sou · H3B36 · 2015-02-04 00:00:00 — Det exemplifieras i ingressen punkten 27 med att uttryck som ”låg tjärhalt”, ”mild”, ”light” m.m. I den delen överensstämmer direkti- vets bestämmelse enligt utredningens uppfattning med den nuvarande regleringen i 9 a § tobakslagen. Inte heller här är det alltså nödvändigt med författningsändringar för att genomföra direktivets krav. I artikel 13 punkten 1 c framgår att hänvisning till smak, doft, eventuell smaktillsats eller andra tillsatser inte får förekomma. Bestämmelsen måste ses mot bakgrund av förbudet mot tobaksvaror med karakteristisk smak (se kapitel 8). Tobakslagens nuvarande bestämmelser om produktpresentation måste justeras för att anpassas till de nya presentationskraven. I det sammanhanget noterar utredningen att frågan om vilka ingredienser som ska finnas i snus är en fråga som vi ska hantera i utredningens slutbetänkande. Beroende på bedömningen i den delen kan det finnas anledning att återkomma till hur produktpresentationen av snus lämpligast bör utformas. undantas dock inte snus från de bestämmelser som vi nu föreslår. Även beträffande snus är det alltså enligt direktivet inte tillåtet att vid produktpresentationen hänvisa till smak, doft, eventuell smaktillsats eller andra förbjudna tillsatser. Vårt förslag och vår bedömning: En styckförpackning med cigaretter ska innehålla minst 20 cigaretter. En styckförpackning med rulltobak ska innehålla tobak som inte väger mindre än . Regeringen får meddela föreskrifter som reglerar utformningen av styckförpackningar för cigaretter och rulltobak. I 12 b § tobakslagen stadgas att tobaksvaror som säljs till konsumenter inte får tillhandahållas i form av lösa cigaretter eller i förpackningar om färre än 19 cigaretter. Tobaksproduktdirektivet uppställer ett krav på att en styckförpackning med cigaretter ska innehålla minst 20 cigaretter, vilket innefattar ett förbud mot styckförsäljning, och att en styckförpackning med rulltobak ska innehålla tobak som inte väger mindre än . Tobakslagens regler bör justeras i enlighet med de uppställda kraven. I artikel 14.2 uppställs krav på utformningen av styckförpackningar för cigaretter och rulltobak. Dessa krav är tämligen detalje- rade och bör lämpligen införlivas i svensk rätt genom en bestämmelse i tobaksförordningen. Något behov av att ge befogenhet att meddela ytterligare föreskrifter på detta område har inte framkommit. 9.3.5Cigarettförpackningar ska inte längre förses med en innehållsdeklaration Vårt förslag: Uppgifter om halten av tjära, nikotin och kolmonoxid i cigaretter ska inte längre tryckas på cigarettförpackningar. Bestämmelserna om innehållsdeklaration i tobakslagen och tobaksförordningen ska därför upphävas. Enligt 9 § första stycket 2 tobakslagen ska förpackning till tobaksvara som är avsedd att i näringsverksamhet tillhandahållas konsumenter inom landet i den utsträckning och på det sätt som regeringen föreskriver förses med en innehållsdeklaration. Regeringen har med stöd i 9 § andra stycket tobakslagen och 2 § 1 tobaksförordningen bemyndigat att anta närmare föreskrifter om innehållsdeklaration på förpackningar till tobaksvaror. Enligt de nuvarande föreskrifterna från ska uppgifter om halten av tjära, nikotin och kolmonoxid i cigarettrök tryckas på en av cigarettförpackningens sidor. föreskrift har sin förebild i artikel 5 i märkningsdirektivet. Tobaksproduktdirektivet ställer, till skillnad mot märkningsdirektivet, inte något krav på att tobaksvaror ska förses med innehållsdeklaration. Tvärtom anges i artikel 13.1.c att märkningen på förpackningar till tobaksvaror inte får innehålla någon hänvisning till tillsatser. De nuvarande kraven på innehållsdeklarationer i föreskrifter tar dock inte sikte på tillsatser utan på utsläpp från cigaretter. I artikel 13.1.a tobaksproduktdirektivet anges emellertid uttryckligen att etiketter på förpackningar till tobaksvaror inte får innehålla någon information om innehållet av nikotin, tjära eller kolmonoxid. Det är just utsläpp av dessa ämnen som ska anges i en innehålldeklaration på cigarettförpackningar. När det gäller den närmare betydelsen av bestämmelsen i artikel 13.1.a i direktivet om att etiketter inte får innehålla information om innehållet av nikotin, tjära eller kolmonoxid så förefaller det rimligt att förbudet tar sikte på att det inte bara är etiketter, utan hela