sou · H3B33 · 2015-02-13 00:00:00 — Vi anser att en mer praktisk och kostnadseffektiv ordning är att i stället placera detta ansvar hos den myndighet som beslutat om t.ex. en försäljning av djuren. Till detta ska läggas att polismän ofta saknar formell kompetens för den djurhållning, transport- och förmedlingsverksamhet som det här är fråga om. Arbetet saknar också nämnvärt samband med polisens kärnuppgifter och kräver inte en polismans särskilda yrkesutbildning och kompetens eller de särskilda befogenheter som han eller hon har bl.a. enligt polislagen. Vår slutsats blir därför att det inte längre bör vara ansvar att verkställa beslut om att sälja, överlåta på annat sätt eller avliva djur som har omhändertagits (34 § djurskyddslagen). Bör verkställa sina egna omhändertaganden? Vi har, som framgått, föreslagit att inte längre ska verkställa beslut om att omhänderta djur. har vi också gjort bedömningen att även i fortsättningen ska kunna besluta att ta hand om djur med stöd av 32 § djurskyddslagen. En fråga som då inställer sig är om ska verkställa sina egna beslut om att omhänderta djur. Det rör sig, som vi har sett, om beslut som ska underställas , som ska avgöra om de ska fortsätta att gälla. Bör då polisen eller någon annan huvudman verkställa besluten? Det som främst talar för att inte ska verkställa besluten är att arbetsuppgifterna, som konstaterats, inte har någon nämnvärd koppling till polisens kärnuppgifter. Lika lite kräver arbetet en polismans särskilda yrkesutbildning och kompetens. Men det finns också skäl som talar för att i vart fall i ett inledande skede ska verkställa sina egna beslut. Till skillnad från de flesta andra myndigheter har nämligen verksamhet dygnet runt. Det kan därför förekomma att behöver omhänderta djur då andra myndigheter har stängt för dagen eller helg. Även om enkätundersökningen visar att det är ovanligt att djur behöver omhändertas under jourtid, är det rimligt att anta att detta inom överskådlig tid kommer att ske i ungefär samma omfattning som . Ett mindre antal beslut om omhändertaganden kommer därför att behöva meddelas och verkställas och . Om någon annan myndighet än skulle behöva göra detta ställs det krav på att den mottagande myndigheten bygger upp en jourberedskap. För en så kostnadskrävande åtgärd bör det enligt vår bedömning krävas starka skäl. Vi kan inte se att det finns några sådana skäl och anser därför att ska verkställa sina egna beslut att ta hand om djur med stöd av 32 § djurskyddslagen. Vi menar dock inte att ska ha kvar djuren i sin vård fram till dess de säljs, skänks bort eller avlivas. De argument som vi har lyft fram till stöd för att polisen inte ska ägna sig åt att transportera, förvara och sälja djur har samma styrka här. En avvägning mellan polisens intresse av att kunna fokusera på kärnuppgifterna och de skäl som talar i motsatt riktning leder oss till slutsatsen att ansvaret bör delas upp. bör enligt vår mening svara för den initiala verkställigheten under t.ex. kvällar och , men bör kunna lämna över verkställigheten till någon annan huvudman. En lämplig tidpunkt är att, på motsvarande sätt som i , knyta övergången av verkställighetsansvaret till att fastställer beslut. På så sätt behöver inte länsstyrelserna bygga upp en organisation och beredskap för att verkställa omhändertaganden som sker utanför vanlig kontorstid. Sammanfattningsvis bör alltså verkställa sina egna beslut att omhänderta djur med stöd av 32 § djurskyddslagen till dess att beslutet fastställts av . Därefter ska ta över verkställigheten. Om upphäver beslut att omhänderta djuren ska de lämnas tillbaka till djurägaren. Detta blir då en uppgift för . Vilka krav på skyndsamhet bör gälla? En fråga som gäller kravet på skyndsamhet i vissa frågor som rör omhändertaganden av djur har uppkommit under utredningsarbetet. Bakgrunden är följande. Om ett beslut att omhänderta ett djur har meddelats av , ska beslutet underställas , som ska avgöra om det ska fortsätta att gälla (32 § andra stycket djurskyddslagen). Den aktuella regleringen infördes genom lagändringar . Lagstiftaren har inte närmare preciserat vad som avses med att frågan ska avgöras (prop. 1978/79:13, bet. 1978/79:JoU5). I likhet med annan lagstiftning som innehåller samma skyndsamhetskrav torde det vara svårt att fastställa en exakt tidsfrist med tanke på att reglerna ska kunna tillämpas i flera olika typer av situationer. Det får emellertid antas att lagstiftaren med uttrycket avsett att frågan inte får försenas i onödan och att prövningen ska ske så snart som den i det enskilda fallet kan göras (JO:s beslut med dnr 2411-2008). Frågan ska, med andra ord, avgöras så snart det kan ske. Som vi har sett, förekommer det att polisen omhändertar djur och då länsstyrelserna inte har någon jourberedskap. I vissa fall kan det dröja innan överprövar beslutet. Allmänt sett är det viktigt, att det kan avgöras om djuret ska lämnas tillbaka eller om beslut ska fortsätta att gälla. Vi anser däremot inte att det är rimligt att länsstyrelserna ska behöva ha en jourberedskap för den här typen av ärenden eller i övrigt handlägga dem snabbare än vad man gör . Det nuvarande kravet på skyndsamhet – att frågorna ska avgöras – kan enligt vår uppfattning tolkas som att ärendena ska prioriteras högre än så. Ett uttryck som lagtekniskt bättre återspeglar utgångspunkten att normalt bör kunna meddela beslut efter någon eller är att frågan ska avgöras skyndsamt. Vi föreslår därför att lagtexten i 32 § djurskyddslagen förtydligas i enlighet med det sagda. Frågan är då om samma skyndsamhetskrav bör gälla även vid prövningen av andra frågor, där det inte gäller några andra krav på skyndsamhet än de som följer av de allmänna kraven i förvaltningslagen (1986:223). Syftet med skyndsamhetskravet är, som vi ser det, att den som har fått sina djur omhändertagna av en myndighet ska få veta om omhändertagandet ligger fast eller djuren ska lämnas tillbaka. Detta gäller särskilt mot bakgrund av de snabbt växande kostnader som ett omhändertagande kan medföra för djurägaren. Vi ser det därför inte som ändamålsenligt att enbart ställa krav på handläggning. Samma skyndsamhetskrav bör gälla även när ska anmäla ett omhändertagandebeslut till . Intresset av att inte ska behöva förvara djuren än nödvändigt motiverar också att skyndsamt ska ta över verkställigheten av ett omhändertagande, om beslutar att beslut ska fortsätta att gälla. Sammantaget föreslår vi att skyndsamt ska anmäla ett beslut att omhänderta ett djur med stöd av 32 § djurskyddslagen till , som skyndsamt ska pröva om beslutet ska fortsätta att gälla. Om beslutar att beslut om omhändertagande ska fortsätta att gälla, ska skyndsamt ta över verkställigheten av detta. ska inte ta emot anmälningar om avlivade djur Om ett djur påträffas så svårt sjukt eller skadat att det bör avlivas får en veterinär eller en polisman och i brådskande fall någon annan genast avliva djuret (30 § djurskyddslagen). Den som har avlivat djuret ska underrätta ägaren eller innehavaren av djuret om detta. Om detta inte kan ske ska underrättas. Uppgiften har inte någon nämnvärd koppling till polisens kärnområde. En underrättelse följs upp endast på så sätt att man identifierar och underrättar ägaren av djuret. I övrigt leder en underrättelse inte till några åtgärder från polisens sida. I den mån det kan finnas anledning att följa upp händelsen från djurskyddssynpunkt – att djuret behövde avlivas kan ju ha sin grund i bristande djurhållning – är detta under alla förhållanden kontrollmyndighetens ansvar. Uppgiften att ta emot underrättelser bör därför flyttas från till någon annan huvudman (30 § djurskyddslagen). Berörda myndigheter ska hantera sina egna verkställighetskostnader och fakturera djurägaren Kostnader som uppkommer till följd av att ett djur omhändertas med stöd av 31 eller 32 §§ djurskyddslagen får förskotteras av allmänna medel. Kostnaden ska dock slutligt betalas av den mot vilken åtgärder har riktats, om det inte finns särskilda skäl till annat. Om ett omhändertaget djur har sålts genom försorg, får kostnad som slutligt ska betalas av ägaren tas ut ur köpesumman (35 §). Vi anser att en ny reglering bör bygga på att kostnadsfrågorna handläggs av den myndighet som har förskotterat beloppen. Våra förslag och bedömningar innebär att i betydligt färre fall än kommer att behöva transportera och förvara djur. I övrigt uppkommer kostnaderna hos den myndighet som tar över verkställighetsuppgifterna från . Slutsatsen blir därför att uppgiften att besluta om den berörda djurägaren slutligt ska stå kostnaden för omhändertagandet ska ligga hos den myndighet som har förskotterat beloppen. I praktiken innebär förslaget att en stor del av arbete med att administrera nytillkomna kostnader flyttas till en annan huvudman. I vissa fall kan både och ha förskotterat kostnader av allmänna medel beträffande samma omhändertagna djur. Så kan vara fallet om beslutar att omhänderta ett djur med stöd av 32 § djurskyddslagen och tar över verkställigheten. Bägge myndigheterna kan då ha förskotterat kostnader för t.ex. uppstallning av djuret. Om djuret senare säljs uppkommer frågan hur ersättningen från försäljningen ska fördelas mellan och . Som redan konstaterats kommer merparten av kostnaderna att uppkomma hos . Enligt vår bedömning torde det bli sällsynt förekommande att köpesumman täcker både och förskotterade kostnader. Vid tillämpningen av bestämmelsen bör kostnader täckas i första hand. De flesta av uppgifter enligt djurskyddslagen flyttas till länsstyrelserna Nästa fråga är då vilken huvudman som bör ges ansvaret för de djurskyddsuppgifter som inte längre ska utföras av . Mot bakgrund av lagstiftningens ändamål och att ärendena innefattar såväl myndighetsutövning mot enskilda fysiska och juridiska personer som hantering av allmänna medel bör ansvaret läggas på en myndighet, och då i första hand en statlig förvaltningsmyndighet. Vi anser att det är viktigt att det finns en tydlig och funktionellt sammanhängande fördelning av roller, ansvar och uppgifter. Från praktiska utgångspunkter handlar frågan dock främst om att identifiera en förvaltningsmyndighet som framstår som lämplig att handlägga ärendena. Myndigheten ska kunna göra detta minst lika bra eller bättre än utan att kostnaderna ökar. Länsstyrelserna har en central roll på djurskyddsområdet Den myndighet som får ansvar för uppgifterna ska bl.a. verkställa omhändertaganden av djur. Det innebär att myndigheten ska förvara, transportera, veterinärundersöka och ta hand om djuren till dess det fastställts vad som ska hända med dem. Andra uppgifter är att sälja, skänka bort och avliva djur samt att förskottera kostnader av allmänna medel och i övrigt administrera kostnader för omhändertagandet. Det är viktigt att poängtera att myndigheten inte nödvändigtvis måste utföra uppgifterna med egen personal. Den kapacitet som behövs för uppgifterna kan – precis som – tillföras myndigheten av externa uppdragstagare. Ett exempel på detta är att nästan all förvaring och majoriteten av transporterna i praktiken utförs av entreprenörer. Myndighetens uppgifter blir då mer av administrativt och samordnande slag. Vi anser att länsstyrelserna av naturliga skäl bör övervägas i första hand. Länsstyrelserna är statliga förvaltningsmyndigheter med regional organisation. De har en central roll på djurskyddsområdet. är kontrollmyndighet och har det operativa ansvaret för den offentliga kontrollen av att djurskyddsbestämmelserna följs och man inspekterar inom ramen för detta platser där djur hålls. beslutar också om djur ska omhändertas och om djur som har omhändertagits ska säljas, skänkas bort eller avlivas. Till detta kommer att ger tillstånd till viss storskalig djurhållning samt beslutar om djurförbud. De uppgifter som ska flyttas över från polisen har således ett logiskt och tydligt sakligt samband med länsstyrelsernas verksamhet. Beröringspunkter finns också med bland annat verksamhet inom veterinära frågor, lantbruk och miljö- och hälsoskydd. Vår bedömning är att det finns ett mervärde i att samla huvudansvaret för statens uppgifter inom djurskydd hos en myndighet. Länsstyrelserna är väl lämpade att få detta utökade ansvar och bli ännu tydligare expertmyndigheter på djurskyddsområdet. Länsstyrelserna har den sakliga kompetens som krävs. Med tillgång till länsveterinärer, jurister och djurskyddsutbildad personal är länsstyrelsernas samlade expertkompetens på djurskyddsområdet både högre och bredare än den som finns inom . Verkställighetsuppgifterna kräver i allmänhet närhet och lokal- Det är, enkelt uttryckt, en fördel om den verkställande myndigheten känner till sina djurhållare och de lokala förhållandena. Ärendena har därmed också en sådan regional anknytning som talar för att dessa i stort kan anses vara lämpliga att placera hos den regionala statliga förvaltningen (SOU 2012:81 s. 173). Sammantaget anser vi att klart övervägande skäl talar för att uppgifterna bör flyttas till länsstyrelserna. Hur ser utredningen på motargumenten? Frågan är då om den ovan redovisade bedömningen rubbas av de skäl som talar mot att flytta uppgifter från polisen till länsstyrelserna. Till utredningen har företrädare för länsstyrelserna framfört att man inte har något emot att få fler uppgifter på djurskyddsområdet. Detta förutsätter dock att finansieringen kan ordnas och att en reform inte innebär att länsstyrelserna behöver ha beredskap för att hantera ärenden också utanför expeditionstid eller etablera en större geografisk närvaro i länen än vad man har . Man har också pekat på att frågor om jäv i kontrollverksamheten behöver uppmärksammas i sammanhanget. I remissyttrandena över förslag – som också byggde på att länsstyrelserna skulle verkställa beslut om omhändertaganden – befarade man att omhändertaganden ofta skulle kräva en polismans särskilda vålds- och tvångsbefogenheter och att förslaget skulle innebära att länsstyrelserna skulle behöva ha beredskap för att hantera ärenden och . Leder då dessa invändningar till att någon eller några av uppgifterna trots allt bör ligga kvar hos polisen? Utredningens enkätundersökning visar att det är mycket ovanligt att omhändertaganden av djur behöver verkställas än –17. En klar majoritet av polismyndigheterna () svarade att detta skedde var sjätte månad eller mer sällan. Eftersom länsstyrelserna på detta område inte bedriver någon verksamhet utanför kontorstid kommer man inte själva att meddela några beslut som måste verkställas och . Inte heller uppkommer något behov av jourberedskap om omhändertar djur utanför expeditionstid. Våra förslag innebär nämligen att ansvarar för verkställigheten fram till dess att prövat om omhändertagandet ska fortsätta att gälla. Förslagen ställer därmed inte krav på länsstyrelserna att ha jourberedskap på detta område. Invändningen om kravet på geografisk närvaro bygger på att för stora avstånd mellan kansliort och den plats där djuren finns kan försvåra och fördyra hanteringen. anlitar externa uppdragstagare för nästan all förvaring, huvuddelen av transporterna och för andra praktiska åtgärder som exempelvis veterinärbesiktning. I många fall sker detta med stöd av ett ramavtal eller liknande avtal, men i några län måste man ingå avtal i varje enskilt fall. Under utredningsarbetet har inte framkommit något som tyder på att polisen har tvingats ha verksamhet på fler orter på grund av sina åtaganden enligt djurskyddslagen. Länsstyrelserna bör rimligen kunna sluta liknande avtal som eller de tidigare länspolismyndigheterna har gjort. Alla länspolismyndigheter har uppgett att förvaringen har kunnat lösas med hjälp av entreprenörerna. I de fall omhändertagna djur har behövt förvaras på polisstationerna eller i övrigt i egen regi har det endast varit fråga om kortare förvaringstider. Det finns enligt vår bedömning inte något behov för länsstyrelserna att etablera närvaro på fler orter än . Svaren på enkätundersökningen visar att det förekommer våldsamma eller hotfulla situationer i samband med att djur tas om hand. Detta tycks dock – sett till landet i stort – inte vara särskilt vanligt. De flesta polismyndigheter () har uppgett att detta nästan aldrig förekommer. Nästan lika många () har svarat att sådana situationer uppkommer i en fjärdedel av fallen. I tycks dock bilden vara en annan. Där har myndigheten svarat att det förekommer hotfulla eller våldsamma situationer eller uppkommer i övrigt behov av polisens särskilda befogenheter i samband med verkställighet av omhändertagande av djur. Utredningen har förståelse för den oro som kan finnas och den utsatthet som enskilda handläggare kan uppleva. Det bör därför här framhållas att är skyldig att hjälpa när våldsamma eller hotfulla situationer uppstår eller befaras uppstå, oavsett hur vanligt eller sällan förekommande dessa är. Att det kan uppstå sådana situationer beror sannolikt mer på att någon tvingas lämna ifrån sig sina djur än på vilken myndighet som verkställer beslutet. Allmänt sett bör det inte finnas någon anledning att befara att de djur som har omhändertagit inte skulle bli väl omhändertagna. är dock enligt vår bedömning jävig att utöva offentlig kontroll över sin egen djurhållning, se 11 § p. Detta gäller oavsett om åtgärderna vidtas i egen regi eller om anlitar en extern uppdragstagare. Bland annat kan skötseln av stora besättningar av misskötta djur av förtroendeskäl kräva offentlig kontroll. Det behov av offentlig kontroll som finns kan enligt uppgift från länsstyrelsehåll i praktiken lösas genom att de inbördes självständiga länsstyrelserna inom ramen för sin myndighetssamverkan träffar överenskommelser om att kontrollera varandras djurhållning. Sammanfattningsvis anser vi att de skäl som har framförts mot att flytta över ärendena från till länsstyrelserna inte har sådan tyngd att de medför en annan bedömning än den vi gör i frågan. Vi återkommer senare till frågan, hur förslagen ska finansieras (se 9 kap.). 5Polismyndighetens uppgifter enligt lagen om tillsyn över hundar och katter Mina förslag och bedömningar: a) Följande uppgifter enligt lagen (2007:1150) om tillsyn över hundar och katter (tillsynslagen) flyttas från till : 1.att meddela förelägganden och förbud vid bristande tillsyn över eller skötsel av hundar (8 §), 2.att meddela förelägganden om märkning och registrering av hundar (9 §), 3.att besluta om hundar som har omhändertagits ska säljas, skänkas bort eller avlivas (12 §), 4.att besluta om hundförbud (15 §), samt 5.att ta emot en underrättelse från en jakträttshavare om att han eller hon har omhändertagit en hund som springer lös i ett område där det finns vilt, omhänderta hunden om jakträttshavaren inte vill ta hand om den samt därefter besluta om hunden ska säljas, skänkas bort eller avlivas (17–18 §§). b) Både och ska få omhänderta hundar för att hindra att de orsakar skada eller olägenhet (11 §). Om beslutet meddelas av , ska detta skyndsamt anmälas till , som skyndsamt ska avgöra om beslutet ska fortsätta att gälla. Om fastställer beslut, ska skyndsamt ta över verkställigheten av omhändertagandet. uppgifter enligt lagen om tillsyn över hundar och katter c)ska verkställa sina egna beslut att omhänderta hundar. d)ska vara skyldig att lämna den hjälp (handräckning) som behövs för att ska kunna verkställa beslut enligt tillsynslagen. e)ska ha kvar uppgiften att ta emot anmälningar om att någon har dödat en hund som anträffats lös i ett område där det finns lantbruksdjur (14 §). f)ska ha kvar uppgiften att besluta i frågor om tillstånd för jakträttshavare att avliva övergivna eller förvildade katter inom tätbebyggt område (21 §). g)Uppgiften enligt 20 § tillsynslagen att pröva om det finns särskilda skäl att medge undantag från skyldigheten för ägaren eller innehavaren av en hund att betala de kostnader som omhändertagandet har medfört ska prövas av den myndighet som förskotterat kostnaderna av allmänna medel. Detta innebär följande. ska pröva frågan om återbetalning av de kostnader som har uppkommit på grund av beslut att omhänderta