sou · H3B337 · 2015-04-21 00:00:00 — med avseende på samma belopp, dels i den särskilda skiljedomen, dels – under förutsättning att den part som betalat in hela säkerheten vinner målet – i den slutliga domen. Detta skulle nämligen utgöra ett rättegångsfel som medför risk för att skiljedomen undanröjs eller i varje fall inte kan verkställas, något som i vissa jurisdiktioner skulle drabba skiljedomen i dess helhet. (Åtminstone ett sådant fall lär ha inträffat.) Man kommer knappast runt detta problem genom att i den slutliga domen föreskriva att det som kan ha betalats på grundval av den särskilda skiljedomen ska avräknas. Så t.ex. kan det ju tänkas att verkställighet enligt den slutliga skiljedomen begärs först. En annan möjlighet skulle vara att skiljenämnden i den slutliga skiljedomen själv avräknar det som har dömts ut genom den särskilda skiljedomen, något som emellertid medför den olägenheten att verkställighet måste begäras av två exekutionstitlar. Mera logiskt skulle vara att skiljenämnden i den slutliga skiljedomen undanröjer den särskilda skiljedomen (på samma sätt som en tingsrätt brukar göra när ett utslag i mål om betalningsföreläggande har utfärdats på det belopp som tingsrätten dömer ut). Detta skulle också ge en lösning på de problem som uppkommer, om det är den part som inte har betalat in sin andel av säkerheten som vinner målet. Men detta förutsätter en reglering som inte är helt oproblematisk. Utredningen stannar alltså för sin del i samma slutsats som utredning, nämligen att problemet inte har den digniteten att det motiverar en sådan reglering som skulle bli nödvändig. Utredningen har kännedom om att en kommitté inom vid sina diskussioner av denna fråga kom till samma slutsats. 7.4Talan beträffande ersättning till skiljemännen 7.4.1Ersättningen har fastställts av ett skiljedomsinstitut I 41 § LSF föreskrivs att en part eller en skiljeman hos tingsrätten får föra talan mot skiljedomen om ersättning till skiljemännen och att sådan talan av part skall väckas från den dag parten fick del av domen. I förarbetena anfördes att bestämmelsen i 41 § LSF tar sikte på beslut om ersättning som skiljemännen själva har fattat samt att, i de fall ett beslut om ersättning till skiljemännen har fattats av någon annan instans än skiljemännen och tagits in i domen, detta beslut inte omfattas av bestämmelsen. Som exempel nämndes fall då skiljeförfarandet administreras av ICC. Enligt förarbetena behövde detta inte uttryckligen framgå av lagtexten. 1998/99:35 s. 169 och 241 samt SOU 1994:81 s. Vad som i enlighet härmed hade uttalats i förarbetena till LSF antogs länge vara ett uttryck för gällande rätt. I rättsfallet NJA 2008 s. 1118 fann emellertid HD att bestämmelsen i 41 § LSF var tillämplig även på sådana ersättningsbeslut som fattats av ett skiljedomsinstitut men som i en eller annan form tagits in i skiljedomens domslut. Detta ställningstagande väckte upprördhet både hos SCC och bland en del utländska skiljemän som ofta anlitas av SCC. Även i den juridiska litteraturen har HD:s ställningstagande blivit föremål för kritik. Här kan hänvisas till 2008–09 s. 677 ff; jfr , Essays in Honour of , s. 417 ff, , samma arbete s. 497 f. och 2008:3 s. 251, , , . “Arbitration in ” 2011 och Jarvin, JT 2008–09 s. 915 ff. HD:s avgörande försvaras däremot bl.a. av , s. 1 011 not 19 och Håstad, utgiven av i s. 481 ff. SCC har i en framställning till utredningen hemställt om en ändring av 41 § LSF så att paragrafen inte längre ska omfatta beslut om ersättning som fattas av ett skiljedomsinstitut men som tagits in i skiljedomen. Detta bör enligt framställningen inte hindra att talan förs på annat sätt. En sådan ändring skulle enligt framställningen ligga i linje med regleringen i andra länder och innebära ett ställningstagande för som ett skiljedomsvänligt land. Utredningen får för sin del anföra följande. Enligt 37 § LSF får skiljemännen i en slutlig skiljedom förplikta parterna att betala ersättningen till dem jämte ränta. Enligt 39 § gäller inte detta om något annat har bestämts av parterna gemensamt på ett sätt som är bindande för skiljemännen. En överenskommelse om att skiljetvisten ska administreras av ett skiljedomsinstitut är normalt en sådan överenskommelse som sätter 37 § ur spel. Ersättningen till skiljemännen fastställs nämligen då regelmässigt av institutet och utbetalas ur den säkerhet som parterna har ställt. Den nuvarande möjligheten att föra talan mot ett beslut om ersättning till skiljemännen är begränsad till sådana fall då ersättningen tas in i skiljedomen. Om exempelvis ett ersättningsbeslut meddelas av ett skiljedomsinstitut utan att det tas in i domen – ersättningen avräknas i stället formlöst mot det förskott som parterna har betalat– är en missnöjd part hänvisad till att föra talan mot skiljedomsinstitutet (eller möjligen skiljemännen) i civilrättslig ordning. Skälet till den speciella regleringen enligt vilken en part får föra talan mot ett i skiljedomen intaget ersättningsbeslut är att skiljemännen dömer i egen sak när de fastställer ersättning till sig själva. Detta skäl gör sig inte gällande när ersättningen har fastställts av ett skiljedomsinstitut i enlighet med vad parterna har kommit överens om i skiljeavtalet. Av allmänna principer följer att beslutet, om det i skiljedomen har tagits in som ett betalningsförpliktande som är möjligt att verkställa i exekutiv väg, ändå måste kunna angripas (jfr t.ex. prop. 1980/81:8 s. 282 f). Om däremot skiljedomen bara innehåller ett besked om vad skiljedomsinstitutet har bestämt gör sig knappast detta skäl gällande. Enligt utredningens mening bör därför några betänkligheter inte möta mot att införa ett undantag från rätten att föra talan mot ett ersättningsbeslut när det gäller fall då ersättningen har fastställts av ett skiljedomsinstitut och skiljedomen inte innehåller något verkställbart förpliktande för parterna att betala ersättningen. Med hänsyn till den vikt som den aktuella frågan har tillagts av SCC och på många andra håll vill utredningen förorda att ett undantag av denna innebörd förs in i LSF. En sådan reglering hindrar inte att parterna eller någon av dem för talan mot skiljdomsinstitutet i civilrättslig ordning (jfr rättsfallet NJA 2001 s. 511). Det skulle kunna hävdas att den nu föreslagna lösningen borde gälla för alla fall då ersättningen har fastställts av någon annan än skiljemännen själva. Detta var den ordning som föreslogs betänkande. Med tanke på den eventuella möjligheten till missbruk anser utredningen dock inte att man lämpligen bör gå så långt utan man bör begränsa lagändringen till fall då ersättningen har fastställts av ett skiljedomsinstitut. Utredningen har mött synpunkten att det borde vara möjligt att läsa HD:s motivering i rättsfallet NJA 2008 s. 1 118 på det sättet att den endast tar sikte på sådana fall då ett ersättningsbeslut tagits in i skiljedomen som ett verkställbart förpliktande för parterna att betala ersättningen. I så fall skulle en lagändring vara överflödig. Utredningen anser det dock svårt att ge rättsfallet denna tolkning, eftersom HD talar om sådana ersättningsbeslut som fattats av ett skiljedomsinstitut men som ”i en eller annan form tagits in i skiljedomens domslut”. I praxis har rättsfallet inte heller ansetts ha en sådan begränsad innebörd som berörts. 7.4.2Talan förs om upphävande av skiljedomen Om en klandertalan förs mot skiljedomen är det ofta naturligt att den klandrande parten önskar att, för det fall att klandret bifalls, även beslutet om ersättning till skiljemännen ska upphävas. Med dagens ordning har parten emellertid inte rätt att yrka detta i hovrätten, där klandertalan ska föras, utan måste väcka talan mot skiljemännen vid en eller flera tingsrätter i den ordning som anges i 41 § LSF. Om en sådan talan vid tingsrätt grundas endast på samma omständigheter som de som ligger till grund för klandret vilandeförklaras i allmänhet målet i avvaktan på att hovrätten har prövat klandertalan. Denna ordning kan naturligtvis