sou · H3B389 · 2015-10-16 00:00:00 — När flyttade ut från Artillerigården på 1877 skapades därför ett artillerimuseum i . Museet öppnade för allmänheten 1879. Det ganska smala fack- museet drevs då det stängdes för ombyggnad och inte återinvigdes ett nytt museum i lokalerna, då med nam- net Armémuseum.66 Även om många av de sociala reformer som grundlade det svenska välfärdssamhället lanserades först efter , var det under den så kallade folkhemsepoken och fram till kriget som idéerna vann insteg i bredare lager. Folkhemmet som begrepp fick spridning sedan det använts av Per i en riksdagsdebatt 1928 för att beskriva det av socialdemokratin eftersträvade samhället. till och med 1950-talet började även synen på kulturarv att breddas. samla- des klenoder och 1800-talets samlande utgick ofta från att visa människornas ursprung och kulturer. Under folkhemsepoken skulle de gamla museerna nu moderniseras och få en bredare folklig för- ankring runt om i landet. skapades nya museiinstitutioner som lyfte fram centrala faktorer i samhället, t.ex. teknisk utveckling och industrialisering, som inte synts lika tydligt i historie- skrivningen. En museipolitik av mer proaktivt slag ser också dagens ljus. Bland statens museisatsningar märks ett intresse för att manifestera roll i arkeologiska utgrävningar och upptäcktsresor bl.a. i , och . Genom nya museer och flytt av vissa samlingar från de gamla museerna differentierades den statliga museikartan med en rad mer specialiserade institutioner. 66 , ””, i , red., Tolv kulturhistoriska museer presenterar sig (, 1991). började museipolitiken reglera relationerna mellan de statliga och de regionala museerna. Museerna skulle få en ny social roll i samhället. som var konsthistoriker och sedermera generalkommissarie för menade i programskriften Nya museer att museerna måste förändras för att tillgodose allas rätt till kultur och inte enbart vara till för de privilegierade klasserna. Därför borde museerna delas upp sinsemellan för att kunna utföra olika uppdrag och tillfreds- ställa skilda målgrupper. På ”det folkliga kvalitetsmuseet” skulle det förutom utställning- ar också finnas rum för möten, fester och allmänt kulturliv, till skillnad från på det mer vetenskapligt inriktade museet som skulle fokusera på forskning. Detta förslag fick inte något gehör, men riksantikvarie senare reformering av provinsmuseerna (som blev länsmuseer) följer delvis tanke om att skapa tillgängliga och öppna kvalitetsmuseer för fol- ket runt om i landet.67 Både och nye styresman talade om museerna som sociala mötesplatser och bildningscentra och om hur ny utställningsteknik skulle bredda publiken. märktes en professionalisering av olika funk- tioner på museerna där personalens behov på arbetsplatsen upp- märksammades. Bland annat anpassades lokaler för särskilda verk- samheter som konservering, undervisning och katalogisering.68 Industrisamhällets och sjöfartens historier Olika näringsgrenar, yrkesgrupper och företag började allt mer uppmärksamma att deras lovande framtid också bar på en intres- sant historia. Industriutvecklingen skapade yrkesidentiteter och –1924 grundades av , (), och . 67Olof , Samhällsmuseum efterlyses: Svensk museiutveckling och museidebatt 1965– 1990 (, 2014), s. 16 och 42 f. 68Bergström & , Folkhemmets museum, s. 47 f. stiftelse och 1936 hade man låtit bygga en modern museibyggnad i funkisstil på i . Utställningarna Maskinhallen och Gruvan öppnade för publik . Museet var inriktat på att visa hur teknik fungerar och började tidigt arbeta med en pedago- gik inriktad på att besökarna skulle få uppleva och prova på. väckte naturvetenskapliga shower och modelljärnvägen, som är i bruk, stor uppmärksamhet. 