hundar. ska också pröva återbetalning av de kostnader som har uppkommit efter det att har tagit över verkställigheten av ett omhändertagande från . ska pröva återbetalning av de kostnader som har uppkommit på grund av egna beslut att omhänderta hundar, men inte avseende de kostnader som har uppkommit efter det att tagit över ansvaret för den fortsatta verkställigheten. h)Om beslutat att en hund som har omhändertagits ska säljas får utöver även ta ut ersättning för sina kostnader ur köpesumman. I första hand ska få täckning för sina kostnader. i)ska enligt en ny förordningsbestämmelse anmäla till om det finns förutsättningar för att besluta om förelägganden och förbud vid bristande tillsyn eller skötsel av hundar. ska också anmäla till om det finns förutsättningar för att besluta om hundförbud enligt 15 §. j)Om en domstol dömer någon för brott där han eller hon har använt en hund som vapen, ska domstolen enligt en ny förordningsbestämmelse underrätta om detta. uppgifter enligt lagen om tillsyn över hundar och katter I detta kapitel tar jag upp frågan, om några av uppgifter enligt tillsynslagen bör flyttas över till någon annan myndighet. Skälen för utredningens förslag och bedömningar Vilka är uppgifter enligt tillsynslagen? Enligt tillsynslagen ansvarar för en rad uppgifter som rör hundar och katter. I uppgifterna ingår följande: –meddela förelägganden och förbud vid bristande tillsyn av hundar för att förebygga skada eller avsevärd olägenhet (8 §), –meddela förelägganden i fråga om märkning och registrering av hundar (9 §), –omhänderta hundar för att hindra att de orsakar skada eller olägenhet (11 §), –besluta om en omhändertagen hund ska säljas, skänkas bort eller avlivas (12 §), –ta emot anmälningar om att någon har dödat en hund som anträffats lös i ett område där det finns lantbruksdjur (14 §), –besluta om hundförbud (15 §), –ta emot en underrättelse från en jakträttshavare om att han eller hon har omhändertagit en hund som springer lös i ett område där det finns vilt, omhänderta hunden om jakträttshavaren inte vill ta hand om den samt därefter besluta om hunden ska säljas, skänkas bort eller avlivas (17–18 §§), –besluta hur kostnaderna ska fördelas (20 §), samt –besluta i frågor om tillstånd för jakträttshavare att avliva övergivna eller förvildade katter inom tätbebyggt område (21 §). har genom RPSFS 2009:1 utfärdat föreskrifter och meddelat allmänna råd om tillämpningen av lagen. uppgifter enligt lagen om tillsyn över hundar och katter Varför har getts tillsynsuppgifterna? Jag anser att det finns goda skäl för att även i fortsättningen ska ha vissa grundläggande ordnings- och säkerhetsrelaterade uppgifter enligt tillsynslagen. Jag vill för helhetens skull framhålla, att oberoende av det formella ordnings- och säkerhetsansvar, som polisen har enligt tillsynslagen – att hindra att skador eller väsentliga olägenheter uppkommer – ska polisen enligt polislagen (2 §) ingripa när hundar biter människor eller skadar egendom. Detta är en polisiär kärnuppgift som ska utföras för att upprätthålla den allmänna ordningen och säkerheten. Vid sidan om detta syftar tillsynslagen till att specifikt säkerställa att hundar och katter hålls på ett sådant sätt av sina ägare eller innehavare att allmänheten skyddas mot skador eller väsentliga olägenheter. Det finns således i grunden en tydlig koppling till allmän ordning och säkerhet i tillsynslagen. Tillsynslagen innehåller dock även i stor utsträckning bestämmelser som huvudsakligen är av förvaltande och administrativt slag. De uppgifter som polisen ska utföra enligt dessa bestämmelser har enligt min bedömning en svag verksamhetsmässig koppling till de uppgifter som ska utföras inom polisens kärnområde. När utredningen nu ska ta ställning till om uppgifter av det slaget bör flyttas till någon annan myndighet måste de skäl som ligger till grund för dagens regler vägas mot andra, motstående, intressen. Vilken är då bakgrunden till att tillsynen över hundar och katter ligger hos polisen?