sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — De har sällan stötts av landstingsledningarna och har sällan blivit uthålliga. •Av våra intervjuer har jag fått intrycket att kraven på rätts- psykiatrins medarbetare att förkovra sig och hämta kunskap uti- från varierar påtagligt mellan individer och mellan verksamheter. Det saknas dessutom formella kompetenskrav för psykoterapi- handledare och dessa utses inte alltid utifrån verksamhetens behov. •Psykologförbundets policyprogram om evidensbaserad psykolo- gisk praktik , liksom aktuella rekommendationer från , ger god grund för kunskapsstyr- ning enligt den modell som presenteras här. 1.SBU () bör av rege- ringen få i uppdrag att inventera på vilka områden inom rätts- psykiatrin det finns behov av systematiska kunskapsöversikter. Där behoven är störst bör SBU få i uppdrag att genomföra kunskapsöversikter. 2.Vårdprofessionerna inom rättspsykiatrin bör få statligt ekono- miskt stöd för att gemensamt ta fram respektive modernisera vetenskapligt baserade vårdprogram för de viktigaste patient- grupperna. En modell finns i det statliga stödet för att utveckla vårdprogram inom cancervården. 3.Sjukvårdens huvudmän och de rättspsykiatriska verksamheterna bör systematiskt arbeta med uppgifter från kvalitetsregistret RättspsyK i sin verksamhetsutveckling inom den rättspsykia- triska vården. SKL kan här ha en central roll. 4.Landstingen/regionerna bör utforma genomarbetade utbild- nings- och utvecklingsprogram som engagerar samtliga med- arbetarkategorier inom rättspsykiatrin, detta med det uttalade syftet att främja vårdens kvalitet och förhindra grupptänkande. För psykoterapihandledare bör landstingen utforma kvalitets- krav och de bör utses utifrån verksamhetens krav. 5.Ett system med kollegial granskning bör införas. Systemet skulle kunna samordnas av det professionella nätverk mellan rätts- psykiatriska kliniker som redan finns (med reservation för att det omfattar bara de största verksamheterna) eller av SKL. 6.En form av nationell samordning kan vara att de rättspsykia- triska verksamheterna frivilligt ackrediteras/certifieras på ett enhetligt sätt. Två av de rättspsykiatriska verksamheterna i landet är redan nu ISO-certifierade. De rapporterar goda er- farenheter av certifieringsarbetet. Andra rättspsykiatriska verk- samheter bör överväga att på motsvarande sätt certifiera sin verksamhet. 7.Tillsynen av rättspsykiatrin bör ses över (se nedan). 8.Vetenskapsrådet bör av regeringen få i uppdrag att göra en över- syn av den rättspsykiatriska forskningen i utifrån ett internationellt perspektiv. Baserat på översynens resultat bör föreslå de förändringar som kan krävas. Tema 2: Tillgången till externa bedömningar behöver förbättras Iakttagelser som leder till förslagen •Efter den rättspsykiatriska undersökningen vid Rättsmedicinal- verket 1991 gjordes med ett undantag ingen mer ingående extern bedömning (second opinion) av diagnos, vårdens innehåll och effekter förrän . Undantaget gällde professor bedömning 1994 i Zelmanovits- fallet där var partssakkunnig. Denna undersökning var inte en rättspsykiatrisk undersökning i lagens mening •Vid många förvaltningsdomstolar förfaller de särskilda utskriv- ningsprövningarna var sjätte månad hanteras slentrianmässigt. Domstolens sakkunniga läkare är ofta passiva. Patienterna kan uppfatta att deras sak inte prövas tillräckligt. •Rättliga rådet vid har som en av sina uppgifter att avge utlåtanden över rättspsykiatriska undersökningar. Rådet kan alltså vara en instans för förnyade bedömningar. har antalet rättspsykiatriska ärenden där Rättsliga rådet anlitats gått ner kraftigt; orsaken är oklar. •Det har framförts kritik mot att en och samma expert kan ha flera samtidiga funktioner (till exempel anlitas av Rättsliga rådet, vara vetenskapligt råd i rättspsykiatri vid och/eller vara anställd vid ). Det blir i dessa fall inte fråga om en oberoende förnyad bedömning, även om ärendet formellt prövas i olika instanser. 1.Lagen om rättspsykiatrisk vård (1991:1129) bör kompletteras med en bestämmelse om att en förnyad bedömning av diagnos och vård ska genomföras minst för patienter i långvarig rättspsykiatrisk vård. 2.En översyn bör göras av förvaltningsdomstolarnas sakkunnig- läkare: uppdrag, kompetens, hur insatta de är i de fall de ska uttala sig om samt deras roll vid förhandlingarna. Denna över- syn kan göras inom ramen för en bredare granskning av hur förvaltningsdomstolarnas faktiska verksamhet förhåller sig till intentionerna i lagen om rättspsykiatrisk vård. Min uppfattning är att lagens bestämmelser ser bra ut på papperet, men att det är dags att införa ett kvalitetssäkringssystem för förvaltnings- domstolarnas bedömningar i rättspsykiatriska ärenden. 3.Socialstyrelsen bör ges i uppdrag att genomföra en översyn av Rättsliga rådet och särskilt analysera orsakerna till att rådet anlitas mer sällan i rättspsykiatriska ärenden samt utreda om rådet kan vara en mer anlitad resurs för förnyade externa bedömningar. Jävsproblematiken bör belysas. I uppdraget bör ingå att ta ställning till om också den åtalade bör ha möjlighet att anlita rådet för ett oberoende utlåtande. Tema 3: Tillsynen av den rättspsykiatriska vården behöver ses över Iakttagelser som leder till förslagen Vid våra intervjuer har kritik framförts mot tillsynsmyndigheten. I korthet kan kritiken sammanfattas i följande punkter: •I fall har tillsynsmyndighetens granskningar sällan eller aldrig rört vårdens innehåll, t.ex. hans psykoterapi eller läkemedelsbehandling. Det är också vårdverksamheternas uppfattning att tillsynen i allmänhet mycket sällan gäller vårdens innehåll. IVO:s (tidigare ) tillsyn av rättspsykia- trin är i huvudsak varit inriktad på formalia och på säkerhets- aspekter, eftersom det här finns lagstöd om man vill rikta kritik mot verksamheterna. •Verksamheterna efterfrågar en mindre repressiv och mer stöd- jande tillsyn. Om tillsynen vore mer stödjande skulle den kunna utgöra en resurs för extern bedömning och på så vis motverka grupptänkande i vården. •Handläggningstiderna vid (och tidigare ) kan i tillsynsärenden vara synnerligen långa. har i perioder varit en flitig anmälare. I hans fall har tillsynsprocess- erna inneburit extensiva skriftväxlingar och långa rader av in- lagor och yttranden. I den mån fel begåtts, riskerar den lång- samma tillsynsprocessen att fördröja behövliga förändringar i vården. •Från verksamheterna har det ofta framförts att bedömningarna varierar påtagligt mellan de sex regionala tillsynsenheterna. Man har också påpekat att kompetensen bland tillsynens personal kan variera. •Det saknas tillsyn av utlåtanden. Det har debatterats i fackpress om detta är försvarligt ur principiell synpunkt. 1.IVO bör se över tillsynen av de rättspsykiatriska verksamhet- erna. Har den rätt inriktning och är den organiserad på optimalt sätt? Kan tillsynen i större utsträckning avse vårdens innehåll och bli mer stödjande för verksamheterna? Handläggnings- tiderna bör kortas. En målsättning bör vara att utredningarna görs mindre resurskrävande för såväl myndigheten som för de rättspsykiatriska verksamheterna. 2.IVO bör överväga att samla den rättspsykiatriska tillsynen till en nationell enhet vid myndigheten. 3.Rättsmedicinalverkets verksamhet bör göras föremål för tillsyn på motsvarande sätt som annan medicinsk verksamhet. Detta kräver lagändring. Tema 4: Medicinska och psykologiska experters bidrag till rättsprocessen behöver kvalitetssäkras Iakttagelser som leder till förslagen •I fall har en och samma psykologiska expert anlitats som polisens rådgivare och domstolens sakkunnig vid de flesta av mordutredningarna och rättegångarna. Han har dess- utom forskat med som objekt. Jävsfrågorna och risken för grupptänkande har inte beaktats tillräckligt av åklag- are och domstolar. I kapitel 14 betonar utredningen den sakkun- niges eget ansvar att bedöma eventuellt jäv. Men kunskapen om när jäv föreligger eller inte varierar kraftigt mellan sakkunniga. Det förefaller därför rimligt att