sou · H3B38 · 2015-02-18 00:00:00 — Det finns mot den bakgrunden goda skäl att göra en fullständig redaktionell översyn av ÅRL. Det kan inte råda någon tvekan om att en sådan översyn är ägnad att leda till betydande förenk- lingar. bör man förstås fråga sig hur stort mervärdet av en sådan översyn är. Det kan hävdas att en företagsledare vid upprätt- ande av års- eller koncernredovisning inte i första hand konsulterar lagtexten utan snarare använder sig av de vägledningar, allmänna råd m.m. som tas fram och upprätthålls av bl.a. Bokföringsnämn- den. Lagtextens utformning har således förmodligen mindre betyd- else från förenklingssynpunkt än utformningen av dessa vägledande dokument. En ny lagstiftning innebär också att redovisningskon- sulter och andra tillämpare måste orientera sig i ett nytt material och att normgivande organ måste anpassa sina rekommendationer. Till detta kommer att en del strukturella och redaktionella problem med den nuvarande lagen förmodligen skulle kunna hanteras genom mera begränsade ändringar i ÅRL. Det kan t.ex. hävdas att införandet av företagskategorin mikroföretag inte gör det alldeles nödvändigt med några större lagändringar annat än i nuvarande 5 och 6 kap. ÅRL. Utredningen gör emellertid bedömningen att sådana mera beg- ränsade ändringar i ÅRL:s struktur inte kommer att vara tillräck- liga, särskilt inte om frågan bedöms i ett något längre perspektiv. En lag som har den centrala betydelse som ÅRL har och som reg- lerar ett föränderligt rättsområde måste med jämna mellanrum ses över för att regelmassan inte ska bli svåröverskådlig. I och med att tidigare redovisningsdirektiv har ersatts med ett nytt direktiv förefaller den rätta tidpunkten för en sådan översyn vara här och . Det finns i och för sig anledning att anta att det kommer att bli nödvändigt med ytterligare ändringar i redovis- Med en uppdaterad lagtext kommer det emel- lertid att vara lättare än det annars hade blivit att genomföra sådana ändringar på ett ändamålsenligt sätt. Utredningen har mot denna bakgrund gjort bedömningen att det nu är tid att ersätta den nuvarande ÅRL med en ny lag med ny redaktionell utformning. 8.3Nya årsredovisningslagar på det finansiella området Förslag: De nuvarande årsredovisningslagarna för kreditinstitut och värdepappersbolag respektive försäkringsföretag, ÅRKL och ÅRFL, ersätts med nya lagar. De särskilda årsredovisningslagarna för kreditinstitut och värde- pappersbolag, , respektive försäkringsföretag, , bygger båda i stor utsträckning på bestämmelser i . Båda lagarna tar sin utgångspunkt i bestämmelser i och anger i vilken utsträck- ning dessa ska tillämpas som de är eller med vissa justeringar. Där- utöver finns särskilda bestämmelser för de företag som omfattas av respektive lag. Även ÅRKL och ÅRFL är i vissa delar svåra att överblicka till följd av de ändringar som har gjort genom årens, såväl i form av följdändringar på grund av ändringar i ÅRL som genom självstän- diga ändringar i lagarna. Redan detta talar för att en översyn av lag- arnas struktur görs i samband med översynen av ÅRL. Det främsta skälet till att en viss redaktionell översyn av ÅRKL och ÅRFL nu bör göras är emellertid den nära koppling mellan å ena sidan kapi- telindelningen i ÅRL och å andra sidan kapitelindelningen i ÅRKL och ÅRFL. Utredningens förslag till en ny allmän årsredovisnings- lag innebär bl.a. att antalet kapitel i lagen utökas och att regelmas- san delas upp på ett större antal paragrafer. Därmed blir det under alla förhållanden nödvändigt med mycket omfattande ändringar i de särskilda årsredovisningslagarna, t.ex. i hänvisningarna till para- grafer i ÅRL. Enligt utredningens bedömning är det därför nöd- vändigt att, om ÅRL omarbetas, arbeta om även ÅRKL och ÅRFL. Också de båda särskilda årsredovisningslagarna bör därför ersättas med nya lagar med en ny redaktionell utformning. De nya lagarna bör, liksom de nuvarande, anknyta nära till den nya ÅRL. 8.4En särskild lag om delårsrapporter I 9 kap. ÅRL finns