sou · H2B388 · 2015-01-01 00:00:00 — Tillgången till information ger ett bättre besluts- underlag för den som förstår och kan utnyttja informationen. Det finns ingen anledning att anta att behovet av detta skulle minska . Den snabba utvecklingen inom informationsteknologi bedöms att i tidsperioden ha skapat ett samhälle där nationer, organi- sationer och individer kommer att vara helt beroende av den infor- mation som finns i olika nätverk. Nätverken bedöms dessutom bli allt mer sammankopplade på ett sätt som de inte är . Allt detta gör att hoten mot denna domän bedöms bli allvarliga. En av anled- ningarna är att det är enklare och billigare att attackera än att för- svara sig i cybermiljön. Detta gör domänen attraktiv för de som inte har tillräckliga resurser att attackera i de normala domänerna. Cybermiljön bedöms dessutom bli en av huvudarenorna i ett konventionellt krig mellan nationer , där framgångar på detta slagfält kan minska behovet av attacker inom de andra domänerna. Man kan hindra en motståndare att genomföra aktivi- teter inom andra domäner genom att slå ut infrastruktur inom cybermiljön. Det är knappast relevant att göra några tekniska prognoser för utvecklingen inom detta område. För en nation kommer det att handla om att hålla sig ständigt uppdaterad och utbildad kring den utveckling som faktiskt sker, samt att skapa strategier för hur nya och gamla hot ska bemötas. Ett starkt samarbete måste existera mellan den civila och militära världen baserat på att nätverken är integrerade i hög grad. Lagstiftningen kring aktiviteter i cybermiljön ligger efter utvecklingen. Ett av proble- men med lagstiftning är vem som ska fatta beslutet om lagen, då cybermiljön är gränslös. Vikten av tidig förvarning mot relevanta mål på alla höjder och att kunna skapa en korrekt omväldsuppfattning kommer att fortsatt vara avgörande för att få full effekt med luftförsvarets verkanssystem. Framtidens utmaning ligger i att det sannolikt blir mer komplext att skapa en komplett luftlägesbild, då målareorna minskar och smyg- tekniken utvecklas vidare. Vi ser att flera av de luft- farkoster som planeras vara operativa efter 2025, har konstruerats på ett sätt som innebär att det ställer mycket stora krav på framtidens sensorsystem som ska kunna upptäcka dem. Sensorerna bedöms komma att präglas av samverkande multifunktionella adaptiva system med hög integration och en mycket avancerad signalbehandling. Framtidens sensorsystem måste ha förmåga att kunna upptäcka, följa och lämna underlag för vapeninsats, antingen indirekt eller direkt. Oavsett om det rör sig om flygplan, fartyg, kryssnings- robotar, ballistiska vapen eller mål med särskilt små radarmålareor ställer detta stora krav på prestanda hos sensorsystemen. Då olika sensorsystem har olika karaktäristika och egenskaper mot olika typer av mål, innebär det att ett sensorkoncept bör bestå av senso- rer med olika egenskaper som kompletterar varandra. En viktig grund i syfte att skapa förmåga till tidig förvarning, är att kunna se bortom horisonten. Traditionella radarsensorer, fram- för allt markbaserade, är begränsade av radarhorisonten, vilket innebär att upplyfta, eller eleverade, sensorer är avgörande för att kunna skapa tidig förvarning mot mål på låg höjd. Framtidens sensorsystem bör också ha förmågan till att operera på olika frekvensband i syfte att öka förmågan till upptäckt samt förmågan att kunna motstå störning. Framtida förmågeutveckling på verkanssidan medför att en an- gripares möjlighet att använda svårupptäckta vapen med mycket hög träffprecision och stora stridsdelar ökar. Det innebär att sensor- systemen riskerar att kunna precisionsbekämpas på långa avstånd. En slutsats är att förmågan till taktisk rörlighet är viktig, i syfte att minska risken för bekämpning av för angriparen kända mållägen. Rörlighet ger också möjlighet att förstärka sensortäckning i olika geografiska områden. Ett annat sätt att minska risken för bekämpning är att utveckla förmågan till