förpackningen, som inte får märkas med någon information om innehållet av de aktuella ämnena. Vidare bör stadgandet uppfattas som att det är halten av nikotin, tjära, och kolmonoxid som inte får anges på förpackningen, och att det i och för sig får anges att varan innehåller dessa ämnen. Anledningen till förbudet mot att ange halterna av nikotin, tjära och kolmonoxid förefaller, mot bakgrund av vad som i övrigt anges i artikel 13.1.a i tobaksproduktdirektivet samt i direktivskäl 27, vara att ett angivande dessa kan vara vilseledande för konsumenter eftersom produkter med lägre halter av ämnena skulle kunna uppfattas som mindre skadliga. ställer alltså inte längre upp något krav på att förpackningar till tobaksvaror ska förses med en innehållsdeklaration. Om nationellt skulle besluta att ha kvar kravet på att cigarettförpackningar ska förses med en innehållsdeklaration så skulle deklarationen inte längre få ange halten av nikotin, tjära och kolmonoxid. Det är då tveksamt om innehållsdeklarationen skulle ha något egentligt värde. Vidare har de nuvarande föreskrifterna om innehållsdeklaration bl.a. till syfte att lyfta fram de hälsofarliga ämnen som en tobaksvara innehåller eller ger upphov till. Bestämmelserna i tobaksproduktdirektivet om märkning av förpackningar till tobaksvaror syftar i stället till att lyfta fram varornas hälsofarlighet i sig. Syftet med direktivbestämmelserna får därför enligt vår mening närmast uppfattas som att de nya bestämmelserna om hälsovarningar är avsedda att ersätta de nuvarande bestämmelserna om innehållsdeklaration. Bestämmelserna om innehållsdeklaration i tobakslagen och tobaksförordningen bör därför upphävas. Följden av att bestämmelserna om innehållsdeklaration upphävs är att det är ett krav att tobaksvaror som ska säljas till konsumenter förses med en innehållsdeklaration. Det står i och för sig fritt för tillverkare och importörer att frivilligt förse förpackningar med tobaksvaror med en innehållsdeklaration. En sådan innehållsdeklaration måste dock uppfylla direktivets krav på märkning av förpackningar till tobaksvaror (produktpresentation), och får alltså bl.a. inte hänvisa till tillsatser (artikel 13.1.c) eller innehålla information om innehållet av nikotin, tjära eller kolmonoxid (artikel 13.1.a). Vi har i avsnitt 9.3.3 föreslagit hur direktivets bestämmelser i de delarna ska genomföras nationellt. En fråga i sammanhanget är hur konsumenters intresse av att veta vad produkten innehåller kan tillgodoses. Bestämmelserna om produktpresentation tar sikte på märkningen av förpackningar till tobaksvaror. Tillverkare och importörer har därför möjlighet att på andra sätt än genom sådan märkning informera konsumenter om innehållet. Exempelvis kan tillverkare och importörer hålla sådan information tillgänglig på sina webbplatser eller på särskilda informationsblad. Konsumenter kan också få information om innehållet i tobaksvaror på webbplats, eftersom myndigheten har en skyldighet att där offentliggöra de rapporter om vilka ingredienser som en tobaksvara innehåller och som tillverkare och importörer har lämnat in (se avsnitt 7.3.4). Det kommer alltså att finnas goda möjligheter för konsumenter att, även med de ändringar som vi nu föreslår, få reda på vad olika tobaksvaror innehåller. 10Gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror 10.1Bestämmelserna i artikel 18 i tobaksproduktdirektivet Tobaksproduktdirektivet innehåller bestämmelser om gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror till konsumenter. Gränsöverskridande distansförsäljning definieras i artikel 2.34 i tobaksproduktdirektivet som distansförsäljning till konsumenter, där konsumenten för beställningen av produkten från ett återförsäljningsställe befinner sig i en annan medlemsstat än den medlemsstat eller det tredjeland där det återförsäljningsstället är etablerat. Genom artikel 18 ges medlemsstaterna en möjlighet att införa antingen ett förbud mot gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror till konsumenter eller en skyldighet för återförsäljningsställen som avser att bedriva gränsöverskridande försäljning till konsumenter att registrera sig. För det fall en medlemsstat väljer att införa en registreringsskyldighet för återförsäljningsställena, ska registrering av företagets namn och permanenta adress, tillsammans med verksamhetens startdatum