domstolarna själva tar ett större ansvar för att jävsreglerna är kända och att de tillämpas. Goda förebilder finns utanför rättsväsendet. •Samma rättsläkare har anlitats i flera av mordutredningarna. Denne har också uppträtt som sakkunnig i domstolar. Inte heller här har jävsfrågor och risk för grupptänkande beaktats tillräckligt. •Det finns i svenska domstolar en praxis att rättsmedicinare men inte rättspsykiatriker hörs muntligt i domstol. I Bergwallsaken hördes utredande rättspsykiatriker varken under rättegångarna eller under resningsprocesserna. •I kvalitetsgranskas expertutlåtanden innan de presenteras för rätten (se NOU 2001:12 och 2014:10). I saknas motsvarande kvalitetsgranskning; i fall hade en sådan granskning varit av värde både under rättegångarna och under resningsprocesserna. •Att sakkunnigas råd och utsagor inte utsätts för kritisk gransk- ning är långt ifrån unikt för rättsprocesserna i Bergwallsaken. Aktuella exempel där man i resningsprocesser tvingats ompröva tidigare expertutlåtanden gäller mål om skakvåld mot barn och incest. I vårdnadstvister förekommer utlåtanden av varierande kvalitet från läkare, psykologer och personal. De som kommer med olika former av utsagor gör det ofta utan att själva tillräckligt beakta om de håller tillräcklig kvalitet eller inte. Problemet med att polis, åklagare och domstolar har en allt för okritisk inställning till experter förefaller vara utbrett. Inter- nationell forskning har visat att psykologer, psykiatriker och domare klart överskattar sina kunskaper i vittnes- och minnes- psykologi. I själva verket skiljer sig deras kunskaper föga från allmänhetens. Det ska dock påpekas att det i görs vissa utbildningsinsatser för att minska problemet med kun- skapsbrist i olika led i rättsprocessen. •En följd av de bristande kunskaperna i rätts- och minnes- psykologi är att polis, åklagare, försvarsadvokater och domstolar ofta har otillräcklig beställarkompetens, dvs. de anlitar inte alltid bästa tillgängliga expertis eller inser inte när mer än en expert kan behöva anlitas för att få en komplett bild av kunskapsläget. 1.Rättsväsendets myndigheter bör gemensamt utarbeta styrdoku- ment som minimerar risken för att en och samma expert anlitas i flera roller och i flera rättsprocesser mot en och samma åtalad. Jävsfrågorna måste tas på större allvar av domstolarna. Här finns goda förebilder, t.ex. den skriftliga jävsdeklaration som nio myndigheterna inom hälso- och sjukvårdsområdet tillämpar gemensamt (ation%202014%20MW_K3.pdf9). 2.Praxis bör ändras så att även de som utfört rättspsykiatriska utredningar hörs muntligt i rätten oftare än . 3.Det finns behov av en översyn där man tar ett större grepp på frågan om experters/sakkunnigas roll i rättsprocesserna. I ett sådant utredningsarbete bör man överväga att utifrån norsk modell i införa ett system för kvalitetsgranskning av de expertutlåtanden som är avsedda att företes inför rätten. En översyn bör även hantera frågan om bristande kunskap om rätts- och minnespsykologi och därmed bristande beställar- kompetens i flera led i rättsprocessen. Tema 5: Åtgärder mot grupptänkande krävs Iakttagelser som leder till förslagen •I denna utredning ges åtskilliga exempel på grupptänkande i Bergwallsaken. •Ett genomgående tema i vård var att det fanns brist på kritiskt tänkande, inte bara på Säters sjukhus utan också bland andra aktörer. Denna brist gällde vård i snäv mening men också de metoder som tillämpades i rättspsykiatrin. Det fanns grupptänkande i relationerna mellan vård och rätts- väsende. •Grupptänkande är på inget sätt unikt för enstaka vårdenheter eller enstaka medicinska discipliner. Det förekommer i svensk hälso- och sjukvård, inom rättsväsendet och i andra samhälls- Det är t.ex. paradoxalt att det inom universitets- världen, där kritiskt tänkande brukar framhållas som en särskild dygd, finns rader av exempel på utpräglat grupptänkande. •En slutsats blir att det behövs både generella och mer specifika ansatser för att minska risken för grupptänkande inom den rättspsykiatriska vården och i dess samspel med rättsväsendet. 1.En röd tråd i de förslag som presenteras i denna underlags- promemoria är att de syftar till att minska risken för grupp- tänkande och främja öppenhet och kritiskt tänkande i vården. Insatser mot grupptänkande och för ökat kritiskt tänkande är av särskilt stor betydelse för att minska risken att kraftfullt mani- pulerande personer driver vården i en destruktiv riktning. Här finns för personalen en svår balansgång mellan kritiskt tänkande till nytta för patienten å ena sidan och risken för cynism och obefogad misstro å den andra. 2.I den vetenskapliga litteraturen har generella förebyggande in- satser mot grupptänkande föreslagits (tidigast 1982). Några centrala komponenter är (a) någon i gruppen får som särskild uppgift att kritiskt granska gruppens arbete och slutsatser, (b) utomstående samtalspartners och granskare inbjuds, (c) in- gående granskning av alternativa slutsatser/åtgärder. 3.Bland förslagen i denna PM finns många som mer specifikt rör insatser mot grupptänkande inom rättspsykiatrin. Ökade möjlig- heter till extern bedömning, aktivare roll för sakkunniga läkare i förvaltningsdomstolarna, bättre utnyttjande av Rättsliga rådet, mer stödjande tillsyn som granskar också den rättspsykiatriska vårdens innehåll samt kvalitetsbedömning av expertutlåtanden som företes i rätten är alla förslag som har detta syfte. 4.De viktigaste förslagen rör ändå förstärkt kunskapsstyrning inom rättspsykiatrin. Förslagen syftar till att främja den kvali- tetsutveckling som redan pågår inom rättspsykiatrin genom att ta fram bättre kunskapsunderlag, stärka utbildningsinsatser för samtliga kategorier vårdpersonal, mer systematiskt utnyttja möjligheterna till kollegial granskning samt att genom forskning stärka det vetenskapliga underlaget för de metoder som används. Huvudmannaskapet för rättspsykiatrisk vård I våra diskussioner med oli23 ka intressenter i Bergwallsaken har frågan om ökad nationell samordning eller styrning återkommande förts fram. Diskussionerna har oftast gällt att överföra huvudmannaskapet för den rättspsykiatriska vården från landstingen till staten. Utredningen och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd (SOU 2012:17) diskuterade huvudmannafrågan för rättspsykiatrin, men då främst utifrån att utförarna skulle kunna vara privata. Utredningens slutsats blev att huvudmannafrågan borde utredas separat. Frågan om den rättspsykiatriska vårdens huvudmannaskap är relativt perifer i förhållande till Bergwallärendet. Eftersom den ändå återkommit så ofta i våra diskussioner med olika aktörer och har viss relevans för möjligheterna till nationell kunskapsstyrning, har jag valt att här referera de vanligaste argumenten för respektive mot statligt huvudmannaskap. En rad argument för nationell samordning vilka diskuterats inom vårdens professioner har sammanställts av överläkare vid den rättspsykiatriska verksamheten i . En del av syn- punkterna skulle möjligen kunna tillgodoses genom bättre samord- ning mellan dagens huvudmän, men på flera punkter skulle ett stat- ligt huvudmannaskap vara en säkrare väg att bemästra problemen. Här presenteras argumenten i förkortad och redigerad form. De tjugo landstingen/regionerna bedriver rätts- psykiatrisk vård på olika villkor och med skiftande resurser. Rättspsykiatrin organiseras olika inom respektive landsting/region. Vissa landsting ”säljer bort” hela uppdraget eller delar av upp- draget till andra landsting. I andra landsting är rättspsykiatrisk vård helt integrerad i allmänpsykiatrin eller ligger organisato- riskt under somatisk verksamhet. Personalens kompetens och erfarenhet inom området varierar. Synen på vård och behandling skiftar. En nationell organisation skulle öka möjligheterna till likvärdig vård inom rättspsykiatrin. En sådan organisation skulle också kunna ge större transparens mellan olika rättspsykiatriska enheter kring olika behandlingsmodeller, säkerhetsfrågor samt styrnings- och ledningsfrågor. Investeringar i rättspsykiatrisk vård är inte samordnade. Inom säkerhetsområdet tas beslut om utveck- ling och investeringar på lokal nivå. Enskilda landsting/regioner försöker uppskatta framtida behov på allt för lösa grunder och med stor risk för feldimensionering. Det finns också tydliga samordningsmöjligheter vad gäller tillgängliga vårdplatser inom rättspsykiatrisk vård. finns ekonomiska incitament där landstingen inte sällan är konkurrenter (en enda vårdplats i hög säkerhet inbringar runt två miljoner ). I en samordnad organisation skulle dessa problem kring planering och resurs- utnyttjande reduceras. Rättspsykiatrin samverkar med organisationer och huvudmän som oftast har en nationell plattform, t.ex. kriminal- vården, polisen och domstolarna. Det är svårt att få till en nationell samverkan som berör all rättspsykiatri. (I detta sam- manhang ska också påpekas att andra vi i kommissionen disku- terat med har framhållit det principiella: Om staten dömer till vård, är det också staten som ansvara för vården). Det behövs en nationell samsyn kring kompetens- utveckling inom den rättspsykiatriska vården – utbildningarnas organisation och innehåll, kompetenskrav och kvalitetsmått be- höver bli mer enhetliga. En gemensam arbetsgivare skulle dess- utom tydligare kunna arbeta med personalpolicys, karriärvägar och kompetensöverföring inom hela organisationen. I en sammanhållen organisation kan möjligheterna öka att utveckla den rättspsykiatriska öppen-/eftervården, kanske som en sammanhållen underorganisation med paralleller till Kriminalvårdens frivårdsorganisation. En nationell samordning av rättspsykiatrin skulle ge möjligheter att subspecialisera vissa enheter. Utvalda enheter skulle kunna specialisera sig på särskilda problemgrupper, t.ex. lagöverträdare med pedofili eller framträdande antisocial personlighetsstörning eller åldrade patienter inom rättspsykia- trin. En samordnad organisation skulle inne- bära att det blir enklare att få tillgång till förnyad bedömning (second opinion). Även utbyte av konsultuppdrag kring exem- pelvis riskbedömningar skulle underlättas. finns stora variationer över landet i hur frågan om risk-/farlighetsbedömning hanteras och hur man hanterar bedömda risker. En nationell samordning, baserad på strukturerade evidensbaserade metoder, behövs. Rättssäkerheten i förvaltningsdom- stolarnas arbete med rättspsykiatriska patienter behöver förbätt- ras. En viktig komponent i kvalitetssäkring av verksamheten skulle vara att rättspsykiatrisk expertis blir mer enhetlig i sina bedömningar. •Brukar- och närståendefrågor. Bättre nationell samordning av brukarperspektiv och närståendefrågor behövs. Barn som anhö- rig är en annan viktig fråga som hanteras olika . skulle en samordnad organisation kunna under- lätta för patienten att välja vårdenhet utifrån tankegångarna bakom den nya patientlagen 2015. Forskningen inom rättspsykiatrin skulle stärkas om det fanns nationell samordning. Vi har i våra diskussioner med olika aktörer också mött en rad mot- argument, om än inte lika omsorgsfullt inventerade, mot en nation- ell/statlig organisation, till exempel: •Staten är inte alltid en framgångsrik huvudman för tvångsvård; betydande skillnader i vårdkvalitet finns också inom statlig tvångsvård (). •Många patienter vårdas ömsom i rättspsykiatrisk vård och allmänpsykiatrisk vård. Övergångar mellan dessa vårdformer kan försvåras. •Samarbetet mellan rättspsykiatri och allmänpsykiatri försvåras när det gäller personalförsörjning, personalens vidareutbildning och kvalitetsutveckling. •Möjligheterna till samarbete med primärvården, möjligen också kommunerna, försämras. •En överföring av huvudmannaskapet innebär centralisering av vården. Det finns risk att patienten vårdas långt från sitt vanliga sociala nätverk. Min bedömning är att frågan om rättspsykiatrins huvudmannaskap ligger allt för långt uppdrag för att vi ska komma med förslag på detta område. Det är dock från utrednings- arbetet