passiv spaning. Med det avses förmågan att kunna detektera och följa mål utan att egen elektromagnetisk energi emitte- ras. Med förmåga till passiv inmätning av mål, jämte en till det kopplad förmåga till klassificering25 erhålls flera olika fördelar. Dels kan ett tyst agerande tvinga fram en taktikanpassning hos angripa- ren, dels innebär den passiva förmågan att inmätning av egen position försvåras avsevärt. I syfte att öka effekten av stridskrafterna utvecklas konceptet Strid med system i samverkan.26 Det är en utveckling av principerna för bekämpning inom en högteknologisk krigföring. Här är sensor- systemens förmåga avgörande för att skapa avsevärt längre räck- vidder för vapensystem. Med stöd av realtidssamverkande långräck- viddiga spanande system med datafusion, kan en snabb och nog- grann inmätning av mål på långa avstånd ske. Slutligen kan mark- /ytbaserade vapensystem få kapacitet över horisonten med stöd av realtidssamverkande eleverande långräckviddiga sensorsystem. Rymdbaserade system är, som nämndes inledningsvis, ett av de områden som uppfattas som avgörande i det tidsperspektiv som betänkandet omfattar. Rymden kan definitionsmässigt indelas i tre områden baserat på användning. Dessa är civil användning, kom- mersiell användning samt militär/säkerhetspåverkande användning. Den civila användningen av rymden omfattar ren forskning, till exempel astronomi, väderforskning etc., och den kommersiella användningen omfattar tjänsteleveranser av olika kommunikations- lösningar till exempel satellitkommunikation och positionerings- tjänster. Den militära användningen av rymden nyttjar också satellit- kommunikation och positioneringstjänster, men för rent militära syften, till exempel för att upptäcka hot från kärnvapen och missiler. Den militära/säkerhetspåverkande användningen av rymden hand- lar i stort om att skapa en lägesbild i olika dimensioner med hjälp av insamling av information olika typer, till exempel bilder, geografisk information, väderinformation. 25Klassificering medger typbestämning och ibland individbestämning av mål. 26Kallas internationellt även för Cooperative Engagement Capability (). Den militära användningen av rymden bedöms komma att fortsätta utvecklas, vad gäller satellitkommunikation och positionerings- tjänster, i samma takt som den kommersiella utvecklingen. Insam- ling av information för skapandet av en rymdlägesbild har varit en strikt militär angelägenhet. Utvecklingen av de rymdbase- rade systemen kommer troligtvis att inkorporera även detta område i den kommersiella delen, bland annat baserat på att mängden före- mål i rymden ökar. Denna utveckling ger också möjligheten för grupperingar av asymmetriska motståndare att få information från rymdbaserade system. Den militära sektorn kommer vara beroende av system som ger korrekt och aktuell rymdlägesbild, vilket i de flesta fall kommer att behöva uppnås genom inter- nationell samverkan. Teknikutvecklingen inom området bedöms leda till större möjligheter att få bättre lägesbilder till lägre kost- nader. Beväpning av rymden kommer i tidsperioden att vara tekniskt möjligt, men troligtvis otillåten eller starkt begränsad baserat på internationella avtal. Möjligheterna att bekämpa vissa objekt i rym- den från marken kommer också att vara större än , även här kommer de internationella avtalens utformning att sätta gräns- erna för vad som är tillåtet. Generationsbegreppet används ofta för att dela in stridsflygplan efter egenskaper och grad av teknikutveckling. Det finns ingen fastställd definition, men dock finns vissa vedertagna begrepp som redovisas nedan. Denna generation togs i drift –2000 och karak- täriseras främst av hög manöverbarhet genom begränsat stabila och i vissa fall instabila plattformar samt elektroniska styrsystem (fly- Med 4:e generationen infördes mer avancerad digital avionik som bland annat möjliggjorde högre grad av systemintegration. Även om det tidigare funnits plattformar som haft multirole-förmåga, det vill