sou · H3B325 · 2015-03-18 00:00:00 — I lagen finns bl.a. krav som syftar till att förhindra driftavbrott och att abonnentuppgifter eller andra uppgifter som behandlas vid elektronisk kommunikation sprids till obehöriga. Lagen omfattar dock inte innehållet i meddelanden som överförs med tjänsterna eller i näten. I lagen anges att den som tillhandahåller allmänna kommunika- tionsnät eller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikations- tjänster ska vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att säkerställa att verksamheten uppfyller rimliga krav på drift- säkerhet. Syftet med bestämmelserna är att bidra till effektiva och säkra elektroniska kommunikationer samt att skapa en grundläg- gande säkerhetsnivå för dessa. Med driftsäkerhet avses främst upp- rätthållande av funktion och tillgänglighet men även uthållighet vid extraordinära händelser i fredstid. Det finns i lagen även bestämmelser om skyldighet att rappor- tera störningar eller avbrott av betydande omfattning. är tillsynsmyndighet för lagen och har bl.a. beslutat föreskrifter som preciserar kraven på driftssäkerhet, rapportering av störningar och avbrott samt skyddsåtgärder för uppgifter som behandlas i samband med lagring och annan behandling av uppgif- ter för brottsbekämpande ändamål. EU-rättslig reglering om identifiering av europeisk kritisk infrastruktur Från EU-nivå kan på detta område noteras rådets direktiv /114/EG av om identifiering av och klassificering som europeisk kritisk infrastruktur och bedömning av behovet att stärka skyddet av denna (EPCIP). Myndigheten för samhällsskydd och beredskap har på uppdrag av regeringen redo- visat strategier med fokus på skydd av samhällsviktiga verksam- heter och viktiga samhällsfunktioner (se vidare avsnitt 13.1). Transport av farligt gods Syftet med lagen (2006:263) om transport av farligt gods är att förebygga, förhindra och begränsa att transporter av farligt gods eller obehörigt förfarande med godset orsakar skador på liv, hälsa, miljö eller egendom. Den som transporterar farligt gods eller lämnar farligt gods till någon annan för transport ska vidta de skyddsåtgärder och de för- siktighetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller begränsa att godset, genom transporten eller genom obehörigt för- farande med godset på land, orsakar sådana skador på liv, hälsa, miljö eller egendom som beror på godsets farliga egenskaper. Skydd mot allvarliga kemikalieolyckor Efter en allvarlig och uppmärksammad olycka i staden i , där dioxiner släpptes ut som förorenade mark och för- giftade ett stort antal människor påbörjades ett arbete inom EU som ledde fram det s.k. Svesesodirektivet. Det har sedan komplet- teras med Seveso II- och Seveso III-direktiven. Direktiven är i svensk rätt genomförda2 genom bl.a. lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalie- olyckor (Sevesolagen) och den till lagen hörande förordningen. Sevesolagen innehåller bl.a. bestämmelser om verksamhets- utövarens skyldigheter och informationsansvar. I Sevesoförord- ningen anges bl.a. vad som ska kategoriseras som farliga ämnen och tröskelvärden för sådana ämnen. Reglerna i Sevesolagstiftningen tillämpas för verksamheter där farliga ämnen vid ett och samma till- fälle förekommer i vissa mängder. Verksamheter som omfattas av Sevesolagstiftningen är i de flesta fall att betrakta som farlig verk- samhet enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap är central tillsynsmyndighet för verksamhet som faller under Sevesolagen och Sevesoförordningen. Även , , länsstyrelserna och kommunerna har tillsynsansvar inom olika områden. En samlad reglering av frågor om dammsäkerhet har införts i (26 kap.). Regleringen i kompletteras av förordningen (2014:214) om dammsäkerhet. Regelverket syftar till att förebygga dammbrott, stödja utvecklingen av dammsäkerhets- arbetet hos dammägarna samt stärka tillsynen av dammsäkerheten. Regleringen innebär i huvudsak följande. De dammar som finns i ska klassificeras utifrån en bedömning av ett eventuellt dammhaveris sammanlagda samhälle- liga konsekvenser. Beroende på konsekvenserna av ett dammhaveri ska en damm klassificeras i dammsäkerhetsklass A, B, eller C. 2 Lagstiftningsarbete pågår i med anledning av som ska vara genomfört i medlemsstaterna . I klass A klassificeras dammar där ett dammhaveri kan leda till så allvarliga konsekvenser att det leder till en nationell kris. En damminnehavare ska upprätta en konsekvensutredning där en bedömning görs av de konsekvenser som ett dammhaveri kan medföra. Utredningen ska ges in till som på grundval av utredningen fattar beslut om dammsäkerhetsklass. En damm- innehavare ska utföra egenkontroll på grundval av ett säkerhets- ledningssystem som fastställs av damminnehavaren. och rådets förordning (EU) nr 98/2013 av om saluföring och användning av sprängämnes- prekursorer har trätt i kraft och är till alla delar bindande och direkt tillämplig i . Förordningen ska tillämpas . I lagen (2014:799) om sprängämnesprekursorer finns till förordningen komplettarande bestämmelser. Krisberedskap i det centrala betalningssystemet Utredningen om stärkt krisberedskap i det centrala betalnings- systemet har i betänkandet med samma namn (SOU 2011:78) läm- nat förslag om bl.a. en lag om krisberedskap i det centrala betal- ningssystemet. Betänkandet har remitterats och förslaget bereds inom . Den föreslagna lagen anges syfta till att förebygga uppkomsten av allvarliga störningar i det centrala betalningssystemet, och om sådana störningar inträffar säkerställa en tillfredsställande funktion så att följderna av störningarna begränsas, samt att clearing och avveckling av alla transaktioner inom det centrala betalningssyste- met kan ske inom utlovad tid. Lagförslaget innehåller bestämmelser med grundläggande säkerhetsnivåer. De säkerhetskrav som enligt förslaget bör ställas på det centrala betalningssystemet bör utfor- mas som en kombination av funktionskrav på detta system och krav på de tekniska system – externa och interna – som det centrala betalningssystemet är beroende av. får i den föreslagna lagen uppgiften att genomföra en årlig risk- och sårbarhetsanalys i syfte att identifiera kriser som kan drabba det centrala betalnings- Utredningen konstaterar att viktiga system inom det centrala betalningssystemet är RIX-systemet för stora betalningar, Bankgirocentralens betalningssystem för massbetalningar, Euro- clear VPC-system där transaktioner från aktie- och räntemarknaden clearas och avvecklas samt OMX Deriva- tives Markets som är central motpart för standardiserade derivat- kontrakt. Andra viktiga aktörer inom det centrala betalningssyste- met är samt de fyra storbankerna. I lagförslagets 10 § uttrycks ett särskilt krav på aktörernas tek- niska lösningar och system. Enligt författningskommentaren till förslaget avses t.ex. de it-system som är helt centrala för aktörernas förmåga att fullgöra sina uppgifter i det centrala betalnings- systemet. Informationssäkerhet, såväl utformningen av de tekniska lösningarna och systemen som handhavandet av dessa, omfattas av kravet. Enligt författningskommentaren till förslaget innebär det vidare att det finns möjlighet att ställa krav på t.ex. informations- säkerhetsstandard, incidentrapportering, säkerhetsklassning av tjänster och utbildning av personal hos de aktörer som omfattas av lagens bestämmelser. I betänkandet hänvisas till säkerhetsskydds- lagens bestämmelser om säkerhetsprövning. Det anges därvid bl.a. att personer som innehar nyckelfunktioner inom det centrala betal- ningssystemet bör genomgå säkerhetsprövning. 6Folkrättsliga förpliktelser avseende säkerhetsskydd förändrades svensk försvars- och säkerhetspolitik på ett påtagligt sätt. slut innebar att på ett annat sätt än tidigare kunde delta i internationella säkerhetsfräm- jande åtgärder och försvarssamarbeten med en bibehållen alliansfri- het. Medlemskapet i Natos partnerskap för fred (PFF) 1994 och medlemskapet i Europeiska Unionen 1995 påverkade naturligtvis detta förhållande. 1995 ställdes också svensk militär trupp under Nato-ledning. Genom medlemskapen i EU och PFF öppnades det för en ökad samverkan med andra länder på bl.a. försvarsmaterielområdet. EU:s och Natos utvidgning gjorde att utvecklingen blev likartad i många länder i . Behovet av att i dessa samarbeten utbyta uppgifter som är skyddsvärda från ett nationellt (försvars-)perspektiv medförde krav på att på ett bindande sätt komma överens om ändamålsenliga skyddsåtgärder som garanterar ursprungslandets eller organisa- tionens information när den hanteras av andra länder. hade generella säkerhetsskyddsavtal med några länder, men accelererade behovet av sådana lösningar. Vidare ökade säkerhetsarbetet inom internationella organisationer vilket ledde till moderniserade säkerhetsföreskrifter för medlemsstaterna. I det här kapitlet beskrivs folkrättsliga förpliktelser dels avseende generella säkerhetsskyddsavtal (avsnitt 6.1), dels i förhål- lande till EU (avsnitt 6.2). Slutligen redovisas nationella funktioner i det internationella säkerhetsskyddsarbetet (avsnitt 6.3). Folkrättsliga förpliktelser avseende säkerhetsskydd Ett stort antal generella säkerhetsskyddsavtal har ingåtts har ingått bilaterala överens- kommelser om säkerhetsskydd, s.k. generella säkerhetsskyddsavtal (GSA), med ett trettiotal länder. Även vissa multilaterala säkerhetsskyddsavtal, bl.a. ett avtal mellan de nordiska länderna har ingåtts. Säkerhetsskyddsavtalen med Nato, Västeuropeiska unionen (WEU)1 och Europeiska rymdbyrån () liksom avtalet mellan EU:s medlemsländer om skydd för säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter2 kan också sägas vara säkerhetsskyddsavtal, även om dessa till sin konstruktion skiljer sig något från de bilaterala säkerhetsskyddsavtalen. Det äldsta nu gällande bilaterala säkerhets- skyddsavtalet är ett avtal med . Säkerhetsskyddsavtalen har utvecklats över tiden från att avse enbart försvarshemliga uppgifter i försvarsmaterielsamarbeten till att numera avse hemliga uppgifter i säkerhetsskyddslagstiftningens mening från ett mer övergripande nationellt perspektiv. Fortfa- rande är det dock så att avtalens tillämpning, åtminstone de bilate- rala, till övervägande del berör försvarssektorn och mer explicit internationella försvarsmaterielsamarbeten, internationella militära insatser, försvarsunderrättelseutbyte, internationellt försvars- samarbete och samarbeten inom försvars- och säkerhetsforsk- ningen. Utvecklingen kan dock medföra en tillämpning av avtalen för andra typer av samarbeten som rör t.ex. internationell terroristbekämpning och internationella rymdfrågor. Varför behövs ett generellt säkerhetsskyddsavtal? Det övergripande syftet med ett generellt säkerhetsskyddsavtal är att två eller flera länder (eller mellanfolkliga organisationer) på ett säkert sätt ska kunna utbyta uppgifter som berör nationell säker- het. Behovet av att utbyta information har sin grund i olika former av samarbeten mellan länderna eller organisationerna. Uppgifterna har vanligtvis ett högt skyddsvärde och ges därför ett skydd enligt 1Detta avtal är obsolet eftersom WEU har upphört per . 2Avtalet har ännu inte trätt i kraft. Folkrättsliga förpliktelser avseende säkerhetsskydd I omfattas sådana uppgifter normalt av sekretess och utgör även hemliga uppgifter enligt säkerhets- skyddslagstiftningen. Grunden för att lämna över uppgifter som omfattas av sekretess till utländska myndigheter och mellanfolkliga organisationer finns i 8 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL. Huvudregeln i bestämmelsen är att en uppgift som omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen inte får lämnas ut till en utländsk myndighet eller en mellanfolklig organisation. Bestämmelsen innehåller två undantag från denna huvudregel, nämligen dels när det finns en föreskrift om utlämnande i lag eller förordning, dels en möjlighet för en myndighet att under vissa angivna förutsättningar besluta om ett utlämnande av uppgifter. Ett exempel på en sådan föreskrift som avses i bestämmelsen är förordningen (2010:649) om utlämnande av sekretessbelagda upp- gifter vid samarbete med utländsk myndighet. Enligt den för- ordningen får Försvarsmakten, och Total- i vissa fall delge uppgifter som omfat- tas av 15 kap. 2 § OSL (försvarssekretess) till en utländsk myndig- het som deltar i ett samarbete inom Försvarsdepartementets verk- samhetsområde. Detta under förutsättning att samarbetet följer av en internationell överenskommelse som avses i 10 kap. 1 § eller 10 kap. 2 § regeringsformen. Ett krav är att delgivningen enligt den beslutande myndigheten är nödvändig för att genomföra sam- arbetet. Vidare får uppgifter av synnerlig betydelse för rikets säker- het inte lämnas ut och inte heller uppgifter som kan ge underlag för att utveckla motmedel mot försvarssystem. Enligt det andra undantaget i 8 kap. 3 § OSL får en uppgift under vissa förutsättningar lämnas till en utländsk myndighet, om uppgiften i motsvarande situation skulle få lämnas till en svensk myndighet. Skälet till denna begränsning är att det inte får före- komma att uppgifter som omfattas av sekretess lämnas till en utländsk myndighet, om en svensk myndighet i motsvarande läge inte skulle kunna ha fått uppgifterna. Ett ytterligare krav är att det dessutom enligt den utlämnande myndigheten står klart att utläm- nandet är förenligt med svenska intressen. Vid en sådan prövning får det intresse som sekretessen ska skydda vägas mot andra intres- sen som t.ex. vikten av ett internationellt samarbete. Folkrättsliga förpliktelser avseende säkerhetsskydd kan ibland behöva genomföras i samråd med (10 kap. 8 § regeringsformen). Bestämmelsen medför i sig inte någon förpliktelse att lämna uppgift utan ger enbart förutsättningar för när en uppgift som omfattas av sekretess får lämnas till en utländsk myndighet eller en mellanfolklig organisation. I författningstexten anges att uppgifterna lämnas ut3 till en utländsk myndighet. Med detta menas inte att uppgifternas offentliggörs på ett sådant sätt som avses i 2 kap. tryckfrihets- förordningen eller i 6 kap. OSL. Tvärtom är tanken att sekretessen ska kvarstå hos mottagaren men med stöd av en nationell lagstift- ning som motsvarar offentlighets- och sekretesslagen. Hos den svenska avsändande myndigheten kvarstår sekretessen oförändrad. Som framgår av beskrivningen finns det i svensk rätt inga krav på att det ska finnas ett bindande generellt säkerhetsskyddsavtal mellan och ett land eller mellanfolklig organisation som ska erhålla uppgifter som omfattas av sekretess. I bedömningen rörande svenskt intresse torde frågan om hur ett mottagande land (eller organisation) avser att skydda uppgifterna vara av betydelse – särskilt om uppgifterna rör rikets säkerhet. Ett sådant intresse kan dock teoretiskt få vika mot andra intressen som t.ex. de samhälls- ekonomiska fördelar som ett utlämnande kan medföra. Däremot är ett generellt säkerhetsskyddsavtal den enda möjligheten att med bindande verkan reglera att uppgifter som i omfattas av sekretess och rör rikets säkerhet hanteras på ett säkert sätt av ett annat land eller en mellanfolklig organisation när sådana uppgifter överlämnas. Problematiken kring begreppet hemlig uppgift Nuvarande säkerhetsskyddslagstiftning är som tidigare beskrivits uppbyggd kring begreppet hemlig uppgift vilket definieras som upp- gifter som omfattas av sekretess och dessutom är av betydelse för rikets säkerhet.4 I internationella sammanhang och vid förhandling av säkerhetsskyddsavtal brukar det engelska begreppet classified 3Se formuleringen i 3 kap. 8 § 2 st. OSL och i 1 § förordningen (2010:649) om utlämnande av sekretessbelagda uppgifter vid samarbete med utländsk myndighet. 44 § 1 säkerhetsskyddsförordningen, se vidare kapitel 3. Folkrättsliga förpliktelser avseende säkerhetsskydd information användas i en generisk betydelse som refererar till län- dernas nationella lagstiftning på området och dess motsvarande begrepp. I motsvaras begreppet närmast av begreppet hemlig upp- gift, men genom detta begrepps konstruktion begränsas tillämp- ningen till att avse enbart sådana uppgifter som rör rikets, dvs. Sve- riges, säkerhet. Då syftet med säkerhetsskyddsavtalen är att ge ett skydd för även ett annat lands skyddsvärda uppgifter (som inte med nödvändighet rör säkerhet) innebär det att nuvarande säkerhetsskyddslagstiftning inte på ett tillfredsställande sätt med- ger ett säkerhetsskydd för utländska uppgifter i . Begreppet hemlig uppgift är således alltför snävt för att vara ändamålsenligt i denna typ av avtal. I andra länder innefattar vanligen den nationella motsvarigheten till hemliga uppgifter även sådana uppgifter som landet har erhållit från ett annat land eller en mellanfolklig organi- sation och som omfattas av ett för landet folkrättsligt åtagande.5 Svårigheten att tillämpa begreppet classified information i svensk rätt illustreras av att det i de gällande säkerhetsskyddsavtalen i sin svenska lydelse översatts som omväxlande hemlig, sekretessbelagd, klassificerad och säkerhetsskyddsklassificerad uppgift. Problematiken kring säkerhetsskyddsavtal och principen om upphovs- landets medgivande Säkerhetsskyddsavtalens konstruktion innebär i regel att två eller flera parter ömsesidigt åtar sig att skydda uppgifter som utbyts mellan parterna. Med parter avses i dessa sammanhang stater eller mellanfolkliga organisationer. Skyddet ansluter i stor grad till säkerhetsskyddslagstiftningens säkerhetsskyddsåtgärder, vilket även överensstämmer med de flesta länders säkerhetsskydds- reglering. Säkerhetsskyddsavtalen medför i sig ingen skyldighet att lämna ut hemliga uppgifter till den andra parten. Avtalen innehåller emellertid ofta begränsningar av hur information som erhållits från ett land får användas av det mottagande landet. En vanligt förekommande princip är att det behövs ett skriftligt medgivande för att uppgifter ska få lämnas 5 Se bl.a. 11 § i den norska sikkerhetsloven (nr. 10) och 2 § 2 i den finska lagen om internationella förpliktelser om informationssäkerhet (24.6.2004/588). Folkrättsliga förpliktelser avseende säkerhetsskydd vidare, offentliggöras eller omklassificeras. Principen brukar på engelska benämnas originator control. Att denna princip, som är att betrakta som en sekretessförbindelse, förekommer i avtal om säkerhetsskydd kan delvis förklaras med att den avgränsning mellan sekretess och säkerhetsskydd som finns i svensk rätt sällan är lika tydlig i andra länders rättssystem. Även i är dock sekretessen en förutsättning för säkerhetsskydd, vilket även för svensk del motiverar förekomsten av sådana bestämmelser i avtalen. Avtalsvillkor om originator control kan medföra vissa kompli- kationer. Bestämmelser om sekretess utgör undantag från offent- lighetsprincipen, och offentlighets- och sekretesslagstiftningen reglerar uttömmande under vilka förutsättningar uppgifter – oav- sett om de omfattas av ett säkerhetsskyddsavtal eller inte – omfat- tas av sekretess. Andra bestämmelser än sådana som har stöd i denna lagstiftning är således oförenliga med svensk rätt. Sådana avtalsvillkor är dock inte ovanliga i olika slag av internationella avtal som ingår. Enligt en relativt ny bestämmelse6 i 15 kap. 1 a § OSL gäller sek- retess för uppgift som en myndighet har fått från ett utländskt organ på grund av en bindande EU-rättsakt eller ett av EU ingånget eller av godkänt avtal med en annan stat eller med en mellanfolklig organisation. Sekretessen gäller, om det kan antas att möjlighet att delta i det internationella samarbete som avses i rättsakten eller avtalet försämras om uppgiften röjs. Detta innebär ett visst stöd för att uppfylla förpliktelser om sekretess i internationella överenskommelser under förutsättning att bestäm- melsens villkor är uppfyllda. Problematiken kring avtalsvillkor om sekretess är dock främst teoretisk när det gäller säkerhetsskyddsöverenskommelser. Bestämmelsen om utrikessekretess i 15 kap. 1 § OSL torde i stort sett i samtliga fall vara tillämplig på det slag av uppgifter som överenskommelserna avser, eftersom ett otillåtet röjande av upp- gifterna från svensk sida i strid med en folkrättslig förpliktelse måste kunna antas störa förbindelser med landet i fråga. Att uppgifterna dessutom är skyddsvärda utifrån landets nationella säkerhet ger ytterligare stöd för en sådan tolkning. 2012/13:192 Sekretess i det internationella samarbetet. Folkrättsliga förpliktelser avseende säkerhetsskydd I moderna säkerhetsskyddsavtal har man från svensk sida med viss framgång lyckats undvika skrivningar om upphovslandets samtycke genom att i stället använda formuleringar om en skyldig- het att vidta alla rättsliga åtgärder för att förhindra ett utlämnande. I andra fall har man i förhandlingarna lyckats få med en formu- lering om konsultation i stället för samtycke. I åtminstone två kända fall7 har det från svensk sida ansetts nödvändigt att göra en unilateral deklaration där principen om upprättande parts samtycke beskrivs utifrån ett svenskt rättsläge. I praktiken bör de olika lösningarna inte innebära någon större skillnad eftersom parterna och då även med stöd av avtalet förväntar sig ett fullgott skydd för de uppgifter som lämnas ut till det andra landet. Som beskrivits ovan bör utrikessekretessen väl tillgodose detta krav. Svårigheten att tillämpa nuvarande säkerhetsskyddslagstiftning på uppgifterna är därför ett större problem än sekretessfrågan. I den utsträckning som uppgifter som omfattas av avtalen är av bety- delse även för rikets säkerhet omfattas informationen av säkerhetsskyddslagen. I praktiken har så ofta varit fallet men motsatsen skulle även kunna inträffa. Som tidigare nämnts så är syftet med säkerhetsskyddsavtalen att parterna ömsesidigt ska ge ett skydd för varandras skyddsvärda information. Detta innebär att avtalsvillkoren i huvudsak berör hur sådan information ska hanteras i olika situationer. Centralt i avta- len är en jämförelsetabell i vilken parternas märkning av den skyddsvärda informationen förtecknas och jämförs. Vidare finns det bestämmelser som reglerar behörigheten till informationen vilket motsvarar behörighetskraven i 7 § säkerhetsskyddsförordningen. Som tidigare nämnts är det även vanligt med begränsningar i användandet av informationen i form av en sekretessförpliktelse. Utöver dessa centrala delar finns normalt bestämmelser om industrisäkerhet, rutiner vid besök samt vilka åtgärder som ska vidtas när uppgifter från den andra parten 7 Se säkerhetsskyddsavtalen med WEU (SÖ 2004:59) och (SÖ 2004:60). Folkrättsliga förpliktelser avseende säkerhetsskydd kan ha röjts för obehöriga. Slutligen är det vanligt med en upplysningsbestämmelse om vilka myndigheter hos parterna som är behöriga att hantera frågor som rör tillämpningen av avtalet. Det beskrivna avtalsinnehållet gäller för moderna bilaterala säkerhetsskyddsavtal. Äldre avtal har ibland en annan systematik. Detsamma gäller för avtal med mellanfolkliga organisationer som t.ex. säkerhetsskyddsavtal med Nato, WEU och . De sistnämnda saknar t.ex. en jämförelsetabell över parternas märk- ning av skyddsvärda uppgifter och är också mer kortfattade än de bilaterala avtalen. Genomförande av säkerhetsskyddsavtal i svensk rätt Säkerhetsskyddsavtal ingås av regeringen och träder för svensk del i regel i kraft vid undertecknandet. Avtalet är en traktat i Wienkon- ventionens8 mening och är därför folkrättsligt bindande för . Avtalen får tolkas utifrån gällande rätt. I övrigt ansvarar regeringen för att nödvändiga åtgärder för avtalets genomförande och implementering. 6.2Reglering inom EU avseende säkerhetsskydd säkerhetsbestämmelser för rådet respektive kommissionen beslutades säkerhetsbestämmelser för rådet respektive kommissionen. Bland EU:s medlemsstater fanns det dock delade meningar om dessa säkerhetsbestämmelser kunde anses vara för- pliktande för medlemsstaterna. Problemet låg i författningarnas rättsgrund.