och adress till de webbplatser som används för försäljningen, ske hos behöriga myndigheter i den medlemsstat där återförsäljningsstället är etablerat och i den medlemsstat där de faktiska eller potentiella konsumenterna befinner sig. Direktivet ställer även krav på hur återförsäljningsstället kontrollerar åldern på köparna, vilket ska ske genom ett datasystem som entydigt bekräftar konsumentens ålder, och på hanteringen av personuppgifter. Vidare får den medlemsstat som är destinationsland för tobaksvaror kräva att återförsäljaren utser en fysisk person som ansvarar för att kontrollera att tobaksvarorna, innan de når konsumenten, är förenliga med de nationella bestämmelserna där, om en sådan kontroll är Gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror nödvändig för att säkerställa och lättare kontrollera att bestämmelserna följs. Konsumenter ska också ha tillgång till en förteckning över vilka återförsäljningsställen som registrerats. Det övergripande syftet med bestämmelserna om gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror är enligt punkten 33 i ingressen till tobaksproduktdirektivet att försvåra tillgången till tobaksvaror som inte är förenliga med direktivet och att minska risken för att ungdomar skulle kunna få tillgång till tobaksvaror. Av 12 c § första stycket tobakslagen framgår att en näringsidkare inte får tillhandahålla tobaksvaror för försäljning till konsumenter utan att först ha anmält försäljningen till den kommun där försäljningen ska ske. Denna anmälningsskyldighet gäller uppenbarligen försäljning i tobaksaffärer, livsmedelsbutiker och restauranger, men även t.ex. vid ambulerande torgförsäljning. anger på sin webbplats att anmälan vid distansförsäljning inom inte är reglerad, men i brist på annan vägledning görs anmälan lämpligast till någon av de större kommunerna alternativt till den kommun i där företaget har sitt säte. Var anmälan om tobaksförsäljning ska ske bestäms, enligt den ovan angivna bestämmelsen, alltså av var försäljningen ska ske. Bestämmelsen förefaller utgå från att försäljningen av tobaksvaror sker med både säljare och konsument närvarande på den plats där säljaren har sitt verksamhetsställe. I det fallet står det helt klart var försäljningen äger rum. Det är inte lika självklart var försäljningen ska anses ha skett vid distansförsäljning, när alltså säljare och konsument befinner sig på olika ställen. Det finns omständigheter som talar för att försäljningen bör anses ske där konsumenten befinner sig. Kan en konsument köpa en tobaksvara där han eller hon befinner sig, exempelvis genom att göra en beställning via Internet och hämta ut det beställda paketet på sitt lokala postkontor, så borde säljaren rimligtvis anses tillhandahålla tobaksvaror till konsumenten på den plats där konsumenten befinner sig. Det står också klart, enligt 11 § tobakslagen, att tobaksvaror som i näringsverksamhet tillhandahålls konsumenter inom landet måste Gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror ha hälsovarningar som är författade på svenska. Försäljningen behöver emellertid inte nödvändigtvis anses ske i bara för att konsumenter som befinner sig i genom försäljningen tillhandahålls tobaksvaror. Det kan i detta sammahang också noteras att det i 12 a § tobakslagen har införts en särbestämmelse om kontroll av åldern på personer som försöker köpa tobaksvaror. Enligt grundbestämmelsen i 12 § första stycket tobakslagen får tobaksvaror inte säljas eller på annat sätt lämnas ut i näringsverksamhet till den som inte har fyllt . Den som lämnar ut tobaksvaror ska vidare förvissa sig om att mottagaren har uppnått nämnda ålder. Genom stadgandet i 12 a § tobakslagen slås uttryckligen fast att tobaksvaror som säljs till konsumenter ska tillhandahållas på ett sådant sätt att det går att kontrollera mottagarens ålder, och att detta bl.a. även gäller för försäljning genom automat, via postorder eller liknande. Skyldigheten att kontrollera mottagarens ålder gäller alltså även för distansförsäljning av tobaksvaror från utlandet. Det är i första hand kommunen som är ansvarig för tillsynen över att försäljningen av tobaksvaror följer de regler som gäller för handel med sådana varor (19 a § första stycket 3 tobakslagen). Vid utövandet av sin tillsyn har kommunen tillgång till ett antal administrativa åtgärder. Dessa åtgärder omfattar att utfärda