sou · H3B340 · 2015-04-09 00:00:00 — När det gäller artikel 13.1 j anser dock utredningen att kravet bör modifieras ytterligare i förhållande till direktivets text. Direktivet anger nämligen att informationen i denna del, i tillämpliga fall, ska innehålla en angivelse av att iakt- tagande av villkoren i kreditavtalet inte garanterar att det totala kreditbeloppet återbetalas. Denna formulering framstår som tve- tydig, eftersom kreditvillkoren rimligen måste innehålla att kredit- beloppet ska vara betalt eller på annat sätt reglerat vid kredittidens slut. Det kan därför knappast vara möjligt att följa samtliga kredit- villkor och inte ha reglerat sin skuld. Direktivet i denna del bör syfta på en annan situation, nämligen den att villkoren för amortering kan vara sådana att en del av kreditbeloppet kommer att kvarstå vid kredittidens slut och att konsumenten då måste lösa det resterande skuldbeloppet, t.ex. genom att teckna ett nytt kredit- avtal. Om amorteringsvillkoren är upplagda på ett sådant sätt är det viktigt ur ett konsumentskyddsperspektiv att detta framgår av den allmänna informationen. I stället för direktivets angivande av ”kredit- villkoren” i denna del har utredningen därför valt att ange ”kredit- villkoren avseende amortering” i författningsförslaget. Artikel 13.1 e innehåller ett informationskrav angående räntor som kan erbjudas. Detta krav bör anpassas efter svenska förhållan- den, så att kreditgivaren ska lämna information om vilka räntebind- ningstider som kan erbjudas och vilka konsekvenser olika bind- ningstider kan få för konsumenten. Eftersom bostadskrediter i princip inte erbjuds med helt rörlig ränta skulle informationen ut- formad som direktivet anger annars förlora mycket av sin betydelse för konsumenten. När det gäller informationen som beskrivs i 13.2 m, anges att den ska innehålla uppgifter om vilka kompletterande tjänster som är obligatoriska för att erhålla krediten. Informationskravet bör i denna del avpassas efter utformningen av den svenska lagregle- ringen av direktivets förbud mot kopplingsförbehåll i artikel 12, se vidare avsnitt 5.3.11. Utredningen har här kommit fram till att kreditgivaren inte får göra andra finansiella produkter obligatoriska för konsumenten än öppnandet av ett konto eller anslutningen till en tjänst som möjliggör betalning av amorteringar och ränta eller andra kostnader för krediten. Det är dock tillåtet att erbjuda paket till försäljning, och om räntan eller andra kreditvillkors utformning beror på att konsumenten väljer ett visst paket av produkter, måste detta framgå av den allmänna informationen. I artikel 13.2 anges slutligen att medlemsstaterna kan införa en skyldighet för kreditgivare att ta med andra typer av varningar i den allmänna informationen. Utredningen anser inte att några ytterlig- are varningar behövs. 5.3.7Standardiserat EU-faktablad om bostadskrediter Förslag: I rimlig tid innan ett bostadskreditavtal ingås och utan onödigt dröjsmål efter att konsumenten lämnat uppgifter om bl.a. sin ekonomiska situation, ska näringsidkaren ge konsumen- ten anpassad information om bostadskrediten genom ett stan- dardiserat EU-faktablad. Om näringsidkaren vid en senare tid- punkt ger konsumenten ett bindande erbjudande om en bostads- kredit som avviker från vad som angetts i det tidigare lämnade faktabladet, ska ett nytt faktablad lämnas till konsumenten. Skälen för förslaget: Artikel 14.1–14.5 i bolånedirektivet innehåller bestämmelser om överlämnandet av ett standardiserat EU-faktablad. Av 8 § konsumentkreditlagen följer att konsumenten för alla kreditavtal ska få förhandsinformation med ett visst innehåll som återges i bestämmelsens första stycke. Informationen ska ges till konsumenten i form av ett formulär, ”Standardiserad europeisk konsumentkreditinformation”. Formuläret ska ges till konsumen- ten i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten och ska överlämnas i rimlig tid innan ett kreditavtal ingås. Bestämmelsen genomför artikel 5.1 och 5.4–5 i konsumentkreditdirektivet (prop. 2009/10:242 s. 98). Artikel 14.1 och 14.2 i bolånedirektivet anger att konsumenten ska få anpassad förhandsinformation och att den ska ges i det standar- diserade som finns intaget i bilaga II till direktivet. Innehållet i faktabladet är uppdelat under 15 rubriker enligt följande: 2.Kreditförmedlare (i tillämpliga fall) 4.Räntesats och andra kostnader 5.Betalningarnas antal och frekvens 7.Exempel på betalningsplan (i tillämpliga fall) 13.Om åtagandena enligt lånet inte uppfylls: konsekvenser för låntagaren 14.