uppenbart att detta är en fråga som i hög grad engagerar de olika intressenterna i den rättspsykiatriska vården. En översyn före- faller angelägen. Böcker om eller de behandlade fallen (1995) Min bror : en berättelse om det ofatt- bara. (2009) är död. (2010) I huvudet på en seriemördare. (1986) Fallet . Golrang (2009) Profilering av multimördare. Likheter och skillnader mellan tre svenska multimördare: en psykologisk undersökning. (2005) Bortom allt rimligt tvivel. (2013) : mammas historie. (2013) Mannen som slutade ljuga. Berättelsen om och kvinnan som skapade . van der Kwast (2015) Bortom rimligt tvivel: och rätt- visan. Lambertz (2015) Quickologi. (1998) Mytomanen : en dokumentation. (2012) Mytomanen : från början till slutet. (2002) Gåtan . Parner (2013) Fallet Quick/: analys av en vård- och rätts- skandal. Quick (1998) Kvarblivelse. (2012 ) Fallet . Att skapa en seriemördare. (2009) Quick: den stora rättsskandalen. Offentliga utredningar och propositioner Proposition 1986/87:89 Ett reformerat tingsrättsförfarande. Proposition 1994/95:23 Ett effektivare brottmålsförfarande. Proposition 2004/05:64 Ny ordning för utfärdande av rättsintyg. SOU 1938:44 Processlagberedningens förslag till rättegångsbalk. SOU 1982:26 Översyn av . SOU 1987:72 om händelserna efter mordet på statsminister . SOU 1999:88 betänkande. Brottsutred- ningen efter mordet på statsminister . SOU 2002:37 – utredning om en utredning. SOU 2006:103 Översyn av den rättsmedicinska verksamheten – till- syn, Rättsliga rådet och rättsläkarens roll. SOU 2009:98 Resningsförfarandet i brottmål – återupptagande av förundersökning och rätt till biträde. SOU 2011:45 Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. SOU 2012:17 Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd. SOU 2013:17 Brottmålsprocessen. Regler för advokatverksamhet med kommentar. Riksåklagarens riktlinjer 2014:1 Etiska riktlinjer för anställda i åklagar- väsendet. (2015) Advokatens uppdrag för svaga eller utsatta klienter. (1999) Kvalitetsstandard – Traumatiska minnen. (u.å.) Yrkesetiska principer för psykologer i . Diagnostic and statistical manual of mental disorders (DSM-5). Anckarsäter, (2014) , sad or bad. Nedslag i svensk rättspsykiatrisk forskning – en festskrift till 70-årsdag. Bass & (1988) The to heal: A guide for women sur- vivors of child sexual abuse. Bass & (1996) Incest och andra sexuella övergrepp. Beecher-Monas (2007) Evaluating Scientific Evidence. An inter- disciplinary framework for intellectual due process. (2012) True and false recovered memories. Toward a re- conciliation of the debate. (1994) The myth of repressed memory. Bentelius & Agneklev red. (1998) God advokatsed. van Bergen (2011) Memory distrust in the legal context. , , (1997) Bevis. Värdering av erkännande, konfrontationer, DNA och andra enstaka bevis. (1987) Försvararen. (2011) Advokaten i brottmålsprocessen. (2009) Förundersökning. , Diesen & (2004) Förhör. (1959) Om resning i rättegångsmål. (1995) Traumatiska minnen. , (1998) Avancerad förhörs- och intervjumetodik. (2008) i rättspsykologi. , (2008) Gärningsmannaprofilering. (1997) Recovered memories and false memories. Crews (1995) The memory wars: ’s legacy in dispute. (2003) Dynamisk psykiatri. (2007) Mitt psykiatriska liv. (2013) Falska erkännanden – ett beteendevetenskapligt perspektiv. Dereborg (1990) Från legal bevisteori till fri bevisprövning i svensk straffprocess. Diesen (1993) Utevarohandläggning och bevisprövning i brottmål. Diesen (1994) Bevisprövning i brottmål. Diesen, red. (1997) Bevis. Diesen (2015) Bevisprövning i brottmål. Ebervall (2002) Försvararens roll. (1991) Sakkunnighetsbeviset: en studie rörande använd- ningen av experter inom rättsväsendet. (1999) eller : om en teori för psykos och ut- veckling av en behandlingsmetod. (1996) Rättegång II. m.fl. (2002) Rättegång I. , (2006) Rättegång III. (2008) Rättsmedlen. , (2009) Rättegång IV. (2013) Barnläkarfallet. En förnekad rättsskandal. Fitger m.fl. (Zeteo) . (2008) i rättspsykologi.