1975 öppnade även som en del av . stängde , men delar av samlingen finns kvar inom . Även sjöfartsnäringen var en stark intressegrupp som under bör- jan av drev frågan om ett eget museum. be- slutade att skulle inrättas genom en sam- manslagning av två maritima samlingar som bestod dels av modeller av handelsfartyg och dels av sjökrigshistoriska föremål. Föreningen som hade verkat för att skapa ett sådant museum var pådrivande. De maritima samlingarna flyt- tades mellan olika tillfälliga visningslokaler. Bland annat hyrde före- ningen lokaler på i för Sjö- fartsmuseum, men inte heller denna lösning kunde bli permanent. donerade pengar till ett museibygge och 1938 öppnades museet på där hade ägt rum. Museet lydde från början under Handelsdepartement och med det nya huset fick en lång diskussion om ett brett sjöhistoriskt museum ett slut. Liksom fallet med många museibyggnader tycks arkitekturen ha varit av största betydelse. I detta fall skulle byggnaden med sin rundade form signalera en stolt sjöfartshistoria, vilket intressant nog gick emot tidsandan. Donationen från och stif- telse var nämligen villkorad med att byggnaden inte fick vara i funktionalistisk stil. Förutom sin verksamhet med samlingar och utställningar genom- förde en rad marinarkeolo- giska undersökningar tillsammans med . Bland annat påträffades Regalskeppet , som senare kom att bärgas och bli föremål för ett eget museum. bildades ett par nya museer baserade på samlingar med föremål som bl.a. hade tillförts staten genom upptäcktsresanden och gåvoutbyte, diplomatiska kontakter eller handel med privatpersoner från andra länder. beslutade att inrätta för statens förvaltning av de samlingar som , även kallad , förde till från . hade medverkat i den första vetenskapliga arkeologiska undersökningen i och blev museets förste chef. Delar av samlingarna åter- fördes till . De lär ha visats där men är försvunna. över- fördes syd- och östasiatiska samlingar till Öst- asiatiska museet, som öppnade i sin nuvarande form 1963. fanns ett stort intresse för och 1928 öppnade vid i . för- värvade Kongl. Museum antika och egyptiska föremål. Dessa fördes senare över till . Även hade sam- lingar med internationellt ursprung. Dessa olika samlingar blev grun- den för det nya . bedrev museet egna utgrävningar i , dessutom gjordes betydande inköp av material från både den egyptiska staten och från privatpersoner. bildades då det slogs samman med Cypernsamlingarna, som huvudsakligen består av fynd från utgrävningarna som den Svenska Cypernexpeditionen gjorde 1927–1931. tilldelades huvuddelen av det arkeolo- giska materialet och samlingen lär vara den främsta som finns utan- för . som var hängivet intresserad av antikens arkeologi och hade deltagit i flera svenska expeditioner i andra länder var drivande för att förverkliga det nya Medelhavs- museet. flyttade museet in i sina nuvarande lokaler på Freds- gatan i . Ett modernt museum skulle präglas av funktionella hänsyn och organiseras så att rummen på ett neutralt sätt kunde göra samlingarna rättvisa utan att behöva konkurrera med arkitek- var det i första hand de museiprofessionella som drev museernas utvecklingsfrågor. Riksantikvarie liknade det nya museet vid ett flexibelt varuhus och tog därmed i någon mån avstånd från den gamla sortens storslagna tempel- liknande museer, som han ändå fortsatte att betona att museibyggnader skulle präglas av en viss slags monumentalitet.69 När efter många decennier flyttade till i fanns således ambitionen att skapa ett verkligt modernt historiskt museum. Byggnaden, som från början ritats i funktionalistisk stil, stod klar , men hade försetts med arkaiserande detaljer för att likna en Vasaborg. Det var dock inte som invigdes när den första utställningen i huset öppnade. Mitt under andra värdskriget manifesterades där Folk och försvar, en stor utställningssatsning där försvarets mest moderna militärfordon, som stridsvagnar och flygplan, visades upp för en bred allmänhet. fanns den första historiska utställningen 10 i på plats. Rummen var förberedda för föränderliga utställ- ningar och hade nu skiftat från försvarets styrkedemonstration till en storslagen berättelse om långa historia. 