Övriga upplysningar (i tillämpliga fall) Ett genomförande i svensk rätt bör ske så att skyldigheten att ge förhandsinformation för bostadskrediter i det standardiserade EU- faktabladet tas in i konsumentkreditlagen i anslutning till andra bestämmelser om förhandsinformation, och att själva faktabladet tas in i en förordning (jfr att formuläret för information om konsu- mentkrediter tagits in i förordning [2010:1856] om formulär för förhandsinformation vid konsumentkrediter). När det gäller förhandsinformationen för andra konsument- krediter innehåller lagtexten (8 § konsumentkreditlagen), förutom en hänvisning till blanketten ”standardiserad europeisk konsument- kreditinformation”, också en uppräkning av vad informationen i blanketten innehåller. Lagstiftningstekniken i denna del avspeglar konsumentkreditdirektivets utformning i artikel 5. Eftersom bolånedirektivet inte i direktivets text innehåller någon närmare specifikation av informationens innehåll, anser utredningen att det inte är lämpligt att göra någon sammanfattning eller uppräkning i den svenska lagtexten. Skyldigheten att överlämna faktabladet faller enligt bolånedirek- tivet på kreditgivaren eller kreditförmedlaren. Utredningen anser dock att termen näringsidkare hellre bör användas i den svenska författningsregleringen, liksom i 8 och 9 §§ konsumentkreditlagen. Skyldigheten omfattar då både en kreditgivare och en kreditför- medlare, när denne agerar som ombud för en kreditgivare. Enligt 8 § ska förhandsinformationen lämnas ”i rimlig tid innan avtal ingås”. Detta ansågs motsvara konsumentkreditdirektivets formulering ”innan en konsument blir bunden av ett kreditavtal eller ett erbjudande (prop. 2009/10:242 s. 48). Tidpunk- ten är likadant formulerad i bolånedirektivet som i konsument- kreditdirektivet, se artikel 14.1 b. Samma uttryckssätt som i 8 § bör därför väljas i den bestämmelse som genomför bolånedirektivet i denna del. Av bolånedirektivet framgår också att faktabladet ska lämnas inte bara innan avtalsslutet, utan också utan dröjs- mål sedan konsumenten lämnat information om sina behov, sina preferenser och sin ekonomiska situation i enlighet med artikel 20. Detta krav i direktivet bör framgå av den svenska bestämmelsen. I stället för en hänvisning till artikel 20 bör hänvisas till att konsu- menten lämnat de upplysningar som behövs för att näringsidkaren ska kunna göra en kreditprövning, vilket är vad som regleras i artikel 20. Skyldigheten att lämna över ett faktablad bör alltså inte inträda förrän kreditgivaren dels har fått sådan information att denne kan bedöma vilken kreditprodukt som kan vara aktuell för konsumenten och hur avtalsvillkoren ska se ut, dels sådana upp- gifter att en kreditprövning kan ske. Kreditgivaren bör också ha utrymme att faktiskt göra en kreditprövning innan faktabladet lämnas över, i vart fall en preliminär sådan (om detta inte redan skett genom t.ex. ett lånelöfte). Kreditgivaren kan ha ett intresse av att inte lägga ned arbete på att fylla i ett faktablad om det redan står klart att konsumenten inte kan beviljas krediten. Artikel 14.3 reglerar hur överlämnandet av faktabladet ska ske i förhållande till att näringsidkaren ger konsumenten ett bindande erbjudande om ett bostadskreditavtal. Av bestämmelsen framgår att konsumenten alltid ska få ett faktablad som överensstämmer med villkoren i det erbjudna bostadskreditavtalet – ett faktablad ska åtfölja det bindande erbjudandet om ett faktablad inte tidigare lämnats, och har ett faktablad lämnats i ett tidigare skede ska det lämnas på nytt om erbjudandets villkor skiljer sig från uppgifterna i det tidigare faktabladet. Detta bör framgå av den svenska bestäm- melsen. Författningsregleringen av bolånedirektivets krav på överläm- nande av ett faktablad bör ske genom införandet av en ny paragraf efter 9 § konsumentkreditlagen. Den särreglering som finns i 8 § fjärde stycket avseende förhandsinformation för bostadskredi- ter måste också utgå, eftersom bolånedirektivets reglering ställer delvis andra krav. Medlemsstaterna har enligt artikel 14.4 en möjlighet att före- skriva att faktabladet ska överlämnas före ett bindande erbjudande. En sådan ordning skulle i och för sig bidra till att faktabladet blir ett verktyg för konsumenten för att jämföra olika kreditavtal. Sam- tidigt kräver bolånedirektivet även införandet av en betänketid eller en ångerfrist. har konsumenten möjlighet att jäm- föra olika erbjudanden om bostadskrediter. Att därutöver införa ett krav på att det standardiserade ska lämnas före ett bindande erbjudande riskerar att bli en reglering som upp- fattas som betungande både för konsumenter och näringsidkare. Utredningen anser därför att denna medlemsstatsoption inte bör införas. Detta hindrar givetvis inte att en näringsidkare och en kon- sument i det enskilda fallet kommer överens om att faktabladet lämnas till konsumenten före ett bindande erbjudande. Slutligen finns en bestämmelse i artikel 14.5 som riktar sig till medlemsstater som före har infört ett informa- tionskrav i överensstämmelse med det standardiserade EU-fakta- bladet. Med detta avses inte en tillämpning av konsumentkredit- direktivets formulär för standardiserad europeisk konsumentkredit- information, och undantaget är därför inte aktuellt för del. 5.3.8Den effektiva räntan för bostadskrediter Förslag: Bilaga I till bolånedirektivet som avser beräkning av den effektiva räntan samt övriga bestämmelser som behövs för att beräkningen ska kunna genomföras på ett sätt som överens- stämmer med direktivets bestämmelser, bör tas in i samma för- ordning som genomför det standardiserade . Skälen för förslaget: Artikel 17 i bolånedirektivet innehåller vissa bestämmelser om beräkning av den effektiva räntan. Bilaga I till direktivet innehåller sedan den matematiska formel som ska använ- das vid beräknandet samt instruktioner för hur beräkningen ska ske. Genom konsumentkreditdirektivet infördes en gemensam beräk- ningsmodell för den effektiva räntan. Även enligt konsumentkredit- direktivet framgår de närmare grunderna för beräkning av en bilaga till direktivet. Den grundläggande definitionen av vad som avses med effektiv ränta togs in i 2 § konsumentkreditlagen. Bestämmel- ser om beräkning av räntan samt bilagan med instruktioner för beräkningen ansågs lämpligen kunna tas in i förordning (prop. 2009/10:242 s. 45 och se vidare förordning [2010:1855] om beräk- ning av effektiv ränta vid konsumentkrediter). Bestämmelserna om effektiv ränta i bolånedirektivet bör också lämpligen genomföras i förordning. I artikel 17 anges vidare vissa bestämmelser om den effektiva räntan som rör vad som ska anges i det standardiserade om bostadskrediter. För att bestämmelserna om effektiv ränta och faktabladet ska vara lättåt- komliga bör bestämmelser om både den effektiva räntan och EU- faktabladet, samt bilagorna I och II, tas in i samma förordning. Förslag: Den möjlighet som distansavtalslagen erbjuder en näringsidkare att i vissa undantagsfall lämna viss information om en finansiell tjänst efter det att avtalet ingåtts ska inte gälla vid telefon- eller annan distansförsäljning av bostadskrediter. Vid telefonförsäljning av en bostadskredit ska näringsidkaren som en beskrivning av bostadskreditens huvudsakliga egenskaper lämna minst vissa uppgifter som framgår av det standardiserade . Skälen för förslaget: Bolånedirektivet innehåller särskilda bestäm- melser om information vid distansavtal. Bestämmelserna finns i artikel 14.7 och 14.10. I 14.7 anges att en kreditgivare eller kredit- förmedlare som har lämnat över det europeiska faktabladet om bostadskrediter också har uppfyllt de krav på förhandsinformation som finns i artikel 3.1 i direktiv /65/EG om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter (distansförsäljningsdirekti- vet). Vidare anges att kraven i artikel 5.1 i distansförsäljningsdirek- tivet är uppfyllda om åtminstone det standardiserade faktabladet överlämnats. I bolånedirektivets artikel 14.10 anges att vid tal- telefonikommunikation, som regleras i artikel 3.3 i distansförsälj- ningsdirektivet, ska kravet på information som avses i artikel 3.3 b andra strecksatsen, om en finansiell tjänsts viktigaste egenskaper, anses vara uppfyllt om en del av informationen, avsnitten 3–6, i det europeiska faktabladet har getts. Distansförsäljningsdirektivet har i svensk rätt genomförts genom bestämmelser i lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler (distansavtalslagen). Distansavtalslagen uppställer krav på förhandsinformation vid distansavtal om finansiella tjäns- ter. Utgångspunkten är att en konsument även vid distansavtal om finansiella tjänster ska få information innan ett avtal ingås och att informationen ska tillhandahållas på ett varaktigt medium. Om medlet för distanskommunikation inte medger att informationen lämnas i en sådan form före avtalsslutet, ska informationen i stället lämnas i denna form efter att avtal ingåtts (3 kap. 3 § fjärde stycket distansavtalslagen). Vid taltelefonikommunikation kan också den information som ska lämnas före avtalsslutet begränsas, om konsumenten medger det. Även vid sådana avtal ska näringsidkaren dock ge konsumenten fullständig information efter avtals- slutet, och då på ett varaktigt medium (3 kap. 4 § distansavtals- lagen). Konsumentkreditdirektivet ansluter till distansförsäljningsdirekti- vet dels genom att precisera vilken information som måste ges även vid den inskränkta informationsskyldighet som gäller vid telefon- försäljning, dels genom att ange att den fullständiga förhands- information som ska lämnas enligt konsumentkreditdirektivet i blanketten ”Standardiserad europeisk konsumentkreditinforma- tion” kan överlämnas efter avtalsslutet, om avtal ingåtts på distans via ett kommunikationsmedel som inte möjliggör att informationen lämnas genom överlämnande av blanketten på ett varaktigt medium (artikel 5.2 och 5.3). I konsumentkreditlagen genomfördes konsu- mentkreditdirektivet i denna del genom 8 § andra stycket och 10 § (prop. 2009/10:242 s. 98). Bolånedirektivet innehåller däremot, till skillnad från konsu- mentkreditdirektivet, inga bestämmelser som ansluter till de möjlig- heter som finns enligt distansförsäljningsdirektivet och distans- avtalslagen att i vissa situationer underlåta att lämna förhands- information på ett varaktigt medium. Detta måste förstås som att distansförsäljningsdirektivets bestämmelser som medger ett sådant förfarande inte är tillämpliga på bostadskrediter. En sådan tolkning stöds också av ingressats 21 i bolånedirektivet, där det uttryckligen anges att det vid bostadskrediter vore olämpligt att ge förhands- information efter det att avtal ingåtts i enlighet med distansförsälj- ningsdirektivet. Distansavtalslagen bör därför ändras i enlighet med detta. Den föreslagna ordningen innebär att en näringsidkare även vid telefon- eller annan distansförsäljning av bostadskrediter alltid, i rimlig tid före avtalsslutet, ska ge konsumenten en anpassad för- handsinformation i form av det standardiserade , och att detta ska tillhandahållas i en handling eller någon annan läs- bar och varaktig form. I praktiken medför detta att näringsidkaren, om han vill efterkomma detta marknadsrättsliga krav, inte har möjlig- het att träffa något bindande bostadskreditavtal med konsumenten under telefonsamtalet. Så som marknaden för bolån är beskaffad torde det knappast heller förekomma att så sker. I allmänhet torde