bestämmelser om upprättande av delårsrappor- ter. Bestämmelserna är enbart tillämpliga på s.k. finansiella holding- företag, dvs. företag som uteslutande eller huvudsakligen förvaltar andelar i dotterföretag som är antingen kreditinstitut, värdepap- persbolag eller försäkringsföretag. I svensk rätt ställs även krav på upprättande av delårsrapport (bl.a. s.k. halvårsrapporter) i vissa noterade företag – emittenter som har som hemmedlemsstat och vars överlåtbara värde- papper är upptagna till handel på en reglerad marknad (enkelt uttryckt ”noterade företag”) – samt banker, kreditmarknadsföre- tag, hypoteksinstitut och värdepappersbolag. De bestämmelser som reglerar skyldigheten för dessa företag att upprätta delårsrapport finns emellertid inte i ÅRL. Skyldigheten för noterade företag att upprätta delårsrapport regleras i 16 kap. lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Bestämmelserna innebär att noterade företag ska lämna halvårsrap- port och delårsredogörelse. En delårsredogörelse kan dock ersättas med en kvartalsrapport.2 Regler om delårsrapport för banker, kreditmarknadsföretag, hypoteksinstitut och värdepappersbolag finns i ÅRKL. I ÅRFL finns också vissa bestämmelser om delårsrapport för försäkrings- företag som ska upprätta delårsrapport enligt 16 kap. lagen om värdepappersmarknaden. Strukturen på de bestämmelser som ska tillämpas av olika före- tag och företagsformer vid upprättande av delårsrapport och halv- årsrapport är alltså komplex och kan översiktligt beskrivas enligt följande. 2 Utredningen om ändrade informationskrav på värdepappersmarknaden har föreslagit att kravet på att emittenter av aktier ska offentliggöra delårsredogörelse eller kvartalsrapport för räkenskapsårets första och tredje kvartal slopas, se SOU2014:70 s. 170 f. –– skyldigheten att upprätta delårsrapport framgår av 9 kap. ÅRL. Även innehållet i delårsrapporten regleras i 9 kap. ÅRL. –Banker, kreditmarknadsföretag, hypoteksinstitut och värdepappers- bolag – om företaget är onoterat, regleras skyldigheten att upp- rätta delårsrapport i ÅRKL. Innehållet i delårsrapporten regleras i 9 kap. ÅRL och 9 kap. ÅRKL. –– skyldigheten att upprätta delårsrapport (halv- årsrapport) regleras i 16 kap. lagen om värdepappersmarknaden som även innehåller särskilda regler om underskrift m.m. Innehållet i delårsrapporten i övrigt regleras, till följd av hänvisningar i lagen om värdepappersmarknaden, i 9 kap. ÅRL. Vad avser uppgifter som moderföretag ska lämna om koncernen hänvisas också till (IAS 34 Delårsrapportering). 8.4.2Reglernas bakgrund och tillämpningsområde Varken det fjärde eller det sjunde bolagsrättsliga direktivet eller det nya redovisningsdirektivet innehåller några bestämmelser om del- årsrapporter. Inte heller i bankredovisningsdirektivet och försäk- ringsredovisningsdirektivet finns det några sådana bestämmelser. De svenska reglerna om när delårsrapporter ska upprättas ligger således utanför tillämpningsområdet för EU-direktiven på redovis- ningsområdet. För företag vars andelar eller skuldebrev är noterade på en börs, en auktoriserad marknadsplats eller någon annan regle- rad marknad finns det däremot bestämmelser om delårsrapport i . Enligt artikel 5.1 i det s.k. öppenhetsdirektivet3 ska nämligen sådana företag, med öppenhetsdirektivets terminologi ”emittenter av aktier och skuldebrev som är upptagna till handel på en reglerad marknad”, offentliggöra en halvårsrapport som omfattar räkenskapsårets efter den berörda periodens utgång och senast därefter. 3 och Rådets direktiv /109/EG av om har- monisering av insynskraven angående upplysningar om emittenter vars värdepapper är upp- tagna till handel på en reglerad marknad och om ändring av direktiv /34/EG. Vid genomförandet av öppenhetsdirektivet i svensk rätt valde lagstiftaren att placera de svenska bestämmelserna om skyldighet att upprätta halvårsrapport för noterade företag i 16 och 17 kap. lagen om värdepappersmarknaden. bestämmelser i som reglerade frågor om delårsrapporter för noterade företag upp- hörde i samband därmed att gälla. 