10 i blev en långvarig utställning som stod i det närmaste oförändrad . Den teoretiska och framåtblickande önskan om flexibilitet och nära samspel med samtidens viktiga frågor nyttjades inte synbart som eget museum. Kanske fanns det trots allt stora behov av att bevara en trygg och oför- änderlig historia snarare än att visa på förändringar. Samma brist på rörelse gällde flera andra museer från , detta trots strävan att bygga in förutsättningar för flexibla utställ- ningar. i var ett av tidens mest moderna museer, men när arkitekterna gjorde ett återbesök i samband med 30-årsjubileet blev de helt för- undrade över att inga av de flexibla lösningarna med flyttbara väg- gar hade använts och att föremålen i stort sett var kvar på samma platser.70 69Bergström & , Folkhemmets museum, s. 55 ff. 70Bergström & , Folkhemmets museum, s. 114 f. 3.5Det starka samhällets minnesinstitutioner Den tidiga svenska välfärdsstaten – folkhemmet – förändrades i och med att allt fler sociala reformer kunde genomföras. Statsminister använde begreppet ”det starka samhället” för att beskriva detta framväxande samhälle med en stor offentlig sektor och en växande bruttonational- produkt. I denna kontext genomfördes också en lång rad statliga utredningar om olika kulturområden. Från och med 1970-talet växte kulturen fram som ett politikområde i sin egen rätt. De första nationella kulturpolitiska målen formulerades 1974. Även de statliga museerna kom i samband med detta och senare att utredas med viss regelbundenhet av olika instanser (se vidare kapitel 4). Det kan konstateras att museerna och framåt följer med i de förändringar som sker. De förnyar utställningar, diskuterar samtida händelser, samlar samtidsdokumentation och ger nya perspektiv på historien.71 Det pågick även ett generationsskifte bland museichefer som innebar önskemål om en förnyelse av verk- samheten också från professionellt håll. Museivetaren beskriver i sin avhandling detta som en förskjutning från fokus på det bevarande kulturarvsmuseet till det mer framåtblickande sam- hällsmuseet.72 Denna utveckling leddes enligt främst av några progressiva regionala museer, bl.a. , och . De nya centrala museer som skapades under det starka samhällets tid var storslagna projekt. Liksom visade museer- na ikoniska företeelser som människor kunde samlas kring med stolthet. När skapades var det ett modernt projekt att samla utvald konst och kulturskatter i ett specialbyggt hus där de kunde visas upp för en bredare publik än 71Jfr , ”Museerna och tidsandans förändring”, i m.fl., red., Museet som makt och motstånd: till (Arbetets museums vänner, 1996). 72Näsman, Samhällsmuseum efterlyses. vad som tidigare hade varit möjligt. Men museet var trångbott redan från början och tidigt väcktes frågan om den nya dagsaktuella konsten som samlades skulle behöva nya lokaler. drevs frågan om att avskilja den moderna konst- samlingen från av tillsammans med Moderna museets vänner. blev sedan det nya Moderna museets förste chef. Att främja samtidskonsten och ge den samma framstående position som de äldre mästerverken låg väl i linje med det starka samhällets ideologi. En lång rad utställningar och konstprojekt på , när var chef, har blivit i det när- maste mytomspunna för sin innovativa genomslagskraft. Museet arbetade inte bara med förmedling av konst, utan också med happeningbaserade och experimentella konstupplevelser. Inte minst satsade museet på pedagogik och kreativa verksamheter för barn.73 Ett annat storslaget och medialt uppmärksammat projekt som engagerade en bred publik var att bärga , vilket genomfördes . Företaget var ett initiativ från och , två män som var besjälade av uppgiften och systematiskt sökande hade lyckats lokalisera vraket. Den så kallade tillsattes 1957 för att utreda om en bärgning var möjlig, men någon budget fanns inte. Projektet finan- sierades genom att inblandade myndigheter och företag stod för sin respektive del av arbetet. Efter bärgningen placerades direkt i en provisorisk docka där skeppet kunde konserveras som det blev ett populärt besöksmål under namnet Wasavarvet.74 Manifestationerna runt är en god symbol för det moderna svenska samhälle som växte fram under de så kallade rekordåren. Bärgningen skedde i samverkan mellan offentliga och privata aktö- rer, där många intressen sammanföll. Berättelserna om skeppet var tacksamma på flera sätt, dels utgick de från ett imponerande ikon- föremål, dels gav de genom bevarade vardagsföremål inblickar i människors liv och inte minst var Vasas jungfrufärd en konkret, spännande och tragisk historia. 