kreditavtalet snarare ingås i ett senare skede och efter en del ytter- ligare distanskommunikation eller fysiska möten, varför närings- idkaren också har goda möjligheter att före avtalets ingående fullgöra sin skyldighet att tillhandahålla konsumenten EU-fakta- bladet i varaktig form. Att, som bolånedirektivet gör, ändå före- skriva vad den information ska innehålla som vid telefonförsäljning utgör en beskrivning av den finansiella tjänstens huvudsakliga egenskaper, förefaller därmed visserligen ologiskt och i viss mån missvisande. Eftersom bolånedirektivets artikel 14.10 undantags- löst föreskriver att en viss del av den information som ändå kom- mer att lämnas över genom faktabladet ska ges även muntligen, bör en sådan reglering också ske i svensk lag. På samma sätt som för andra konsumentkrediter bör särregleringen tas in i konsument- kreditlagen, med en upplysande hänvisning i distansavtalslagen. Att en näringsidkare uppfyller det krav på förhandsinformation som finns enligt distansförsäljningsdirektivet, och i distansavtals- lagen, genom att överlämna det standardiserade (artikel 14.7 i bolånedirektivet) behöver inte särskilt författnings- regleras. Förslag: Alla kreditförmedlare ska omfattas av kravet på god kreditgivningssed. Bedömning: Det krävs ingen författningsreglering av direkti- vets bestämmelse om vad de tillräckliga förklaringarna särskilt ska innehålla. Skälen för förslaget och bedömningen: Artikel 16 i bolåne- direktivet innehåller en plikt för kreditgivare och i tillämpliga fall kreditförmedlare att ge konsumenten tillräckliga förklaringar. Syftet med detta är, enligt artikel 16.1, att konsumenten ska kunna be- döma om de föreslagna kreditavtalen, och i förekommande fall sidotjänsterna, lämpar sig för konsumentens behov och ekono- miska situation. I artikel 16.1 andra stycket görs sedan en uppräk- ning av vad förklaringarna särskilt ska avse, varvid hänvisas till informationskraven i artikel 14 och 15 samt anges att förklaring- arna också ska avse de föreslagna produkternas huvudsakliga egen- skaper, de effekter produkterna kan leda till för konsumenten, innefattande vad som kan hända vid betalningsförsummelse, samt förklaringar kring eventuella sidotjänster; på vilket sätt de kan ingås separat och vad konsekvenserna i så fall blir för konsumenten. Av artikel 16.2 följer, slutligen, att medlemsstaterna får avgöra hur, i vilken omfattning och av vem förklaringarna ska ges, beroende på de omständigheter under vilka kreditavtalet erbjuds, till vem det erbjuds och den typ av kredit som erbjuds. Artikeln är i stora delar helt överensstämmande med artikel 5.6 i konsumentkreditdirektivet. Konsumentkreditdirektivet anger dock inte att förklaringarna särskilt ska innehålla vissa moment, utan har i stället en uppräkning som anges vara exemplifierande, där det hänvisas till den förhandsinformation som ska lämnas, till produk- ternas huvudsakliga egenskaper och till deras konsekvenser för konsumenten, inbegripet konsekvensen av betalningsförsummelse. Innebörden av sidotjänster nämns dock inte särskilt i konsument- kreditdirektivets exemplifiering. Vid genomförandet av konsumentkreditdirektivet anfördes att den förklaringsskyldighet som följer av direktivet i princip redan följde av den dåvarande konsumentkreditlagens krav på god kredit- givningssed. Det konstaterades att den informations- och förkla- ringsplikt som följde av god kreditgivningssed gällde utöver sär- skilda informationskrav i lagen och att det av god kreditgivnings- sed, liksom av konsumentkreditdirektivet, fick anses följa att det finns en skyldighet för kreditgivaren att anstränga sig för att kon- trollera att konsumenten har förstått viktiga delar av avtalet. För att ytterligare framhålla betydelsen av att näringsidkaren lämnar sådana förklaringar gjordes dock det tillägget i bestämmelsen om god kreditgivningssed (6 § konsumentkreditlagen) att närings- idkaren ska ge konsumenten de förklaringar som han eller hon be- höver (prop. 2009/10:242 