synas ytterligt opraktisk. Om det förslag som utredningen har lagt fram i föregående avsnitt genomförs blir frågan inte aktuell för det fall att ersättningen har bestämts av ett skiljedomsinstitut. Problemet kvarstår emellertid beträffande ad hoc-skiljedomar. När det gäller sådana fall kan det naturligtvis hävdas att det skulle vara mest praktiskt att talan kan föras när det gäller skiljedomen i sak och beträffande ersättningen till skiljemännen. Utredningen har emellertid inte kunnat se någon annan lösning på problemet än att även en talan rörande ersättning till skiljemännen ska föras i hovrätt. Man kan nämligen knappast tänka sig en lösning som skulle innebära att hovrätt skulle bli behörig i vissa fall och tingsrätt i andra, eftersom denna ovillkorligen skulle leda till tillämpningssvårigheter och gränsdragningsproblem. I och för sig skulle det inte alls vara otänkbart att låta det ankomma på hovrätt att i första instans pröva även frågor om ersättning till skiljemännen. Utredningen hesiterar emellertid för en sådan lösning, eftersom den skulle innebära en ökad belastning på hovrätterna och detta med mål som typiskt sett inte är av den arten att de behöver prövas av hovrätt som första instans. Med viss tvekan har utredningen således stannat för att dagens ordning i denna del bör behållas. Enligt 2 § LSF får skiljemännen pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. Det kan då visa sig att en och samma omständighet är av betydelse såväl för deras behörighet som för själva saken (s.k. dubbelrelevanta rättsfakta; efter tyskans “doppelrelevante Tatsachen”). Vid sin prövning anses skiljemännen då ha att tillämpa den s.k. påståendedoktrinen. Kärnan i påståendedoktrinen anses vara att skiljenämnden, när den prövar sin behörighet, inte ska ta ställning till existensen av de rättsfakta som skiljekäranden påstår omfattas av ett rättsförhållande som täcks av skiljeavtalet. Vid behörighetsprövningen ska skiljenämnden utgå från att dessa rättsfakta föreligger. Påståendedoktrinen har utvecklats bl.a. på grundval av rättsfallen NJA 1973 s. 1, NJA 1984 s. 705 och NJA 2005 s. 586 samt från den juridiska litteraturen i 1964, s. 278 ff., och , Argumentationsformer inom processrätten, 2 uppl., 1996, s. 27 ff., , s. 186 f. och , s. 75 ff. Påståendedoktrinen har belysts i två rättsfall från , NJA 2008 s. 406 och 2012 s. 2012 s. 183. Rättsfallet NJA 2008 s. 406 avsåg ett legalt skiljeförfarande i form av en investeringstvist under åberopande av kirgisisk Foreign Investment (”FIL”). I en skiljedom avvisade en skiljenämnd, som hade säte i , bolaget talan mot Republiken på grund av bristande behörighet. Som skäl för beslutet anförde skiljenämnden att Petrobart inte hade företagit en investering i den mening som åsyftas i FIL. Detta uppfattades som en förutsättning för att skiljenämnden skulle ha behörighet att pröva tvisten vid svarandens bestridande av behörigheten. , som prövade talan mot skiljedomen enligt 36 § LSF, övervägde om skiljenämndens ställningstagande rörande tolkningen av FIL varit riktig. Hovrätten fann att Petrobart inte kunnat visa på sådana omständigheter som skulle föranleda slutsatsen att nämnden gjort en felaktig bedömning av investeringsbegreppet i FIL. Därmed fanns inte skäl att ändra avvisningsbeslutet. Petrobart klagade och begärde bl.a. att avvisningsbeslutet skulle upphävas. HD konstaterade att det var en etablerad grundsats i svensk rätt att skiljemän vid prövning av sin behörighet ska tillämpa påståendedoktrinen. Påståendedoktrinen fick anses gälla på samma sätt oavsett om ett skiljeförfarande var grundat på lag eller avtal. Om skiljemännen hade tillämpat påståendedoktrinen skulle de enligt HD ha lagt de rättsfakta som Petrobart åberopat till grund för prövningen av sin behörighet. Enligt HD var det därför felaktigt att avvisa Petrobarts talan på den grunden att dessa rättsfakta inte förelåg. Petrobart fick därför bifall till sin talan om skiljedomens upphävande. I rättsfallet NJA 2012 s. 18 yrkade bolaget vid tingsrätten att Karelkamen skulle förpliktas att till Concorp betala . Som grund för käromålet angav Concorp att bolaget beviljat Karelkamen ett lån på . Lånet sattes enligt Concorp genom avtal senare ned med ett belopp om , varefter jämte ränta återstod att betala. Karelkamen yrkade att talan skulle avvisas. Som grund för yrkandet anförde Karelkamen bl.a. att den aktuella fordringen omfattades av ett samarbetsavtal, med tillhörande tilläggsavtal, varigenom Karelkamen hade förvärvats samt att det i såväl samarbetssom tilläggsavtalet föreskrevs att tvister som härrör från eller har samband med avtalet skulle avgöras av skiljemän. Tingsrätten var därför inte behörig att pröva käromålet. Concorp bestred avvisningsyrkandet och gjorde gällande att dess fordran inte omfattades av samarbetsavtalet, att Karelkamen inte var part i detta samt att Karelkamen inte heller kunde grunda någon rätt på samarbetsavtalet gentemot Concorp. Tingsrätten lämnade Karelkamens yrkande om avvisning av käromålet utan bifall. Hovrätten fann däremot att den omtvistade fordringen omfattades av samarbetsavtalet och avvisade därför Concorps talan mot Karelkamen. HD noterade att Concorp inte hade lagt vare sig samarbets- eller tilläggsavtalet till grund för sin talan. I stället hade Concorp gjort gällande att fråga är om ett återbetalningskrav på grund av en försträckning som gjordes redan innan dessa avtal ingicks. Eftersom Concorp gjorde gällande att fordringsanspråket var en följd av ett annat rättsförhållande än de avtal som omfattas av skiljeklausulerna, medförde klausulerna inte att allmän domstol var obehörig att pröva anspråket på den åberopade grunden. Av intresse är också två rättsfall från senare tid rörande skiljemäns behörighet i vilka påståendedoktrinen inte nämndes, NJA 2007 s. 475 och 2008 s. 120. Det förstnämnda av dessa båda rättsfall gällde ett nyttjanderättsavtal i vilket det angavs att eventuella tvister skulle avgöras enligt ”lag om skiljedom”. Markägaren, som förde talan om skadestånd, hade i tredje hand gjort gällande att skadan hade orsaktas av brott. HD konstaterade att även om käranden påstått att ersättningsanspråket inte grundade sig på avtalet utan avsåg ett anspråk grundat på vållande genom brott, så hade de faktiska omständigheter som åberopades direkt anknytning till nyttjanderättsavtalet. Med anledning av detta och att kärandens övriga grunder skulle prövas av skiljemän, borde även den tredje grunden anses omfattad av skiljeklausul. I NJA 2008 s. 120 hade en färjeoperatör, BornholmsTrafikken, med Ystads hamns slutit ett avtal som reglerade ersättning för kapitalkostnader till följd av investeringar som hamnen verkställt och som godkänts och därmed betalas av för att möjliggöra trafik med på leden . Avtalet innehöll skiljeklausul. BornholmsTrafikken yrkade vid allmän domstol nedsättning av avgifterna under åberopande av den kommunala självkostnadsprincipen. HD fann att, till den del den yrkade nedsättningen avsåg avgifter som regleras i investeringsavtalet, yrkandet hade så stark anknytning till avtalet att talan i den delen måste anses vara omfattad av skiljeklausulen, trots att investeringsavtalet inte åberopades som grund. Allmän domstol var därför inte behörig att pröva BornholmsTrafikkens talan. De nu berörda rättsfallen har kommenterats på skilda håll i den juridiska litteraturen. I detta sammanhang finns anledning att särskilt hänvisa till framställning i artikeln Påståendedoktrin eller anknytningsdoktrin, SvJT 2013 s. 730 ff. anser att NJA 2007 s. 475 och 2008 s. 120 å ena sidan är svåra att förena med NJA 2008 s. 406 och 2012 s. 2012 s. 183 å den andra. ifrågasätter om det är riktigt att vid bedömningen av huruvida en viss tvist omfattas av ett skiljeavtal endast ta hänsyn till vad käranden har åberopat (vilket sägs innebära en prima facie-bedömning medan principen om full review är praxis i en del andra länder vid en behörighetsprövning). Vidare ställer frågan om påståendedoktrinen, i den utformningen