sou · H3B389 · 2015-10-16 00:00:00 — Uppdelningen skulle vara att provinsmuseerna samlade och be- skrev sitt områdes egenart, medan det nationella museet samlade ett representativt urval från hela landet och de mest dyrbara före- målen. Det var också det statliga museet som skulle stå för veten- skapliga bearbetningar. Riksantikvarie , som arbetade på drev frågan och menade att före- ningarna skulle acceptera detta. Han trodde dessutom att det var större chans att provinsmuseerna faktiskt skulle få föremål ur den stora statliga samlingen än att de själva skulle bli berövade något viktigt symbolföremål till Stockholm.29 Slutsatsen att staten hade ansvar för forskningsperspektiven verkar inte ha varit kontroversiell . i och motsvarande museum i var drivande miljöer för den antikvariska forskningen . Det fanns enighet om att ett vetenskapligt ledande centralt museum behövdes på detta område. De typologiskt ordnade ut- ställningarna markerar starten på en helt ny tradition. Museet svarade mot moderna behov och knöt samman flera verksamhets- grenar som tidigare hade varit åtskilda.30 Men ansåg även att var överordnat provinsmuseerna på det sätt att Placatet och de senare fornminneslagstiftningarna gjorde staten till ägare av alla fornminnen och fornsaker. Detta fanns det andra åsikter om, inte minst i , där många privatsamlare 27Kerstin , Museum på svenska: Länsmuseerna och kulturhistorien (, 1997), s. 42. 28Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 96 f. 29Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 97. 30Till exempel arbetade arkeologen , som förfinade föremålstypologin, inom ett brett fält som omfattade forskning, publika föreläsningar och politisk verksamhet. Se , ”Historien om ett museum och om forskning utanför ”, i , red., Forskning vid museer (, 2011), s. 114 f. och jordägare hävdade att den privata äganderätten hade företräde framför statens intressen. Dessa skilda perspektiv föranledde en konflikt mellan lokalt förankrade privata aktörer och Statens histo- riska museum som rörde den så kallade hembudsplikten, det vill säga det lagrum som reglerar att upphittade fornsaker av ädelmetall ska tillfalla staten och inte upphittaren eller jordägaren.31 Offentliga museer och folkbildning 1700-talets och det tidiga 1800-talets öppna samlingar var i realite- ten endast avsedda för ståndspersoner. Även om det inte uttrycktes explicit att särskilda grupper var uteslutna fanns det ibland hindran- de regelverk för folket i form av klädkoder eller förbud mot smut- siga skor. Det nya var avsett för en bredare all- mänhet, men sannolikt fanns både praktiska och socialpsykologiska skäl för de lägre klasserna att ändå inte känna sig välkomna.32 och med en ökande statlig finansiering väcktes ett politiskt intresse för museerna som gav incitament för ett annat synsätt. Vid sidan av den allmänna folkskolan och annan öppen föreläsningsverksamhet, skulle museerna ta en folkbildande roll också för arbetarklassen menade många. andra hälft ökade undan för undan det pedagogiska intresset för utställ- ningar och museer, vilket också resulterade i nya kopplingar mellan museer och andra kunskapsinstitutioner i samhället som skolor och universitet. var dock bl.a. öppettiderna en begränsande faktor för tillgänglighet, liksom entréavgifterna. gallerier i bottenvåningen på Natio- nalmuseum är dock ett uttryck för en ny typ av (ut)bildande utställningar för fler än de mest initierade. Innan flytten till detta offentliga museum förvarades Vitterhets- fornsakssamling i Ridderstolpska huset vid , tillsammans med bl.a. Myntkabinettets samlingar. ordnades föremålen efter det nya kronologiska system som den 31Magdalena Hillström redogör utförligt för det som kallas för ”bronsfejden” som ledde till fornminnesförordning då bronsföremål undantogs från hembudsplikt, vilket tillät privatforskare att samla och ordna egna typologiska serier av , brons- och järnföremål. framfördes att detta skulle försvåra för att komplettera sina samlingar av bronsföremål. Se Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 103–153. 