säga kunnat utföra flera olika uppgifter (jakt, attack, spaning), blev denna egenskap mer framträdande med fjärde genera- tionen (jämför svenska JAS 39 ). Den 4:e generationens flygplan är i flera sammanhang interoperabla och kan samverka och operera med andra flyg-, sjö- och marksystem vid gemensamma insatser. Genom hög förmåga att samverka och egna kvalificerade sensorer uppnår de en hög förmåga av situationsmedvetenhet (situation awareness) eller god omvärldsuppfattning. Med hög situationsmedvetenhet inkluderande målinmätning samt avancerade vapensystem kan stridsflygsystemen precisionsbekämpa markmål. Dessa stridsflygsystem har förmåga att verka i allväder och mörker samt innehar lång räckvidd och uthållighet genom förmågan till lufttankning. Internationellt innefattar denna grupp senare generationer av Fighting och F/A-18 Hornet, senaste versionerna av ryska MiG-29 och Su-27, franska Rafale och den samproducerade europeiska Typhoon. håller an- tingen dessa plan på att fasas ut ur operativ drift eller uppdateras till vad som vanligtvis kallas generation 4.5, eller 4+. Generellt utrustas planen med kvalificerade sensorer, som till exempel AESA-radar, för både målinmätning och egenskydd. Dessa flygplan har ursprung- ligen inte designats med fokus på smygegenskaper, men i samband med uppgradering sker försök att minska främst radarsignatur. 5:e generationens stridsflygplan definieras främst av att de från början konstruerats för mycket låga signaturer (stealth) inom en bredd av områden, främst gentemot radar. Dagens utveckling av 5:e generationens flygplan i , och innebär teknik- språng avseende smygteknik, super-cruise27, räckvidd, manövrer- barhet, sensorer och beväpning. Utvecklingen har letts av , medan både och arbetar aktivt för att ta fram egna 27 Super-cruise innebär att kunna flyga i överljudshastighet utan att använda efterbränn- kammare, vilken är gynnsamt med hänsyn till bränsleförbrukningen. flygplan med delvis liknande prestanda som de amerikanska. Genom goda smygegenskaper i kombination med mycket höga flyg- och systemprestanda uppnår de en prestandaöverlägsenhet i förhållande till tidigare generationer av stridsflygsystem. De har för- måga till att genomföra attackinsatser på djupet hos en motståndare med ett kvalificerat luftförsvar. Flygsystemen har ett mycket avan- cerat sensorsystem med förmåga till sensorfusion vilket förbättrar situationsmedvetenheten och beslutsstödet. Kostnaden för dessa system är mycket hög och är ekonomiskt belastande även för de stormakter som utvecklar systemen. I gruppen 5:e generationens stridsflygplan brukar nämnas bland annat Lockheed , men även Lockheed II (Joint Strike Fighter, JSF), trots att den inte har alla egenskaper som normalt karaktäriserar 5:e generationens flyg- plan, till exempel super-cruise. Båda systemen utvecklas i . F-35 utvecklas i samarbete med ett stort antal länder. Därtill har flyg- planet utvecklats för att möta såväl amerikanska flygvapnets, marin- ens och marinkårens behov, vilket medfört att F-35 finns i tre versioner. utvecklar Sukhoi T-50 . Flygplanet flög första gången och förväntas komma i serieproduktion . Nuvarande information om flygplanet är baserat på flygande prototyper och definierar inte slutgiltiga prestanda hos serieflygplanen. Kinesiska J20 flög första gången och det är ännu inte känt om det är en prototyp för masstillverkning eller om det är en ren teknikdemonstrator. är alltså det tredje landet i världen, efter och , som utvecklat ett femte generationens stridsflygplan. Framtida utveckling av stridsflygplan Framtida utveckling av stridsflygssystem bedöms även fortsätt- ningsvis bedrivas i två utvecklingsspår; konventionella stridsflyg- system och stridsflygsystem med smygegenskaper. Avancerade smygflygplan med prestandaöverlägsenhet kommer troligtvis endast kunna finansieras av några få länder, med stora utvecklingsresurser. Systemen bedöms främst utgöra ett komplement till konventionella stridsflygsystem, vilka kommer utföra merparten av uppdragen och vara den stora numerären, under överskådlig framtid. Motsvarande bedöms gälla även för obemannade stridsflyg- system, få länder kommer ha råd att inneha flera stridsflygsystem parallellt; till exempel bemannat och obemannat, då stridsflyg- system är kostsamma. Andelen obemannade stridsflygplan bedöms dock efter hand öka, särskilt inom områdena spaning och attack. Dessa uppdrag kräver bland annat uthållighet respektive risktag- ning, vilket obemannade flygande system lämpar sig för. Obeman- nade stridsflygplan för jaktuppdrag bedöms ligga långt fram i tiden, på grund av komplexiteten i uppgiften, åtminstone på det sätt upp- giften löses . Framtida förmågeutveckling inom stridsflygsystem bedöms komma att ske inom bland annat förmågan att självständigt spana, identifiera och genomföra vapenverkan under mycket korta tids- förlopp, det kommer då att kunna genomföras i alla väder och även mot rörliga mål. Lågsignaturegenskaperna kommer att vidare- utvecklas och kompletteras med förbättrad omvärldsuppfattning och mer intelligenta vapen. Skillnaden mellan de flygplan som är under utveckling bedöms i huvudsak vara det funktionella innehållet inuti de flygande plattformarna. På grund av den utveckling som sker av kvalificerade luftvärn- system bedöms förmågan till långräckviddig målbekämpning och egenskydd samt undertryckning/bekämpning av luftvärnssystem komma att utvecklas. Med tanke på stridsflygsystemens allt högre kostnader är det inte orimligt att tänka sig att en 6:e generations stridsflygsystem kan komma att förskjutas i tiden bortom 2050 och att dagens operativa och stridsflygssystem under utveckling i stället livstids- förlängs. Obemannade och autonoma flygsystem Obemannade flygande system är en realitet. Systemen brukar gå under akronymer som till exempel Unmanned Aerial Vehicle (UAV), vilket länge varit den vanligaste beteckningen. Benäm- ningen är dock inte helt rättvisande. Tillsammans med kapacitet för exempelvis underrättelser och ledning ingår den flygande farkosten i stället som en del i ett system. () används numer för att betona hela systemet. Begreppet drönare, som traditionellt har använts för fjärrstyrda målflygplan och övnings- objekt för luftförsvar, används allt oftare i media och har blivit synonymt med obemannade flygfarkoster. I detta betänkande används dock begreppet RPAS, vilket står för och som också beskriver vad det egentligen handlar om , det vill säga piloten/operatören inte sitter i flygfarkosten, utan någon annanstans, till exempel på marken. Ett autonomt (flyg-)system är ett tekniskt system som själv- ständigt (autonomt) kan lösa vissa uppgifter. När man talar om RPAS och vilka förmågebehov som kan vara lämpliga att realisera med obemannade system, är det ofta i roller som omfattas av D3, Dirty, Dull and Dangerous. Den främsta drivkraften är att flytta människan från farliga miljöer, en annan att ersätta människan i enformiga och tidsödande uppgifter. I mindre obemannade flygsystem kan dessutom människan vara begränsande genom sin storlek, i större strategiska system sätter människans fysiska uthållighet begränsningarna. Även civilt används obemannade system. Exempel på det kan vara gränsövervakning, polisiära uppgifter som trafikövervakning, men även till exempel inspektion av kraftnät. Avseende större operativa och strategiska system dominerar , genom exempelvis systemet Global Hawk, men flera länder har utvecklat eller är på gång att utveckla och anskaffa egna system. bedöms även och ha mot- svarande system. Även när det gäller RPAS med bekämpnings- förmåga är ledande, exempelvis genom RQ-1 Predator och efterföljaren MQ-9 Reaper. Utvecklingstakten inom området är mycket hög och utbildades till exempel fler RPAS-piloter än konventionella piloter i . är den största användaren av obemannade flyg- ande system med uppskattningsvis över 10 000 system. Flygtiden för enbart Predator-systemen, är över i månaden, vilket medför att det i genomsnitt finns 61 sådana farkos- ter i luften över tiden. En av styrkorna med RPAS är att de är designade för att flyga . Till exempel kan dagens system som MQ-9 Reaper flyga i i sträck och det vätgasdrivna syste- met Phantom med en nyttolast om . I tidsperspektivet bortom 2040 bedöms uthålligheten komma att fortsätta öka tillsammans med en betydligt högre effekt av nytto- lasten. Förmågeutveckling för obemannade flygsystem Förekomsten och utvecklingen av obemannade system förväntas således öka kraftigt både i civila och militära tillämpningar. I militära sammanhang kommer obemannade system med fördel användas som framskjutna och upplyfta sensorer och/eller som vapenbärare av olika slag i ökad utsträckning . Erfarenheterna visar att just i roller inom ISR28 och attack är RPAS mycket intressanta. Den operativa tiden i luften är avsevärt längre än motsvarande bemannade flygfarkosters, även med lufttankning inräknat, vilket möjliggör ytövervakning över stora områden och därmed ett infor- mationsöverläge som kan möjliggöra vapeninsats på djupet. Som en del av utvecklingen av obemannade flygande farkoster finns även mikrofarkoster, allt ifrån storlekar från ett par deci- metrar ner till några centimetrar. Dessa farkoster bedöms komma att användas som vapenplattformar eller som plattformar för IRS. Storleken kommer att göra dem svårupptäckta och svårbekämpade. Mikrofarkosterna kan också komma att kunna utnyttja svärm- och länktaktik för att uppnå sina syften. I dessa fall är autonomitet och artificiell intelligens (AI) av stor betydelse. Systemen kommer successivt att ha förmågan att kunna upp- träda mer autonomt samt inbegripa fler självlärande funktioner och förmåga att agera tillsammans med andra, såväl bemannade som obemannade, autonoma, system. Det kommer sannolikt inte vara tekniska begränsningar som bromsar en övergång till helt auto- 28 ISR betyder intelligence, surveillance and reconnaisance, det vill säga underrättelser, spaning och övervakning. noma vapenbärande system utan andra faktorer som folkrättsliga aspekter och behovet att ha mänsklig kontroll över vapeninsatser. Det är dock viktigt att påpeka att RPAS sannolikt inte kommer att vara helt autonoma ens framåt 2040, utan att det fortfarande kommer att finnas en människa i rollen som operatör/pilot som kontrollerar farkosten, om än från marken. Detta bedöms vara ett krav för att få operera obemannade system i kontrollerat luftrum och det är värt att notera att begreppet autonoma flygsystem knappast används i den civila flygvärlden, där allt handlar om RPAS. när den så kallade 6:e generationens stridsflygplan kom- mer att introduceras, kan de vara antingen bemannade eller obe- mannade. Det kan komma att kännetecknas av mycket lång räck- vidd och uthållighet samt att utgöra en nod i ett större nätverk av informations- och verkansenheter. Obemannade farkoster bedöms alltmer komma att ersätta bemannade system, framförallt i roller som spaning/underrättelseinhämtning och attack. Den renodlade jaktrollen är betydligt mer komplex och där är mer sannolikt att RPAS kommer att ha en stödjande förmåga till bemannade system vid 2040. Ytterligare en förmåga som kräver utvecklad teknik är integra- tionen av RPAS med andra plattformar, till exempel kan framtida stridsflygs- och helikopterbesättningar kunna ta kontroll över och styra RPAS. Bedömningen är att vi kommer att se fler sådana länk- ningar mellan RPAS och bemannade flygande system för att för- länga sensorräckvidd och öka situationsmedvetenhet eller till exem- pel att stödja i telekrigsrollen (electronic warfare, EW). Autonoma flygsystem, till skillnad från obemannade system, har viktiga tillämpningar inom ett flertal områden som bild- och kod- analys, beslutsstöd och allmänt inom områden där stora mängder data ska behandlas eller där tidsaspekter är kritiska. För att uppnå dessa vinster vid användning av autonoma system kommer det ställas ökade krav på utveckling av metoder för certi- fiering. Bristen på lämpliga metoder för