att enbart kärandens påståenden ska beaktas vid behörighetsprövningen, har någon motsvarighet i andra framträdande skiljedomsjurisdiktioner eller är att uppfatta som en avvikande svensk reglering, något som skulle vara olyckligt. Påståendedoktrinen har tillagts något varierande innehåll i olika sammanhang. Utredningen har uppfattat de fyra rättsfallen sammanställda med varandra på det sättet att en skiljenämnd, när den prövar sin behörighet, inte skall ta ställning till existensen av den rättighet som den påkallande parten gör gällande, eftersom detta anses vara en fråga som rör själva saken. Däremot ska skiljenämnden vid sin bedömning av behörighetsfrågan pröva om den påstådda rättigheten – för såvitt den existerar – kan hänföras under det aktuella skiljeavtalet (eller, vid legalt skiljeförfarande, under lagens rekvisit). Har man denna utgångspunkt synes rättsfallen gå att se som förenliga med varandra. Däremot är det svårt att vinna klarhet i frågan i vad mån påståendedoktrinen skulle accepteras i andra länder. Såvitt utredningen har kunnat finna saknas det beträffande skiljedomsfrågor vägledande internationella rättsfall på den punkten. Som påvisas i artikel Dubbelrelevanta rättsfakta vid prövning av domstols behörighet, SvJT 1999 s. 315, är däremot påståendedoktrinen vedertagen i flera europeiska länder, t.ex. och , liksom av när det gäller prövning av frågor som rör domstols behörighet. Det kan emellertid hävdas att situationen inte är densamma vid skiljeförfaranden, eftersom det då i första hand är fråga om att ta ställning till själva skiljeavtalets räckvidd. Även om det ingalunda saknas utrymme för fortsatt diskussion i den aktuella frågan anser utredningen att det inte finns underlag för att föreslå några lagändringar när det som här gäller en fråga som och med utförliga motiveringar har prövats av . Kvarstående frågetecken torde vara bäst ägnade att lösas i rättstillämpningen. Utredningen har därför funnit sig böra avstå från att föreslå några ändrade regler i nu aktuellt hänseende. I detta avsnitt beskriver utredningen de konsekvenser som ska redovisas i enlighet med kommittéförordningen (1998:1474), förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning och utredningens direktiv. har länge haft en stark tradition som skiljedomsland, både nationellt och internationellt. har således av internationella aktörer betraktats som ett framstående land att välja som säte för skiljeförfaranden. Konkurrensen om skiljeförfaranden har emellertid ökat allt mer med tiden på den internationella arenan där många länder, t.ex. , , , och , är på dynamisk frammarsch. Om inte håller jämna steg med andra skiljeförfarandeländer finns det risk att förlorar sin ställning som ett framstående skiljedomsland. Regeringen har bedömt att en översyn av LSF bör ske just i syfte att säkerställa att skiljeförfarande i kan fortsätta att vara en modern, effektiv och attraktiv tvistlösningsform. 9.2Vilka berörs generellt av utredningens förslag? Det är enskilda, såsom svenska och utländska privatpersoner och företag, samt staten genom domstolsväsendet som berörs av utredningens förslag. Betonas måste dock att mera generellt påverkas i positiv riktning ju mer vi uppfattas av internationella aktörer som ett ledande, konkurrenskraftigt och skiljedomsvänligt land. Den omständigheten att internationella skiljetvister förläggs till innebär ju att stora internationella företag anlitar och arvoderar svenska ombud samt att de besöker och tillbringar i . Härigenom ökar intäkterna för de ifrågavarande advokatbyråerna och framför allt för tjänstesektorn inom t.ex. hotell- och restaurangbranschen. Utredningens statistiska undersökning visar att det är som berörs mest i detta avseende. Utredningen skulle ha kunnat inhämta underlag för att beräkna dessa ökade intäkter men valt, med hänsyn till att förslagen bedöms påverka de enskilda och domstolsväsendet endast marginellt, att avstå från detta. Det står dock klart att har mycket att vinna på att LSF uppfattas av omvärlden som en modern och attraktiv skiljeförfarandelag. 9.3En mer detaljerad analys av de föreslagna ändringarna Utredningen har föreslagit författningsändringar i LSF som berör domstolens möjlighet att ingripa i ett skiljeförfarande i 4 §, kravet på skiljemäns oberoende i 8 §, motparternas möjlighet att få tingsrätten att utse samtliga skiljemän i 14 §, ersättandet av begreppet platsen till säte i 22 § och alla andra relevanta bestämmelser, möjligheten att beteckna en avskrivning som beslut i 27 §, bestämmande av tillämplig materiell rätt i 27 a §, möjligheten att beteckna ett beslut om säkerhetsåtgärd som särskild skiljedom, möjlighet för parterna att avtala om kortare frist än för m.m. i t.ex. 34 §, möjligheten till ändringstalan i 36 § samt talan mot skiljemännens ersättning i 41 §. Dessa ändringsförslag är huvudsakligen lagtekniska i syfte att förtydliga bestämmelserna eller föranledda av ett behov att underlätta tillämpningen och anpassa LSF till det som gäller internationellt. Förslagen torde medföra vissa kostnadsbesparingar men i övrigt sakna ekonomiska eller några större praktiska konsekvenser för enskilda aktörer och domstolsväsendet. Detsamma gäller för utredningens förslag avseende utsökningsbalken. Utredningen har vidare föreslagit att skiljemännens positiva beslut om sin behörighet ska kunna prövas av domstol på talan av part . Detta förslag innebär att man (med ett mindre undantag) avskaffar systemet med dubbla processer som kan fortgå i form av dels en klandertalan i hovrätt där skiljemännens behörighet angrips, dels en fastställelsetalan vid tingsrätt på samma Avskaffandet av detta system och förslaget för en ny ordning i övrigt antas leda till kortare handläggningstider både i skiljeförfarandena som i processerna i allmän domstol. Vid dessa förhållanden är det rimligt att förvänta sig att kostnaderna för både parter och domstol kommer att minska. Hur stor kostnadsminskning förslagen i detta avseende skulle leda till är mycket svårbedömt. Utredningen har också föreslagit möjlighet för part att utse ny skiljeman i fall då parten enligt dagens regler behöver vända sig till domstol. Även detta förslag innebär att skiljeförfarandena i vissa fall kommer att effektiviseras och handläggas snabbare. Dessutom försvinner denna typ av ärenden delvis från tingsrätterna. Förslaget innebär således även här en viss kostnadsminskning för parter och domstolar. Även vad avser utredningsförslaget om möjlighet till kumulation kan det antas att skiljeförfarandena i vissa fall kan effektiviseras med minskade kostnader för parterna som följd. Utredningen har också föreslagit att ogiltighetsreglerna upphävs och att klandergrunderna ändras. Ändringarna i dessa avseenden bör leda till att processerna i hovrätten förenklas. Att nya effektrekvisit införs avseende vissa klandergrunder får vidare antas leda till en minskning av klanderprocesser, vilket i sig medför minskade kostnader för parter och domstol. Effektivare klanderprocesser och snabbare handläggning antas bli följden av utredningens förslag även avseende införandet av 52 kap. RB som styrande för hovrättsprocessen. Förslaget om att en talan om ett avgörandes verkan som skiljedom ska kunna väckas vid tingsrätt kan antas medföra endast en marginell kostnadsökning för tingsrätterna, eftersom sådan talan förväntas bli ytterst sällsynt. Dessutom uppvägs denna eventuella kostnadsökning av att processerna om ogiltighet i hovrätten avskaffas. Utredningen har också föreslagit att blir specialdomstol för alla klandertvister och mål som handlar om angripna behörighetsbeslut från skiljenämnd. Baserat på utredningens statistiska undersökning kan det konstateras att förslaget inte kommer att innebära någon nämnvärt större arbetsbörda för , som därmed inte heller kommer att drabbas av ökade kostnader. Parter som har att vända sig till hovrätter som ligger dem närmare än får dock räkna med ökade kostnader som föranleds av att de är tvungna att i vissa fall åka till .