föreläggande eller förbud, med eller utan vite (20 § tobakslagen), varning eller försäljningsförbud (20 a § tobakslagen) samt att omhänderta tobak (21 § tobakslagen). Vidare har kommunen rätt att få de upplysningar som behövs för myndighetens tillsyn (22 § tobakslagen) och att få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen som berörs av tobakslagen (23 § tobakslagen). Att bedriva försäljning av tobaksvaror utan att först ha anmält försäljningen till kommunen är också straffbelagt genom bestämmelsen i 27 § tobakslagen. Brottet, olovlig tobaksförsäljning, har en straffskala som omfattar böter eller fängelse . I lagen (1994:1563) om tobaksskatt (LTS) finns bestämmelser om punktskatt på tobaksvaror. Punktskatten omfattar enligt 1 § LTS cigaretter, cigarrer, cigariller och röktobak, men även snus och tugg- Gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror Lagen innehåller särskilda bestämmelser om distansförsäljning av tobaksvaror. Bestämmelserna i är i stora delar baserade motsvarande bestämmelser i punktskattedirektivet. Enligt 16 § första stycket LTS är det fråga om distansförsäljning om någon som inte bedriver självständig ekonomisk verksamhet förvärvar beskattade tobaksvaror och varorna transporteras hit från ett annat EU-land av säljaren eller av någon annan för säljarens räkning. Vid sådan distansförsäljning är säljaren skattskyldig för varorna. Det finns vidare bestämmelser om att säljaren måste ställa säkerhet för betalning av skatten på de varor som sänds från det andra EU-landet (16 § andra stycket LTS) och att säljaren ska företrädas av en representant som är etablerad i och som godkänts av (16 a § LTS). Dessa bestämmelser innebär alltså i praktiken en skyldighet för distansförsäljaren att registrera sig hos . Om distansförsäljning av tobaksvaror sker vid endast ett enstaka tillfälle, är det enligt 16 b § LTS tillräckligt att säljaren innan varorna avsänds anmäler sig till och ställer säkerhet för skatten på varorna. Om säljaren inte har ställt säkerhet för skatten i är, enligt 16 c § LTS, den som tar emot tobaksvaror som avsänts till skattskyldig i stället för säljaren. Bestämmelserna om distansförsäljning är inte tillämpliga på snus och tuggtobak. För dessa tobaksprodukter gäller i stället en nationell svensk modell. Beträffande snus, som inte får säljas i övriga EU- länder, innebär den svenska modellen att beställaren blir skattskyldig för tobaksskatt i egenskap av importör av tobaksvaran (37 och 39 §§ LTS). Lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter (LPK) innehåller bestämmelser om kontroll av bl.a. yrkesmässiga vägtransporter av punktskattepliktiga varor. Lagen innehåller omfattande befogenheter för att kontrollera transporterade punktskattepliktiga varor (2 kap. 1 § LPK) och omhänderta dem, om de krav för transporten som uppställs i lagen inte är uppfyllda (2 kap. 9 § LPK). Gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror 10.3Vilka ändringar behöver göras i den nationella lagstiftningen? Vår bedömning: Det finns inte skäl att införa ett förbud mot gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror. Tobaksproduktdirektivets krav på registrering av distansförsäljning får anses uppfyllda genom anmälnings- och registreringsförfarandet i tobakslagen (1993:581) och i lagen (1994:1563) om tobaksskatt. Artikel 18 i tobaksproduktdirektivet anvisar två alternativa vägar för medlemsstaterna att hantera den gränsöverskridande distansförsäljningen av tobaksvaror: antingen förbjuder medlemsstaten sådan försäljning eller också inför medlemsstaten en registreringsskyldighet för sådana försäljare. En reglering av gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror bör ta sin utgångspunkt i hur direktivbestämmelsens syften – att försvåra tillgången till tobaksvaror som inte är förenliga med direktivet och att minska risken för att ungdomar skulle kunna få tillgång till tobaksvaror – effektivast kan uppnås. En bedömning av denna fråga förutsätter kunskap om hur internethandel med tobak ser ut , bl.a. storleken på marknaden. Ytterligare relevanta faktorer är hur effektivt det nuvarande regelverket är för att ta hand om dessa frågor och hur marknadens aktörer följer regelverket. Viss ledning om marknadens storlek ger följande statistik från , som visar hur många distansförsålda cigaretter som verket har omhändertagit : