunnig på grund av gällande jävsregler för domstols- sakkunniga, se avsnitt 3.2.4 och 7.6.5. Några sådana invändningar tycks dock inte ha gjorts, vilket visserligen även det kan ha varit en följd av överväganden utifrån lojalitetsplikten. hördes som partssakkunnig i målet. utförde den rättsmedicinska obduktionen av och och närvarade vid dels rekonstruktionen på polisstationen i , dels rekonstruktionen i Appojaure . Han upprättade även, på åklagarens begäran, tillsammans med ett särskilt utlåtande. I utlåtandet jämfördes skador och karaktäristika som och hade uppvisat med de uppgifter som framkommit vid rekonstruktion och förhör med . Enligt fick och tillgång till förhörsuppgifterna på sådant sätt att skickade dem en sammanställning av slutliga förhörsuppgifter. Utlåtandet bygger på rättsmedicinska bedömningar som i sig får förutsättas vara riktiga. Flera slutsatser i utlåtandet ger dock en bild av att uppgifter stämde bättre överens med de faktiska förhållandena än vad som egentligen var fallet. Redan det faktum att det endast var slutliga förhörsuppgifter som bedömdes innebär att utlåtandet påvisar en träffsäkerhet hos som egentligen inte fanns. Det är en brist i utlåtan- det och i åklagarens presentation av det att det inte tydligare redo- visades att det hade skett ett urval av förhörsuppgifterna och hur detta urval hade gjorts. Ansvaret för att utlåtandet baserades på ett rättvisande underlag var dock åklagarens. Nedan följer exempel på sådana slutsatser som ger en bild av att uppgifter stämde bättre med de faktiska förhållan- dena än vad som egentligen var fallet. Såvitt gäller bedömningen av och skador bygger utlåtandet på att uppgett att mannen låg till vänster i tältet och kvinnan till höger (från öpp- ningen sett), trots att det var först vid rekonstruktionen som möjligen kunde sägas ha placerat makarna på det sättet. Om skriver läkarna bland annat att hans av- värjningsskador stämmer väl överens med uppgifter om att mannen gjort avvärjningsrörelser, trots att vid upprepade förhörstillfällen, och även vid rekonstruktionen, tvärtom sade att mannen inte hade försökt försvara sig. står att de skador som uppgett har uppkommit genom slag med en sten är väl förenliga med mannens ansiktsskador och hans trasiga överkäksprotes. Detta trots att inte självmant berättade om en sten samt att han vid rekonstruktionen sade att han inte såg när slaget utdelades, att han var osäker på vem av och som fick slaget och var det träffade. Om skriver läkarna bland annat att uppgifter om flertalet skador på kvinnan stämmer väl överens med fynden vid obduktionen. Detta trots att till exempel i förhöret sade att han inte trodde att kvinnan kunde ha fått några skador på ryggen, ett ställe där många hugg hade utdelats. I utlåtandet står vidare att beskrivning av mannens utseende med mera stämmer väl överens med så när som på kroppslängden. Detta trots att hade uppgett att , som var med en något tunn kroppsbyggnad och kort mörkblont hår, var mörk och i hans egen längd men kraftigare, dock med smal kroppsbyggnad. Om beskrivning av kvinnans utseende står att den stämmer väl överens med förutom hårlängden. Detta trots att uppgett att , som hade kort, starkt gråsprängt hår och på bilderna ger intryck av att vara kort och ganska tunn, hade långt mörkt hår, var ganska lång och kraftigt byggd utan att vara tjock. Ytterligare en iakttagelse såvitt gäller roll som sakkunnig rör den redogörelse som han och tillsam- mans presenterade vid huvudförhandlingen. Redogörelsen bestod bland annat av filmsekvenser från rekonstruktionen, kriminal- tekniska fynd och obduktionsfynd. Det är tydligt att det uppstått ett nära samarbete mellan sakkunnig rättsläkare och åklagare och polis. Det finns i sig inte skäl att kritisera ett sådant samarbete. Däremot ställer det stora krav på den sakkunnige att agera i enlig- het med sin profession och att inte agera partiskt. hördes som domstolssakkunnig i målet. Han var under förundersökningarna anlitad som rådgivare åt polis och åklagare och närvarade även vid rekonstruktioner och vall- ningar. Inom ramen för den egna forskningen hade han dessutom egna samtal med . Redan dessa förhållanden är ägnade att inge vissa betänkligheter kring risken för sammanbland- ning med de olika roller han påtagit sig. Trots detta åtog han sig uppdraget som domstolssakkunnig, vilket måste anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Även , som initierade förordnandet, borde ha uppmärk- sammat jävssituationen och insett det olämpliga i förordnandet. Vissa av råd innebar att man under för- undersökningen frångick sedvanliga rutiner för hur vallningar och rekonstruktioner bör genomföras. Flera av de aktörer vi samtalat med har uppgett att det vid rekonstruktionen i Appojaure var på inrådan som figuranter, tält och övriga tillhörigheter placerades utan instruktioner från . I sakkunnigutlåtandet uppgav bland annat att mord kan ses som berättelser om händelser, om trauman och om gömda minnen samt att morden blir det omedvetna språk genom vilka upplevelserna kan uttryckas. Denna uppfattning anses i vart fall kontroversiell och det vetenskapliga stödet för det kan därför möjligen ifrågasättas. har vid möte med kommissionen berättat att det hände att under deras samtal förmedlade uppgifter från förundersökningarna till honom. har även uppgett att i sin rådgivande roll gente- mot polis och åklagare förespråkade metoden att låta få kännedom om uppgifter från förundersökningen. Detta har dock tillbakavisats av . närvarade vid tre av polisförhören. Vid ett av för- hören redogjorde hon för uppgifter som hade läm- nat till henne under terapisamtal eftersom uppgett att han inte själv förmådde att lämna uppgifterna igen. Vid ett annat tillfälle ringde till och vidare- förmedlade – med medgivande – uppgifter som hade lämnat under terapin. Härutöver närvarade vid rekonstruktionen och vid vallningen. I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 7.2.4, har , och uppgett att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin. Deras uppgifter motsägs av vad har berättat om bland annat hur uppgifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. Utifrån vad som framkommit vid vår granskning är det svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Innehållet i journal- anteckningarna och det faktum att lämnade upp- gifter från terapisamtalen utvisar att de morderkännanden som utreddes även behandlades i terapin samt att uppgifter förmedlades från terapin till utredarna. Utifrån vad psykologen skrev tycks det dessutom som att i vart fall hon hade skaffat sig en inblick i polisutredningen. Den information som för- des mellan brottsutredningarna och psykoterapin tycks emellertid i stor utsträckning ha förmedlats av själv. 7.6.7Tingsrättens processledning och bevisprövning Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren att, på ett sätt som torde stå i strid med principen om bevisomedelbarhet och principen om det bästa bevismedlet, höra om hur uppgifter hade kommit fram under utredningen. Under förhöret lämnade detaljerade uppgifter om vad hade berättat under förundersökningen och hänvisade bland annat till en skiss som hade upp- rättat. Eftersom tingsrätten, på grund av målets speciella karaktär, behövde få kännedom om i vilken utsträckning uppgifter redan från början överensstämde med faktiska fynd och omständigheter får det anses ha funnits visst fog för beslutet att tillåta bevisningen. Följden blev dock att tingsrätten fick en allt för tillrättalagd bild av uppgifter, som av beskrevs som mer detaljrika och korrekta än vad de egentligen var. Om tingsrätten, i samband med förhöret, hade begärt att få granska bakgrundsmaterialet till vissa för bevisvärderingen betydelsefulla uppgifter hade tingsrätten inte enbart behövt förlita sig på uppgifter. Som exempel hade tingsrätten kunnat be att få titta på den upprättade skissen och på de mer specifika förhörs- uppgifter som berättade om. Någon sådan gransk- ning av bakgrundsmaterialet tycks dock inte ha skett. Vidare förordnade tingsrätten, efter hemställan från åklagaren, som domstolssakkunnig i målet. Som på- pekats ovan, avsnitt 7.6.5, måste förordnandet anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga. Av det tillgängliga materialet framgår dock inte om tingsrätten, vid tiden för förordnandet, kände till rådgivande roll under förunder- sökningen eller det faktum att denne inom ramen för sin forskning hade haft egna samtal med . Det bör dock åligga den domare som förordnar en domstolssakkunnig att utreda lämplig- heten i förordnandet. Om så hade skett torde följden ha blivit att inte hade förordnats som domstolssakkun- nig utan att åklagaren i stället hade åberopat honom som partssak- kunnig. Inför domstolens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning. Lagen tillåter visserligen ett sådant förfarande. Det hade dock för- flutit det senaste rättspsykiatriska utlåtandet utfärdades. Den nya brottsligheten var dessutom av betydligt mer allvarlig art och påstods ha en nära koppling till psykiska hälsa. Det synes därför kunna ifrågasättas om det inte hade varit lämpligare att låta genomgå en ny rätts- psykiatrisk undersökning. Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som efter gärningstillfället självmant erkände två mord och med en åklagare och en försvarare som båda argumenterade för en fällande dom. Gärningsmannen var dessutom dömd för ytter- ligare ett mord, även det med utgångspunkt i hans egna erkännan- den. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att hade begått gärningarna eller, med andra ord, om det framstod som så osannolikt att det hade gått till på annat sätt än vad åklagaren gjort gällande att det kunde betraktas som uteslutet. Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna be- döma tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till huruvida åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning är i många avseenden nära sammankopplad med bevisvärderingen men innebär i sig ett ställ- ningstagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kontrollerade mot kända fakta och om ut- redningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare utred- ning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärnings- påståendet. Huruvida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i så fall resonerade, framgår inte av domen. En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde dock ha varit att det saknades såväl teknisk bevisning som vittnen till stöd för åklagarens gärningspåstående. Den bevis- ning som fanns bestod av kontroller av egna upp- gifter mot kända omständigheter och faktiska fynd. Förundersök- ningen mot den påstådde medgärningsmannen hade lagts ned med det angivna skälet att uppgifter, mot JF:s bestridande, inte kunde anses utgöra tillräcklig bevisning mot JF. Förhör hade inte heller åberopats med JF vid huvudförhandlingen. Utifrån egen redogörelse för händelseförloppet var dock JF:s medverkan av avgörande betydelse för gärningen efter- som uppgav att det var JF som hade bestämt att de skulle åka till platsen och att det var med JF:s bil och med JF som förare som de tagit sig dit. JF hade även haft med sig en av kniv- arna. Att JF inte hördes vid huvudförhandlingen för att ge sin version av det påstådda händelseförloppet utgjorde därför en brist i utredningen. Vi saknar kännedom om huruvida tingsrätten informerades om utredningsresultatet beträffande mannen i Messaure. Oaktat hur det förhåller sig med den saken kan det konstateras att uppgifter om denne mans medverkan inte bekräftades av den ut- redning som lades fram för rätten. Såvitt framgår av dokumentationen från huvudförhandlingen visades enbart 16 stycken kortare sekvenser från rekonstruktions- filmen för tingsrätten. Genom att inte se hela filmen har tingsrätten saknat möjlighet att bedöma genomförandet av rekonstruktionen och inte heller fått en fullständig bild av vad som framkom vid den. Den utredning som fanns om livsföring och göranden vid den aktuella tiden var mycket begränsad, varför det inte kan anses utrett huruvida han hade haft faktisk möjlighet att befinna sig i Appojaure vid tiden för morden. De nu omnämnda utredningsbristerna borde tydligare ha upp- märksammats i tingsrättens dom och då särskilt utifrån hur bris- terna inverkade på bevisvärderingen. Beträffande tingsrättens redogörelse för värderingen av den framlagda bevisningen kan följande iakttagelser göras. Tingsrätten angav att det genom vittnena AH:s och upp- gifter var bekräftat att hade vistats i brotten begicks. På vilket sätt tingsrätten, utifrån deras vittnesuppgifter, kunde komma fram till den slutsatsen kan inte utläsas av domen och är dessutom svårt att förstå. Av domen fram- går inte heller vilka uppgifter som legat till grund för tingsrättens konstaterande att det inte framkommit någonting som gav stöd för antagandet att uppgifter under förundersökningen grundade sig på information utifrån. Utöver bland annat och upp- gifter fäste tingsrätten även vikt vid vad hade berättat om vad uppgett i förhören under förunder- sökningen. Tingsrätten noterade att enligt hade upprättat en detaljerad skiss över tältplatsen och att hade kunnat berätta om vissa angivna detaljer. Tingsrätten förde dock inte något resonemang om vilket bevisvärde som rätteligen kunde tillmätas uppgifterna som inte i någon del tycks ha kontrollerats mot bakgrundsmaterialet. anträffade en privatperson kroppen efter den avlidne 24-årige israeliske medborgaren intill en skogsbilväg i Rörshyttan, . Kroppen