8.4.3Utredningens överväganden och förslag Förslag: Bestämmelserna om delårsrapporter i ÅRL, ÅRKL och ÅRFL samlas i en ny lag om delårsrapporter. ÅRL trädde 1996. har den, som utredningen tidigare nämnt, ändrats ett stort antal gånger. Även bestämmel- serna om delårsrapporter i 9 kap. ÅRL har genomgått ändringar. Ändringarna har lett till att tillämpningsområdet för bestämmel- serna numera är så begränsat så att det är enbart en synner- ligen liten del av de företag som omfattas av ÅRL som omfattas av lagens bestämmelser om delårsrapporter. Därtill är reglerna om vilka företag, utanför ÅRL:s tillämpningsområde, som ska tillämpa lagens regler om delårsrapporter svåröverskådliga och komplice- rade med hänvisningar mellan de olika redovisningslagarna och lagen om värdepappersmarknaden. Det finns därför goda skäl att överväga om bestämmelserna om delårsrapporter bör flyttas från ÅRL till någon annan lag. Förutsättningarna för en fullständig samordning av bestämmelserna om delårs- och halvårsrapporter I ett praktiskt perspektiv kan den mest ändamålsenliga lösningen synas vara att samla samtliga bestämmelser om såväl delårsrappor- ter som halvårsrapporter (samt bestämmelser om delårsredogörel- ser och kvartalsarapporter) i en och samma lag. Den tanken är inte ny och har diskuterats i tidigare lagstiftningsärenden. Vid införandet av bestämmelserna om halvårsrapporter i lagen om värdepappersmarknaden övervägdes en samordning av bestäm- melserna om delårsrapporter (inom ramen för redovisningslagstift- ningen) och halvårsrapporter (inom ramen för börslagstiftningen). Regeringen uttalade därvid bl.a. följande, se prop. 2006/07:65 s. 105 f. De krav på offentliggörande som öppenhetsdirektivet ställer kan inte jämföras med det offentliggörande som görs enligt årsredovisningsla- garna. Direktivets krav tar sikte på det specifika informationsbehov som föreligger i fråga om företag vars värdepapper är föremål för han- del på värdepappersmarknaden. För det stora flertalet företag som omfattas av årsredovisningslagarna är emellertid allmänhetens behov av snabb och lätt tillgänglig redovisningsinformation mera begränsat. Enligt regeringens bedömning är det inte lämpligt att införa direktivets särskilda bestämmelser om offentliggörande av regelbunden finansiell information i noterade företag i redovisningslagstiftningen. Enligt vår mening bör i stället regleringen av tidsfrister och offentliggörande av regelbunden finansiell information från emittenter i öppenhetsdirekti- vets mening bygga vidare på de befintliga bestämmelserna om utgiv- ares informationsplikt som redan finns i lagen om börs- och clearing- verksamhet. Det materiella innehållet i en års- och koncernredovisning eller en delårsrapport beträffande utgivare av fondpapper bör dock även fortsättningsvis regleras i redovisningslagstiftningen. En samordning av bestämmelserna om delårsrapport i redovis- ningslagstiftningen och bestämmelserna om halvårsrapport i lagen om värdepappersmarknaden (tidigare i lagen om börs- och clear- ingverksamhet) hade övervägts även tidigare (se prop. 1991/92:113 s. 102, 1992/93:206 s. 51 f. och 1995/96:10 del 2 s. 165 f.) Det uttalades bl.a. att reglerna om halvårsrapporter i börslagstiftningen är fristående i förhållande till regler om delårs- rapporter i aktiebolagslagen (vilka sedermera överfördes till redo- visningslagstiftningen) och någon samordning av bestämmelserna kom därför inte till stånd. Utredningen gör ingen annan bedömning än den som har gjorts i dessa tidigare lagstiftningsärenden. En fullständig samordning av de nu aktuella bestämmelserna framstår fortfarande inte som lämp- lig. En särskild lag om delårsrapporter Bestämmelserna i om delårsrapporter har direkt betyd- else enbart för finansiella holdingföretag. Finansiella holdingföre- tag faller delvis – vad gäller upprättande av koncernredovisning – in under ÅRKL:s och (se 1 kap. 1 § andra stycket i respektive lag). Det kan i någon mån tala för att bestämmelserna om delårsrapportens innehåll m.m. bör flyttas över till ÅRKL och ÅRFL. faller dock fortfarande, vad gäller upprättande av årsredovisning, in under . Övervägande skäl talar därför mot detta alternativ. Inte heller den nuvarande placeringen av bestämmelserna i framstår emellertid som lämplig. Enligt utredningens mening bör samtliga regler i ÅRL om delårsrapporter och därtill anknytande reg- ler i ÅRKL och ÅRFL i stället samlas i en särskild lag. Lagen bör vara direkt tillämplig på finansiella holdingföretag samt banker, kre- ditmarknadsföretag, hypoteksinstitut och värdepappersbolag som , enligt 9 kap. 1 § ÅRL och 9 kap. 2 § ÅRKL, ska tillämpa bestäm- melserna om delårsrapporter i ÅRL. Lagen bör vidare innehålla sär- skilda bestämmelser för företag som upprättar koncernredovisning och delårsrapport i enlighet med internationella redovisningsstan- darder, antagna av Kommissionen med stöd av IAS-förordningen. Liksom är fallet beträffande ÅRL bör lagen även innehålla bestämmelser om innehåll, registrering m.m. Dessa bestämmelser bör genom hänvisning i lagen om värdepappersmarknaden vara tillämpliga även på noterade företag. Även om bestämmelserna är utspridda i olika regelverk och tämligen komplicerade kan det naturligtvis hävdas att den nuvar- ande strukturen och utformningen av regelverket inte utgör något särskilt stort problem för de förhållandevis få företag som har att tillämpa det. Det framstår också som klart att en förändring av det förordade slaget i en övergångsfas kan leda till vissa kostnader för dessa företag i och med att det blir nödvändigt att se över doku- mentation, riktlinjer, dataprogram m.m. Liknande kostnadseffekter kommer även att träffa myndigheter som kommer att behöva upp- datera regelverk, rekommendationer, föreskrifter m.m.4 Utred- ningen bedömer dock att de långsiktiga positiva effekterna av en bättre systematik i lagstiftningen överväger nackdelarna. Utred- ningen föreslår därför att bestämmelserna om delårsrapporter i ÅRL, ÅRKL och ÅRFL ska utmönstras ur dessa lagar och samlas i en ny lag om delårsrapporter. Den närmare strukturen i den före- slagna lagen kommer att beskrivas i författningskommentaren. 4 Utredningen redogör närmare för dessa, och beräknade kostnadseffekter för berörda före- tag, i avsnittet om förslagens konsekvenser, avsnitt 10. Till följd av förslagen till nya årsredovisningslagar och en särskild lag om delårsrapporter måste följdändringar göras i ett stort antal författningar. I författningsförslagen redovisar utredningen de lagändringar som bedöms vara nödvändiga. Utredningen redovisar i författningsförslaget även vissa förord- ningsändringar, nämligen anknytande ändringar i förordningen (1995:1600) om årsredovisning i kreditinstitut, värdepappersbolag och försäkringsföretag och förordningen (1995:1633) om vissa årsredovisningsfrågor. Därutöver måste ändringar göras i följande förordningar: Förordningen (1992:308) om utländska filialer m.m. Förordningen (1993:1646) om ikraftträdande av vissa lagar och för- ordningar med anledning av tillträde till avtalet om Euro- peiska ekonomiska samarbetsområdet () Förordningen (1995:1145) om redovisning av nätverksamhet Förordningen (1996:1515) med instruktion för Förordningen (1997:836) om arbetslöshetskassor Förordningen (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos Förordningen (2004:329) om bank- och finansieringsrörelse Aktiebolagsförordningen (2005:559) Förordningen (2006:1051) om redovisning och revision av överfö- ring av naturgas, lagring av naturgas och drift av förgasningsanlägg- ning Förordningen (2006:1203) om redovisning av fjärrvärmeverksam- het Förordningen (2007:572) om värdepappersmarknaden Offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) Förordningen (2011:211) om utlåning och garantier Försäkringsrörelseförordningen (2011:257) Skatteförfarandeförordningen (2011:1261) Förordningen (2014:1006) om virkesmätning 9.1Bokföringsskyldighet för ideella föreningar och registrerade trossamfund m.fl. Bokföringslagen (1999:1078) är tillämplig på ”företag”. I 1 kap. 2 § bokföringslagen definieras ”företag” som ”en fysisk eller juridisk person som är bokföringsskyldig enligt denna lag”. Bokförings- skyldighet föreligger i vissa fall oavsett om den aktuella verksamhe- ten utgör näringsverksamhet eller ej. Begreppet ”företag” har där- med en vidare betydelse i detta sammanhang än vad som normalt är fallet och kan omfatta även verksamhet som inte utgör typisk näringsverksamhet. I begreppet ingår därmed dels enskilda närings- idkare, dels alla handelsbolag, aktiebolag, ekonomiska föreningar och liknande företagsformer och dels vissa stiftelser, ideella före- ningar, samfälligheter och registrerade trossamfund (se 2 kap. 1–6 §§ bokföringslagen). I 2 kap. 2 § bokföringslagen anges vilka ideella föreningar som är bokföringsskyldiga. Bokföringsskyldighet gäller för föreningar som uppfyller något av följande rekvisit: –värdet av föreningens tillgångar överstiger , –föreningen bedriver näringsverksamhet, eller –föreningen är moderföretag i en koncern. Om en ideell förening är bokföringsskyldig, omfattar bokförings- skyldigheten hela den bedrivna verksamheten och således även sådant som inte har karaktär av näringsverksamhet. Motsvarande gäller för registrerade trossamfund och registre- rade organisatoriska delar av sådana samfund samt för samfällig- hetsföreningar, viltvårdsområdesföreningar och fiskevårdsområdes- föreningar. Regleringen tillkom väsentligen genom den nuvarande bokför- ingslagen. var ideella föreningar bokföringsskyldiga endast om de utövade näringsverksamhet och bokföringsskyldig- heten omfattade då endast själva verksamheten (se prop. 1975:104 s. 204 och numera upphävda cirkulär C 4/6). Vid tillkomsten av den nya lagen ansågs det att huvudregeln, såvitt gäller juridiska personer, borde vara bokföringsskyldighet. För detta talade, sades det i propositionen till lagen, såväl borgenärs- intresset, delägarnas eller medlemmarnas intressen som samhällets behov av att i efterhand kunna spåra och upptäcka brott. Därför borde bokföringsskyldigheten för ideella föreningar och samfällig- hetsföreningar inte heller vara begränsad till de fall då föreningen bedriver näringsverksamhet. I propositionen uttalades vidare att en sådan utvidgning av bokföringsskyldigheten inte torde innebära någon större praktisk förändring för de föreningar som bedriver verksamhet i någon större omfattning eller har mera betydande till- gångar. Dessa föreningar antogs redan regelmässigt föra räkenska- per på ett sätt som motsvarade bokföringslagens krav. Annorlunda förhöll det sig, enligt propositionen, sannolikt med det stora fler- talet mindre föreningar med endast begränsade tillgångar. I fråga om dessa föreningar ansågs varken borgenärsintresset, skatteintres- set eller medlemmarnas intresse av bokföring vara så stort att det motiverade en generell bokföringsskyldighet. Vad gäller medlem- marnas intresse av bokföring uttalades det i propositionen att med- lemmarna normalt har goda möjligheter att själva påverka beslut och granska den löpande förvaltningen och att i de fall de anser sig ha behov av bokföring kan de själva besluta om formerna för denna genom stadgebestämmelser eller liknande.1 Den nya lagen kom därför att utformas så att ideella föreningar skulle vara bokföringsskyldiga inte enbart när föreningen bedrev näringsverksamhet utan också i andra fall när värdet av föreningens tillgångar översteg ett visst gränsvärde.2 När bokföringsskyldighet föreligger, avser den föreningens hela verksamhet. 1Förarbetena till bestämmelserna finns i prop. 1998/99:130 del 1 s. 211–217 och 376. 