73Anna Tellgren, , red., : Om 1958–2008 (, 2008). 74Erling , (, 1990). Ett nytt museilandskap ritas upp En statlig utredning som fick genomgripande effekter på museiland- skapet var musei- och utställningssakkunniga (MUS 65), som i många delar innebar en samhällsinriktad vändning för musei- politiken och museiverksamheten i (om denna utredning, se även kapitel 4). Utredningens uppdrag utgick från att utställnings- verksamheten måste växa över hela landet och att förutsättningarna för samarbete med skola och folkbildningsorganisationer skulle förbättras. Det fastslogs att staten hade ökat museernas resurser för utåtriktad verksamhet och att samhället nu förväntade sig att museerna skulle utöka kontakterna med andra samhällsinstitutioner, detta till skillnad från den mer självständiga forskningsinriktade roll museerna tidigare hade haft. Museernas organisation och veten- skapsprogram hade inte varit föremål för en samlad översyn ”sedan tiden före ” och 1965 ställdes nya krav.75 Museernas mål och funktion beskrevs i utredningen som en kombination av den utåtriktade verksamheten och forskningen om tingen. Föremålen ger särskilda pedagogiska möjligheter och ut- ställningarna bildar museernas utåtriktade ryggrad hävdade man. Alla museers funktion är att vara samhällets ”minne”. Nya utställ- ningar på aktuella teman var därför centralt för framtidens museer. De vetenskapliga aktiviteterna måste dock anpassas efter varje museums ämne och förutsättningar. Det tog hela mellan det första direktivet och att det slut- liga betänkandet redovisades 1973, men så var det också ett omfat- tande arbete som presenterades. MUS 65 ritade upp kartan för det museilandskap som i många delar fortfarande finns i . Här formades strukturen med centralmuseerna och länsmuseerna, samt Riksutställningars roll för att producera vandringsutställningar för hela landet. De statliga museerna, inklusive övriga museer som mot- tog statliga bidrag, var skyldiga att medverka i den nya försöks- verksamheten med Riksutställningar.77 Detta skulle skapa samarbete och samordning mellan museerna, med Riksutställningar som spjut- 75Museerna (SOU 1973:5), s. 10 f. 76Museerna (SOU 1973:5), s. 16 f. 77Riksutställningar permanentades i form av en stiftelse 1976. Dessutom angavs att de statliga museerna hade skyldighet att låna ut föremål till de aktörer som så önskade.78 Men utredningen mottogs inte odelat positivt och , det vill säga före dess slutbetänkande, kom debattboken 70-talets museum.79 Författarna, som alla var landsantikvarier och vars åsikter representerade många museiprofessionella, var kritiska till delar av arbetet i MUS 65, särskilt till ett förslag om att skilja landsantikvarierna från länsmuseerna. De förutspådde visserligen i likhet med utredningen att museerna skulle få en mer betydande roll i ett föränderligt samhälle, men stötestenen var att det regio- nala perspektivet inte hade uppmärksammats på rätt sätt. Den stora delen av museilandskapet fanns utanför de tre stor- stadsregionerna och det var länsmuseerna som bedrev radikalt förnyelsearbete och samhällstillvänd verksamhet argumenterade man museum. Det är på länsmuseerna och inte i ett cen- traliserat samordningsorgan som museipolitiken borde börja. Jämlikhet och representationen över hela landet lyftes fram som prioriterade utvecklingsfält och några länsmuseer uppfattades som särskilt moderna och viktiga i denna förnyelseprocess. Det var , Bergslagen, Framtidsmuseet i Bor- länge, och som skulle vara föregångare och det