s. 52 f.). Även om alltså både konsumentkreditdirektivet och bolåne- direktivet innehåller specificeringar av vilka moment i informa- tionen som lämnas till konsumenten som särskilt bör förklaras av näringsidkaren kan direktiven inte anses kräva att bestämmelsen om god kreditgivningssed, som också innehåller att närings- idkaren ska ge de förklaringar som konsumenten behöver, specifi- ceras ytterligare. När det gäller vem som är skyldig att lämna förklaringarna omfattas, enligt bolånedirektivet, både kreditgivare, kreditförmed- lare och utsedda representanter. Skyldigheten att iaktta god kredit- givningssed faller enligt 6 § konsumentkreditlagen på ”närings- idkaren”. Så som redogjorts för (se avsnitt 5.3.3) omfattar detta även kreditförmedlare som agerar som kreditgivarens ombud. Kreditförmedlare kan dock vara oberoende från kreditgivarna och inte verka som ombud för någon specifik sådan. Bolånedirektivets krav är, som anförts, inte begränsat till att bara gälla för anknutna kreditförmedlare. Utredningen anser därför att det bör införas ett tillägg i 48 § av innebörd att även kreditförmedlare ska följa god kreditgivningssed. Eftersom även konsumentkreditdirektivet hän- för skyldigheten att ge tillräckliga förklaringar till både kreditgivare och kreditförmedlare, kan ett sådant tillägg, som då blir tillämpligt på kreditförmedlare av alla sorters krediter, inte anses strida mot konsumentkreditdirektivet. Förslag: Kreditgivare får inte enbart erbjuda bostadskrediter under förutsättning att konsumenten köper andra finansiella produkter. Kreditgivaren kan dock kräva att konsu- menten tillsammans med bostadskrediten öppnar ett konto eller ansluter sig till en tjänst som möjliggör betalningar enligt kredit- avtalet. Skälen för förslaget: I artikel 12 ställer bolånedirektivet upp ett grundläggande förbud mot s.k. kopplingsförbehåll, eller bindnings- förfaranden. Vad som avses med detta definieras i artikel 4.26.3 Det avser ett kreditavtal som erbjuds tillsammans med andra finansiella produkter eller tjänster, men där kreditavtalet inte är tillgängligt separat. Som vidare framgår av artikel 12 och av definitionen av kopplingsförbehåll är det alltså tillåtet för kreditgivaren att erbjuda paketlösningar, så länge kreditavtalet också finns tillgängligt utan sidoavtal eller -tjänster. 3 I den svenska språkversionen används dessvärre två olika uttryckssätt, bindningsförfarande i artikel 4.26 och kopplingsförbehåll i artikel 12. Dessa två uttryckssätt syftar dock på samma företeelse, vilket kan utläsas bl.a. av att andra språkversioner använder samma uttryck på de två ställena (t.ex. på engelska tying practice och på franska vente liée). För att genomföra bolånedirektivets förbud mot kopplings- förbehåll måste förbudet författningsregleras. Medlemsstaterna har vid genomförande av artikel 12 ett antal optioner som innebär att det trots förbudet mot kopplingsförbehåll är möjligt att tillåta kredit- givarna att erbjuda kreditavtalet endast tillsammans med vissa sido- tjänster. Här behandlas först de som anges i artikel 12.2 och 12.4 som i korthet innebär följande möjligheter till kopplingsförbehåll. –Förbehåll för betal- eller sparkonton. –Förbehåll för investerings- eller pensionsprodukter. –Förbehåll för separata kreditavtal i samband med ett värde- relaterat kreditavtal. –Förbehåll för en försäkring med anknytning till kreditavtalet, dock måste kreditgivaren acceptera alla försäkringsgivare som ger en motsvarande garantinivå jämfört med den kreditgivaren föreslår. Möjligheterna att ställa upp förbehåll för konton och investerings- eller pensionsprodukter är, liksom förbehåll om försäkring, under- ställda vissa villkor, t.ex. att syftet med förbehållet är att ge kredit- givaren ytterligare säkerhet för krediten. Innebörden av förbudet mot kopplingsförbehåll bör tolkas så att kreditgivaren inte kan ställa som krav att konsumenten sam- tidigt måste köpa andra finansiella produkter för att kunna få ingå ett bostadskreditavtal.