32Widén, Från kungligt galleri till nationellt museum, s. 212 ff. danske forskaren hade utvecklat.33 Den offentliga utställningen blev sedan uppställd enligt samma typologiska princip med föremålen i långa rader, vilket illustrerade deras utveckling . Samling, utställning och forskningsrön var således samma sak. Utvecklingen i innebar annars generellt att forskning och utställningar skulle separeras. Enligt en ”new museum idea” som förespråkades av på British Museum skulle museer organiseras utifrån ett dubbelt syfte, med studiesamlingar för forskare och mer publika utställningar för att utbilda folket.34 Den amerikanske antropologen , in- tendent på i , menade att museet även hade en tredje huvuduppgift, nämligen underhållning och att av besökarna egentligen bara kom för att bli underhållna. Därför arrangerade han dioramor på exponerade platser och hoppades sedan att besökarna skulle lockas in till de systematiskt ordnade föremålsutställningarna, som riktade sig allt mer till de initierade ju längre in i museet besökaren kom.35 Denna uppdelning med olika fördjupningsnivåer antingen med hjälp av utställningars skilda gestaltningar eller i en och samma ut- ställning med olika textnivåer, audioguider och informationsstatio- ner har präglat många museers publikverksamhet fram till . Även om det är uppenbart att flera museer prioriterade relationen till forskarna och den akademiska legitimiteten framför de breda besökargrupperna så var antalet museibesök en viktig parameter vid och diskuterades besöksmönstren frekvent bland de museiprofessionella. För riks- museets del framhöll att en flytt till det lantliga skulle medföra olika slags problem. var dammig, vilket var dåligt för samlingarna och säkerheten kunde ifrågasättas eftersom det var långt till närmaste brandstation och polis. Stolpe hävdade också att ett museum så långt från staden blev svårtillgängligt för en bredare allmänhet. Museet skulle missa oplanerade besök, dess- utom var tågpriserna och museets begränsade öppettider hinder för planerade besök. I stället skulle de få nöja sig med de skolklasser som 33Hegardt, ”Historien om ett museum och om forskning utanför ”, s. 111–126. 34Kiersten F. Latham & , Foundations of Museum Studies: (Libraries Unlimited, 2014), s. 31 f. 35Beckman, Naturens palats, 1999, s. 244. mer eller mindre tvingats dit av sina lärare. Det var inte den peda- gogiska framtid som Stolpe önskade sig för museet.36 Trots Stolpes farhågor fick ca 50 000 besök i sitt nya hus i , vilket var ungefär dubbelt så många som i de gamla lokalerna. Huvudsakligen berodde ökningen på att öppettiderna förändrades i enlighet med krav. hade , det vill säga kring 1916, något fler besökare, liksom Liljevalchs nyöppnade konsthall. Men de mest populära museerna i var och Skansen.37 Särskilt var skapat med en bredare och starkt idealiserad allmänhet i fokus, vilket också avspeglade sig i helt annorlunda prioriteringar i verksamheten än de samtida museerna. var medlem av som bildades . Men han hade ett något annat fokus än flera av fornforskarna i föreningen. Hazelius ansåg att försummade allmogens minnen. Han upptecknade själv visor och folksägner bl.a. i , och och före- språkade vikten av ett svenskt etnografiskt museum som skulle be- vara utdöende jordbrukstekniker, slöjd och konsthantverk. Hazelius började bygga upp en egen samling och 1873 öppnade för publik på i . I gallerierna fanns bl.a. dockor i allmogedräkt som också visades för en internationell publik på några av de stora världsutställningarna. Det var också i traditionen av den breda ut- ställningskultur som utvecklades på dessa platser, med inslag både av museum och nöjesfält, som Hazelius utvecklade sina idéer om utställningsform. Men det innebar inte att han saknade vetenskap- liga ambitioner.38 Detta var ett museum av helt annat slag än tidigare satsningar. Samlingarna och utställningarna representerade en dokumentation 36Beckman, Naturens palats, 1999, s. 142 f. 37Beckman, Naturens palats, 1999, s. 140. 38Se t.ex. , Hjärtats härdar: Folkliv, folkmuseer och minnesmärken i Skandi- navien, 1808–1907 (, 2012). av det som Hazelius och många andra i samtiden upplevde var på väg att försvinna och hotade att glömmas bort genom samhällets snabba modernisering. Det fanns till en början ingen särskild orga- nisation eller styrelse, inte heller några tydliga riktlinjer för vad som skulle samlas. Innehållet skapades genom de gåvor som allmänheten lämnade till museet och det blev på så sätt en institution medskapad av de intresserade, inte av aristokratin utan av en bredare grupp medborgare. Samlingen hade en oklar juridisk status, men Hazelius hävdade att den var allmän och skulle betraktas som sta- tens egendom. Han publicerade ett utdrag ur sitt testamente i dags- pressen där det framgick att de donerade föremålen skulle tillfalla staten. Det var också oklart hur det ”skandinaviska” perspektivet skulle tolkas, liksom vad som var gränserna för samlingsområdet. Namnet ändrades 1880 till , som ansågs vara en mer rätt- visande beteckning för ett kulturhistoriskt museum som speglade hela samhället inom det svenska intresseområdet, inte bara regional etnologi i form av allmogeklass.39 överlämnades museet till en ”anstalt” (stiftelse) och föreningen för Insamlingarna var framgångsrika. växte samlingen i magasinen och utställningsytorna till allt fler lokaler på Drottning- gatan. öppnades dessutom friluftsmuseet . Det var inte längre bara allmogens kultur som ställdes ut och det väckte viss kritik eftersom det redan fanns andra intressenter för t.ex. aristo- kratins kulturarv. Skälen för att införliva grevinnan sko och fröken märkduk ifrågasattes.41 Men eftersom museet var medskapat av givarna menade att det var allmänheten som hade bestämt denna breddade inriktning. Allt var värt att bevaras. Dessutom behövdes jämförelsematerial till allmogesamlingarna.42 Hazelius var angelägen om museets offentlighet, men han ville ut- veckla det på sina egna villkor, utan den styrning och begränsning av samlingsområdet som hans statligt förankrade opponenter önskade införa. 39Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 219. 40Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 226. 41Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 204. 42Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 193–206. Med skapade Hazelius ett levande museum, där scener ur vardagslivet från olika delar av spelades upp, i Morastugan eller i någon av de andra byggnaderna som succesivt flyttades till området. skulle också vara en skådeplats för åter- kommande fester och hålla liv i det allmänna intresset för nordiskt folkliv, t.ex. , , och nyårsafton.43 De levande djuren från var en viktig del av redan från början, faktiskt hade olika fonder och in- samlingar för en zoologisk trädgård skapats flera årtionden tidigare. hade betydligt fler arter än . För att dra mer publik kompletterades dessutom djurparken med ap- och fågelhus och ett akvarium. På många sätt samspelade idén om med samtidens nationella och romantiska strömningar i litteraturen, men förfat- tarna tycks liksom museimännen ha haft en avvaktande relation till Hazelius.44 Verksamheten finansierades genom upprepade lån, som 1898 sammantaget uppgick till mer än tre miljoner kronor.45 Hazelius hade uppenbarligen stort förtroende i breda kretsar som bidrog till verksamheten, men betraktades aldrig som ett verkligt museum av hans museikolleger. Ändå blev konceptet en stor succé, både som publikmagnet och som inspiration till liknande anläggningar internationellt. delen av var de stora världsutställningarnas tid. De utvecklades i spåren av den mycket långa tradition av industri- utställningar och slöjd-, hantverks- och lantbruksmässor som allt- anordnats i många delar av . Världsutställ- ningarna var inte bara påkostade PR-mässor för den moderna nationen och dess tekniska och industriella utveckling, utan också samtidens mest välbesökta publika evenemang med ett brett nöjes- 43Nils , red., Boken om (Bra