verifiering och validering (V&V) är ett stort hinder för använda obemannade – auto- noma system, speciellt inom luftförsvaret. Att utveckla sådana metoder för certifiering av autonoma system är en stor utmaning som kan kräva eller mer att lösa. Den relativa lätthet med vilken autonoma system kan utvecklas, till skillnad från att utveckla certifierbara metoder för användning, skapar en asymmetrisk fördel till en motståndare som kan använda sådana system utan krav på certifiering. bedöms utvecklingen karaktäriseras av en mar- kant ökad tillämpning av autonoma flygsystem, inte bara till antalet utan även som system som ger potentiellt mycket stora ökningar i kapacitet som – om det realiseras på rätt sätt – kan ge stora effekti- vitetsvinster och kostnadsbesparingar. Ett mer eller mindre autonomt flygsystem minskar kraven på operatörens förmåga att framföra flygplanet. Det skulle kunna innebära att ett autonomt flygsystem – och även andra autonoma system – lättare kan delas mellan uppdragsgivare. Även här blir standardiserad teknik en förutsättning för interoperabilitet och därmed ett effektivt flygsystem. En ökad användning av autonoma flygsystem och autonoma processer kan ge betydande operativa och taktiska fördelar jämfört med en motståndare som är begränsad till den mer långsamma planerings- och beslutscykeln. Det finns en stor bredd av luftmål som kan utgöra ett hot. Var gränsen går för vad ett luftvärnssystem ska kunna hantera förändras beroende på teknikutvecklingen. används luftvärn både för att varna för inkommande granater och för att bekämpa dessa i luften. Aktuella måltyper för luftvärnsenheter inkluderar bland annat snabba högteknologiska mål med allt mindre radarmålarea, långsamma små propellerflygplan, hang- gliders, RAM29-mål, samt RPAS från flygplansstorlek ned till små radiostyrda modeller. Bland RAM-målen utgör raketer en utmaning med flacka banor och kort bantid. 29 rocket, artillery and mortar. svåra att upptäcka och bekämpa beroende på låg flyghöjd och ut- nyttjande av terrängen. Ballistiska missiler utgör ett kvalificerat hot som svenskt luftvärn inte haft krav på sig att kunna be- kämpa. Framtida krav på verkanssystem kommer att variera bero- ende på de ballistiska missilernas räckvidd.30 Flera länder anskaffar förmåga att varna personal vid camper mot inkommande , bland annat används den svenska UndE 23/AMB som sensor. Andra länder satsar också på att bekämpa verkansdelar i luften. och har använt Phalanx/Centurion-systemet i detta syfte medan anskaf- fat Skyshield/Mantis-systemet. Båda dessa system baseras på auto- matkanoner, medan i stället använder robotsystemet . Ett annat svårt mål är små stridstekniska RPAS som dagens verkanssystem kan ha svårt att verka mot, samt där kostnaden för en bekämpning kan vara väldigt mycket högre än målets kostnad. Luftvärnets framtida förmåga till verkan är starkt förknippat med ökad räckvidd och ökad höjdtäckning. Räckvidd och höjdtäckning hänger samman, då endast ett luftvärnssystem med lång räckvidd kan verka mot mål på hög höjd. Ett långräckviddigt luftvärn kom- mer att krävas för att kunna bekämpa dagens och framtidens mot- ståndare. Lång räckvidd innebär möjlighet att angrepp avsevärt för- svåras och tvingar angriparen att använda exklusiva vapen för att hålla sig utanför vår räckvidd, samt att tvinga upp honom på en hög höjd. Detta innebär naturligtvis att det blir svårare för en mot- ståndare att bekämpa våra förband, framförallt våra rörliga mål. Vidare kan ett långräckviddigt system skydda fler skyddsobjekt, bland annat kan enheter skyddas från land, då ett långräck- viddigt luftvärn även har täckning ut över havet. Med längre räck- vidd kan en större volym skyddas till en mindre personalkostnad (inte så personalkrävande) och med mindre logistisk belastning. Med längre räckvidder skulle även en mera samordnad luftstrid med våra flygförband kunna ske. Luftvärnet skulle vidare kunna 30Huvudstudie 101104S, Slutrapport (Lv 6 beteckning 21 120:30663).