ansågs viktigt att bryta en rådande Stock- holmskoncentration. Organisatoriskt ombildades länsmuseerna till stiftelser . Stiftelsebildare var kommuner och landsting, ofta tillsammans med regionala hembygdsförbund. I och med att kommuner och landsting började ta mer ekonomiskt ansvar för verksamheten fick de också större inflytande på bekostnad av hembygdsföreningarna. De regionala och lokala museerna var dock ofta skapade genom hembygdsrörelsens folkliga initiativ och den nya strukturen där samhället i mångt och mycket tog över driften innebar också på sitt sätt att initiativet i museiverksamheten centraliserades. I hela denna utveckling märks, liksom , en spänning mellan det centrala perspektivet och de re- gionala aktörerna som drev verksamheter som de menade i högre grad kom från allmänhetens behov. Det sena födde de 78Näsman, Samhällsmuseum efterlyses, s. 68 f. 79Erik Hofrén, red., 70-talets museum: Samspel, kontakt, kommunikation (LT förlag, 1970). platsbundna centrala institutionerna, men drev staten en annan utveckling genom att inrätta Riksutställningar som skulle turnera runt hela landet. Syftet var både att sprida de centrala museernas samlingar regionalt och att göra nyskapande och samhällsengage- rade utställningar för människor i alla landsdelar. pågick en annan utveckling av museiverksamheten vid några regionala museer. Där kopplades kulturarvsföremål samman med lokala byggda miljöer och kultur- landskap, t.ex. som så kallade ekomuseer.80 Trots att båda perspek- tiven hade målet att ge fler människor tillgång till kulturarv på fler platser i var det stor oenighet om hur detta bäst skulle ske. I praktiken konkurrerande de två utvecklingslinjerna, i alla fall tyckte samtidens debattörer att de var oförenliga.81 Ett viktigt uppdrag för försöksverksamheten med Riksutställningar var att föra ut centralmuseernas samlingar och att i samarbete med dessa producera vandringsutställningar som kunde nå människor i hela landet. Men författarna museum ansåg inte att Riksutställningar kunde vara det nav för konst- och kulturarvs- expertis som museerna stod för. hade det blivit allt vanligare att producera tillfälliga utställningar för att nå fler och bredare besökargrupper. Besökstalen ökade också, men då uppstod i stället en diskussion om det var samma personer som kom , eller om det faktiskt var nya grupper som attraherades. museum menar författarna att tillfälliga utställningar knyter till sig en lojal, men smal, besökargrupp. Satsningar på genomarbetade utställningar, kontakt med föremålen i sina sam- manhang och arbete med dagsaktuella problem som sätts i histo- riska sammanhang skulle i stället tala till ett förmodat spontant historieintresse som de flesta människor ansågs ha och således dra till sig en bredare allmänhet. Detta synsätt kan, trots länsmuseernas 80ICOM myntade termen vid ett möte och fick kon- ceptet spridning framförallt i . I användes begreppet för att beteckna nya museibildningar i form av hela kultur- och industrimiljöer såsom Husbyringen i och Bergslagen. Se , Samhällsmuseum efterlyses, s. 92. 81Jämför bidragen i m.fl., red., Museet som makt och motstånd. försök att driva förändringsarbete med samhällsinriktning, delvis ses som ett försvar för det traditionella kulturarvsmuseets värder- ingar.82 pågick en rad debatter som rörde museer, konsthallar och inte minst utredningen 65 och Riks- utställningar. revisorer gjorde t.ex. en revision 1972 i syfte att klargöra frågan om vem som skulle ha makten över vad som förmedlas i museernas utställningar och framförde allvarlig kritik. Revisorerna ansåg att några av Riksutställningars utställningar, bl.a. Sköna stund i samarbete med /, var starkt politiskt färgade med ensidiga och propagandistiska budskap. Detta var inte bara att missbruka det statliga uppdraget, det var också både stötande och kanske till och med lagstridigt menade rapporten. Därför föreslogs att de statliga institutionerna skulle ha parlamentariskt sammansatta styrelser och att det