2Detta gränsvärde var ursprungligen 30 prisbasbelopp men byttes senare ut mot , se prop. 2005/06:116 s. 62 .f. Bokföringsskyldigheten är sanktionerad genom bestämmelserna om bokföringsbrott i 11 kap. 5 § . Bestämmelserna innebär att den som åsidosätter bokföringsskyldighet kan dömas till böter eller fängelse, under förutsättning att åsidosättandet leder till att rörelsens förlopp, ekonomiska ställning eller resultat till följd därav inte kan i huvudsak bedömas. Bestämmelserna gäller inte ideella föreningar som inte bedriver näringsverksamhet. Ans- var för bokföringsbrott kan alltså inte aktualiseras om bokförings- skyldigheten grundas enbart på värdet av tillgångarna i föreningen. Om föreningen bedriver någon form av näringsverksamhet, kan däremot – i fall den därav följande bokföringsskyldigheten för- summas – ansvar för bokföringsbrott bli aktuellt. 9.1.2När bedriver en ideell förening näringsverksamhet? Såsom bestämmelserna om ideella föreningars bokföringsskyldig- het är utformade har det avgörande betydelse om föreningens verksamhet är att anse som näringsverksamhet. Begreppet ”näringsverksamhet” används på flera ställen i bok- föringslagen. I författningskommentaren till 2 kap. 2 § bokförings- lagen som rör ideella föreningar m.fl. hänvisas till vad som sägs om fysiska personer i författningskommentaren till 2 kap. 6 §. I den senare författningskommentaren uttalas bl.a. följande.3 Uttrycket ”näringsverksamhet” är avsett att ha väsentligen den inne- börd som motsvarar begreppet ”näringsidkare” i gällande rätt. Begreppet skall fattas i vidsträckt mening, såsom är fallet i t.ex. kon- sumentköplagen (1990:932). Det innebär att näringsverksamhet skall anses omfatta all verksamhet som är av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den kan betecknas som yrkesmässig (se prop. 1989/90:89 s. 60). Till näringsverksamhet räknas därmed också sådan verksamhet som bedrivs av advokater, arkitekter, fotografer m.fl. Verksamhetens omfattning har inte någon avgörande betydelse för bokföringsskyldig- heten. En hantverkare som driver sin verksamhet i liten skala blir ändå bokföringsskyldig, om det yrkesmässiga momentet är uppfyllt. Kravet på yrkesmässighet innebär å andra sidan att den som vid sidan av sin egentliga sysselsättning åtar sig smärre hantverkssysslor för annans räkning som regel inte kan anses bedriva näringsverksamhet. Det- samma gäller om någon, som i allt väsentligt sysslar med annat, ger ut en eller några böcker. Andra omständigheter som kan vägas in i 3 Se prop. 1998/99:130 s. 384. bedömningen av om en person är bokföringsskyldig är omsättnings- hastigheten på försålda varor eller tjänster och förekomsten av omkostnader i verksamheten. En helhetsbedömning måste alltså ske i det enskilda fallet. Härvid kan ledning ofta hämtas från hur verksam- heten bedöms skattemässigt; skall verksamheten beskattas i inkomst- slaget näringsverksamhet är den normalt bokföringspliktig. har, med utgångspunkt i bokföringslagens förarbeten, uttalat att begreppet näringsverksamhet omfattar verk- samhet som uppfyller något av nedanstående kriterier. –verksamhet som enligt den tidigare bokföringslagen ansågs som näringsverksamhet, –verksamhet som av t ex konsumentlagstiftning anses vara när- ingsverksamhet, eller –verksamhet som betraktas som näringsverksamhet i skatterätts- lig mening.4 Näringsverksamhet enligt tidigare lagstiftning I 1 § bokföringslag (1976:125) angavs att ”näringsidkare” var bokföringsskyldiga enligt lagen. I tidigare gällande lagstiftning hade i stället kretsen av bokföringsskyldiga preciserats genom en uppräkning av olika typer av verksamheter. Begreppet "näringsid- kare" bokföringslag var avsett att omfatta varje fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt bedrev verksamhet av eko- nomisk art.5 Som ovan har framgått hänvisar förarbetena till den nuvarande bokföringslagen bland annat till begreppet näringsverksamhet i konsumentlagstiftningen.6 I förarbetena till konsumentköplagen 4Se föreningar och bokföringsskyldigheten – en rapport om begreppet näringsverksamhet, m.m., s. 3. 5Viss verksamhet var dock undantagen, främst jord- och skogsbruk som i stället reglerades i en särskild bokföringslag. 6Se tidigare refererat avsnitt ur prop. 1998/99:130 s. 384. (1990:932) anges följande om begreppen näringsidkare och yrkes- mässig verksamhet.7