låg på den östra sidan av skogsbilvägen med huvudet mot norr och med ansiktet vänt ut mot vägen. Kroppen uppvisade flera skador, bland annat en skada vid vänster tinning. Kriminaltekniker och rättsläkare kom till platsen . En förundersökning inleddes och genom förhör med Yenon svenska släktingar, föräldrar och personer som hade samtalat med eller iakttagit Yenon i tiden kring försvinnandet konstaterades följande. Yenon kom till . Han hade besökt släkt i och rest runt i . anlände han med tåg från till . Mellan –12.00 besökte han en restaurang i och pratade med en av servitörerna på hebreiska. Han talade därefter med en hallinspektör på centralen om en tågavgång och hade setts tillsammans med tre ”araber”. Den sista kända iakt- tagelsen var när han eller påföljande morgon växlade in resecheckar på . Genom förhör med Yenon föräldrar framkom bland annat att han hade skickat brev från där han skrev att han hade köpt ”två träknivar snidade på ett speciellt sätt”. De berättade att Yenon talade hebreiska, lite arabiska, studerade tyska och för- stod engelska. Föräldrarna uppgav att glasögonen som hade hittats vid fyndplatsen inte var Yenon . Yenon packning, som aldrig har anträffats, bestod av en blå ryggsäck innehållande bland annat sovsäck, bruna vandringskängor och kamera. Av brottsplatsundersökningen som genomfördes av bland annat kriminalinspektören , kriminalavdelningen, tekniska roteln, polisdistrikt framgick att Yenon hade anträffats på östra sidan intill en skogsbilväg, från mellan Rörshyttan och Ängsnäs. Skogsbil- vägen var totalt och in på skogsbilvägen fanns en trevägskorsning. Den södra vägen ledde fram till fynd- platsen. Yenon låg på sin högra sida i framstupa sidoläge med höger huvudhalva vilande mot marken och ansiktet riktat mot skogsbilvägen. I närheten av kroppen låg en , svängd träpåk som vägde cirka tre och halvt kilo och saknade bark. från kroppen anträffades ett par glasögon, intryckta i marken. I anslutning till kroppen anträffades bland annat ett cigarettpaket. Yenon var , mager och med svart hår. På överkroppen var han klädd i en blå stickad tröja, gul långärmad skjorta som var knäppt framtill och gråvit . Han hade fritids- skor, strumpor, kalsonger och ”vita kaki-jeans” med ett brett läder- bälte. I bältet satt ett tomt kamerafodral. Närmast kroppen hade han en midjeväska. På vänster handled satt en klocka av märket , med ett öppnat metallarmband. gick och visade rätt tid och datum. Glasögonen som återfanns på fyndplatsen undersöktes av polisen och dess ursprung kartlades. Det framkom bland annat att det aktu- ella märket importerades från till mellan 1983–1987 och att den aktuella modellen bara hade sålts på Åhlénsvaruhusen. Glasögonen var av låg kvalitet. Glasögonen bedömdes vara . Utifrån bland annat styrkan på glasen gjordes bedöm- ningen att personen som hade burit glasögonen troligen var . Av utseendet på glasögonen kunde man också konsta- tera att bäraren sannolikt hade ett mycket brett ansikte och kraftig näsa. () gjorde flera under- sökningar av sådant som hade framkommit vid den tekniska utred- ningen, bland annat undersöktes träpåken, Yenon kläder och skor. Av ett sakkunnigutlåtande från SKL daterat framgick att det var humant blod på påken och på Yenon skor men att blodet inte kunde typbestämmas. Det gick inte att avgöra om påken hade använts som mordvapen. I ett sakkunnigutlåtande konstaterade SKL en skada i brynjans högra sida som torde ha åstadkommits med ett eggvasst verktyg. Det fanns indikation på blodförekomst på midjeväskan och livremmen. På tröjan, skjortan, kamerafodralet, kalsongerna och skorna påvisades humant blod, som inte kunde typbestämmas. På brynjan och byxorna påvisades humant blod som inte kunde uteslutas komma från Yenon . Vid den rättsmedicinska obduktionen som genomfördes av avdelningsläkaren framkom bland annat följande. Kroppen var stadd i framskriden förruttnelse med flug- larvsangrepp. Det fanns skador på huvudet i form av sårskada vid det vänstra ögonbrynet, vänstra örat och bak på höger sida av hjässan. Det fanns även sprickbildning i skalltakets högra bakre del och i den vänstra delen av skallbasen, brott i det vänstra tinningbenet och i ansiktets skelett. Hjärnan var söndertrasad. På den högra axeln fanns det rispor i huden och på den vänstra axeln en under- hudsblödning. Det fanns skador i bålen, flera revbensbrott, lever- bristningar och högersidig njurbristning. Höger tarmbensskovel var helt avbruten. I buken fanns blod och det fanns blod i urinblåsan.