skulle införas en hårdare central granskning.83 Detta kan illustrera den ambivalenta hållningen som staten hade till sina kulturinstitutioner. Å ena sidan ville man styra uppdragen ganska detaljerat, å andra sidan framhölls att den konstnärliga fri- heten och experternas kompetens inte fick kringskäras. MUS 65 som var huvudman för försöksverksamheten med Riksutställningar var dessutom en pågående statlig utredning. Ändå föregick riks- dagens revisorer utredningsförslagen genom att lägga egna förslag. Remissvaren på revisionsrapporten blev också övervägande negativa med hänvisning till att museernas obundenhet måste värnas, samt att den yttrandefrihetslagstiftning som finns ger tillräckliga garan- tier för att reglera eventuella felsteg i efterhand. De museiprofessionellas kritik mot själva MUS 65 handlade dock i huvudsak om andra saker, nämligen om en oro för att ut- redningen skulle avskilja ett slags ”inre” museiverksamhet från en ”yttre” kulturminnesvård och därmed riva upp en gammal spricka i den breda och sammanhållna kulturarvsverksamhet som hade ska- pats med länsmuseiorganisationen som bas.84 82Jfr diskussion i , Samhällsmuseum efterlyses, s. 159 ff. 83Se betänkandet Museerna (SOU 1973:5). 84Sten , ”70-talets museum – efteråt”, i m.fl., red., Museet som makt och motstånd. Parallellt med de turbulenta diskussionerna om hur museilandskapet skulle organiseras nationellt och vilka teman museerna skulle arbeta med fortsatte olika yrkesgrupperingar att slå sig samman för att bilda museer över sitt eget ämnesområdes historia. Två som seder- mera blev statliga intressen är och Flygvapen- museum. drev museifrågan under 1950- talet och 1962 bildades Stiftelsen dit riksförbundets samlingar överfördes. Museet gjorde utställningar och publikationer och 1966 fick man egna lokaler på Skepps- holmen. Inriktningen var att kombinera historia och samtid, gärna med internationellt perspektiv. Museet diskuterade stadsbyggnads- frågor och bostadspolitik, men också kulturhistoriskt bevarande och restaurering av äldre byggnader. Det blev efter förslag från MUS 65 ett statligt museum 1978, då med namnet Arkitektur- museet.85 Verksamheten under museets tidiga år verkar ha tagit en annan riktning än vad initiativtagarna ursprungligen hade föreställt sig. Museet kom att bli tämligen aktionsinriktat och debattera byg- gandets utveckling i stället för att vara en neutral part som beskrev arkitekturhistorien och byggnadskonstens storverk.86 Ett annat professionsinriktat initiativ kom vid ungefär från Kungliga Östgöta flygflottilj, F3. Redan då flottiljen på Malm- slätt i bildades hade flottiljchefer samlat materiel för att kunna visa upp flygvapnets historia. Det lokala näringslivet och kommunen engagerade sig och 1967 öppnade ett första museum för allmänheten. genomfördes, som nämnts, genomgripande förändringar i statens engagemang vad gäller museer. Nya organisatoriska lösningar skapades och 1977 införlivades Flygvapenmuseum i myndigheten försvars- historiska museer och ett nytt museum invigdes i . Till skillnad från flera av de andra statliga museerna som är placerade i så har Flygvapenmuseum av tradition nära relationer med sitt lokalsamhälle där flygindustrin är stark. Länge fortlevde museet mer som ett lokalt-regionalt museum, framförallt 85Malin Zimm, red., med (, 2012). 86Se . , ”Det unga ”, i Zimm, red., med , s. 32 ff. med specialintresserade män som målgrupp. Efter ett genom- gripande förnyelsearbete öppnade ett nytt museum med breddat tema 2010. Museologin etableras som akademiskt ämne som behandlas i detta avsnitt växte också det nya akademiska och tvärvetenskapliga ämnet museologi fram. Museo- logi som begrepp kan visserligen spåras tillbaka till åtminstone , men det fick sitt stora genomslag först på 1970-talet.87 startade en museiutbildning vid universitet.88 Huvuddelen av den museivetenskapliga forskningen i , liksom olika museirelaterade utbildningar, har dock även efter detta bedrivits inom ramarna för en mångfald ämnen.