böcker, 1980), s. 12 f. 44Baehrendtz, red., Boken om , s. 10 f. 45Det motsvarar ca i dagens penningvärde. utbud, konstutställningar, rekonstruktioner av historiska miljöer och andra kulturella inslag.46 Den första , som ägde rum i 1866, var ingen regelrätt världsutställning, utan snarare en nordisk sådan. Nyöppnade användes med framgång som konsthall. Konstverken sålde bra och i genomsnitt kom 5 000 besökare per dag.47 Utställningen var inriktad på ett brett folkligt deltagande, men som helhet blev publiktillströmningen inte tillräcklig. Därför sänktes biljettpriserna till hälften av ursprungs- priset, vilket fick ett markant genomslag. landade besöks- siffran till utställningsområdet på nästan 200 000 personer. Det skulle motsvara en halv miljon besök om siffrorna räknas om till samma andel av dagens befolkning i Den andra , eller den Allmänna Konst- och som den hette officiellt, blev en betydligt större publikframgång, kanske en av de största i . Mellan 1,5 och 2 miljoner människor lär ha besökt om- rådet. På södra byggdes en industrihall av sagolika dimensioner och utställningarna omfattade de mest moderna tek- niska innovationerna, men också konst och historia. Evenemanget vände sig i hög grad till folket och utställningsledningen improvi- serade vartefter för att fler skulle ha råd att delta i denna nationella samling. Företag subventionerade och sponsrade biljetter, dagar med fri entré infördes och de så kallade folktågen var en slags orga- niserade resor från hela landet som inkluderade övernattning och utställningsbesök.49 I upplägget märktes en stark tro på historisk utveckling. Utställ- ningsområdet var indelat efter frågorna ”Var befinner vi oss i ut- vecklingen?”, ”Vart är vi på väg?” och ”Varifrån kommer vi?”. invigde utställningen kunde besökarna se händelsen på film i första publika biovisning.50 Intressant nog hade denna ultramoderna cine- matograf placerats i utställningsområdet som ge- 46Anders , Den utställda världen: och 1800-talets världs- utställningar (, 1994). 47John , Stockholmsutställningar (Historiska media, 2007), s. 24. 48Chrispinsson, Stockholmsutställningar, s. 31. 49Ekström, Den utställda världen. 50Anders , , red., 1897: Mediehistorier kring Stockholms- utställningen (Statens ljud- och bildarkiv, 2006). staltade temat om varifrån vi kommer. I levande- gjordes forna tiders liv genom en rekonstruerad medeltidsmiljö med inhyrd personal som spelade upp olika scener.51 stängdes utställningen, även om många önskade att skulle bevaras. På avslutningskvällen plundrades området av nostalgiska besökare som vill ta med sig ett minne. , grundare av och tillfrågades om han ville överta den historiska miljön, men Hazelius var inte intresserad av rekonstruktioner och kulisser. Hans skulle bygga på upplevelser av, visserligen ditflyttade, men ändå autentiska byggnader. Folkligheten i de storslagna Stockholms- utställningarna överfördes inte till museiinstitutionerna. Här fanns en märkbar klyfta mellan att erbjuda upplevelsemiljöer och de pro- fessionsdrivna museernas vetenskapliga inriktning. De folkliga Stockholmsutställningarna bidrog ändå till inspiration för att nybilda museer. Det fanns t.ex. en musik- och teaterutställ- ning i en egen paviljong på den Allmänna Konst- och Industri- utställningen och den gav mersmak. Samlaren som hade lånat ut flera musikinstrument till utställningen började tillsammans med sekreteraren för att arbeta för att skapa ett musik- och teatermuseum i . Musikinstrument och föremål donerades av många personer och ett upprop i pressen om att bidra till museet engagerade en rad privata intressenter. grundades , bara efter , och kunde öppna för publik 1901 i loka- ler på i . Ambitionen var att presentera en samling med musikinstrument som representerar viktiga bidrag till musikens historia och på så sätt vara en betydande forskning.52 51Ulf , När tiden var ung: Arkitekturen och Stockholmsutställningarna , 1866, 1897, 1909 (Stockholmia, 1999). 52Det nya musikhistoriska muséet i , hämtad . är ett exempel på ett museum som grundades genom enskilda drivande personers initiativ och som ganska snabbt kunde förverkligas genom mobiliseringen av ett en- gagerat nätverk. Museet hade ett nära förhållande till och 1932 knöts det till denna genom en stiftelse som då fick statsanslag. lanserade riksantikvarie planen att omvandla till ett brett kultur- historiskt riksmuseum.53 ville sannolikt införliva delar av samlingar i . Här skulle den svenska nationens historia och kulturliv visas i ett sammanhang som var professionellt ordnat och utställt. Föremålen skulle vara representativa och tillverkade eller i vart fall använda i . En arkitekttävling utlystes för nya storslagna byggnad och de första ritningarna visar ett gigantiskt palats, fyra gånger så stort som vad som slutligen kom att byggas. Möjligen var tanken att flera samlingar, bl.a. Nordiska, Historiska och Livrust- kammaren skulle sammanföras här. Men det visade sig att det fanns olika visioner om ett nationellt kulturhistoriskt museum. När 1897 lade fram ett liknande förslag som Hilde- brand tidigare hade förordat gick emot denna idé och argumenterade för att det var olämpligt att sammanblanda stora och komplexa samlingar.54 dog och då var museibygget i full gång, men långt ifrån avslutat. aktualiserades en generations- konflikt mellan äldre och yngre museimän. Oenigheten byggde på den yngre generationens uppfattning om att museet behövde veten- skapliggöras, både när det gällde samlingshanteringen och registrer- ingen av föremål, och när det gällde utställningar och folkbildning. och ansågs vara gammaldags och inte fylla de moderna kraven på vetenskaplighet.55 53Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 242 och 253. 54Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 254. 55Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 264–274. Problemen gällde både kronologi och geografi. Enligt de yngre museimännen skulle utställningarna ordnas strikt kronologiskt med föremål i utvecklingsserier och det var inte acceptabelt att blanda föremål från olika länder. Trots att argument framfördes om att de skandinaviska nationernas gränser hade ändrats betydligt under århundraden, och därför inte representerade kulturhistoriska skillnader, separerades det påstått svenska i centrala gallerier från sidoutställningar med bl.a. finska, estniska och samiska föremål. Samma separering gällde t.ex. tyska föremål som varit förebilder för olika hantverk.56 Deras samband med de svenskutvecklade när- ingarna skulle således inte stå i fokus, i stället drogs skiljelinjer mellan olika traditioner utifrån samtida nationsgränser. Det veten- skapliga perspektivet främjade noggrann kategorisering utifrån de- taljer och motverkade därigenom möjligheterna att lyfta fram historiska sammanhang. Detta sammanfaller med att ett för- ment svenskt blont och blåögt utseende etableras och slår igenom i konsten . Det är en ny parameter i beskrivningen av särskiljande drag som definierar och svenskarna.57 Efter en flytt från på , som tog , öppnade Livrustkammaren i 1909. hade Livrustkammaren fått byta hemvist ett fler- tal gånger och skulle nu ingå i det nya kulturhistoriska national- projektet.58 hade samlingen införlivats med National- museum på , men var huset för litet för de omfattande konstsamlingarna och Livrustkammaren fick flytta ut, även om den fortfarande organisatoriskt tillhörde . Till Nordiska överfördes Livrustkammaren som en deposition och blev frågan om offentlighet och brist på statligt ägande en kontroversiell fråga eftersom statliga samlingar skulle förvaltas där. Livrustkammaren var dock en publik attraktion, även om dess status som kunglig objektsamling var 56Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 288 f. 57Konsthistorikern har identifierat detta skifte genom att jämföra hur männi- skor och traditioner representeras i en rad konstverk som skildrar nationella företeelser. Se , red., Blond och blåögd: Vithet, svenskhet och visuell kultur (konst- museum, 2014). 58Drejholt, ”’Ett illa sett inhysehjon’”, s. 114–122. gammaldags enligt de rådande vetenskapsidealen. På så sätt sam- manfördes två museer som av helt skilda anledningar betraktades som omoderna av de progressiva museiprofessionella.59 Även , som omfattade bottenvåningen av , var mycket trångbott. Samlingarna växte, per- sonalen blev fler och besökstalen ökade. Därför lade fram ett lokalförslag för 1913.60 var styresman för och blev han dess- utom riksantikvarie. hade således dubbla roller i relation till Historiska och Nordiska, vilket är intressant med tanke på att museerna förefaller ha varit i konflikt när det gällde vetenskapssyn. För att lösa Historiska museets lokalproblem, och bygga vidare på det moderna museikonceptet, föreslog att museet skulle ha en selektiv skådesamling för allmänheten och en mer omfattande studiesamling. Studiesamlingen kunde placeras enligt en magasins- liknande princip, men ändå i tillgängliga gallerier med systematiskt ordnade föremål för forskare och inte i slutna magasinslokaler. Efter detta första förslag följde flera olika varianter på nya lokaler, men något nytt hus byggdes inte för förrän 1939.61 Ordning och gränser mellan samlingarna Det finns fog för att beskriva andra som en period av maktkamp mellan olika enskilda intressen om hur den nationella historien skulle ordnas och förevisas. Huvudsakligen ut- vecklades museerna genom ämnesexperternas driv- krafter och genom deras konflikter. Staten svarade när den blev uppvaktad, företrädesvis i ekonomiska frågor, och krävdes ibland en motprestation som t.ex. ökad publik tillgänglighet. I huvudsak drev dock inte staten några inriktningsfrågor och inte heller skapandet av nya museer. genomfördes slutligen en uppdelning av ansvarsområ- den mellan , , Livrustkammaren 59Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 334. 60Anders , Folkhemmets museum: Byggnader och rum för kultur- historiska samlingar (, 2005), s. 24 f. 61Bergström & , Folkhemmets museum, s. 25 f. styrelse anslöt sig frivilligt till överenskommelsen och blev på så sätt också ett statligt ansvars- museum. Det kungliga brev som klargör museernas verksamhets- områden syftar framförallt till att tydliggöra grundstadgar, medan övriga museer beskrivs mer översiktligt.62 Det var riksantikvarie som officiellt tog initia- tivet till en reglering, men det var troligen de fyra museicheferna som tillsammans kom överens om förändringen.63 Därmed var det i praktiken professionen som mobiliserade sig och egentligen inte staten. Som argument anfördes att det var viktigt för allmänheten att varje museum hade ett tydligt uppdrag så att det stora intresse som redan fanns för konst och fornminnen kunde underhållas. blomstrade hembygdsrörelsen runt om i landet och allt fler regionala museer bildades. Plötsligt väcktes frågor om återläm- nande av föremål som tidigare hade skänkts till . Paradoxalt nog innebar erkännandet av statliga roll att det direkt uppstod nya konflikter med andra intressenter utanför den statliga sfären. tillsattes också som skrev ett betänkande, där museerna ingick, om en mer övergripande organisering av de statliga insatserna för kulturminnesvård.64 Betänkandet möttes dock med tystnad och resulterade varken i några politiska debatter eller i någon proposition.65 En annan samlande kraft för nationen var för- svaret och det blev viktigt ur statligt perspektiv att lyfta fram mili- tärens roll i historien. Försvarsindustrin var dessutom betydelsefull ekonomiskt, inte minst utbildades många människor inom det militära och försvaret skapade arbetstillfällen även i fredstid. Skildringar av krig, stolta vinster och tragiska förluster är av 62Riksarkivet, konseljakter, 1/10 1919, nr 40. 63Se Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 339–340. 64Se Betänkande med förslag till lag angående kulturminnesvård samt organisation av kulturminnesvården (SOU 1922:11–12). 65Hillström, Ansvaret för kulturarvet, s. 361. tradition nyckelhändelser i nationens historia. Flera betydelsefulla kulturmiljöer är nära knutna till krig och försvar.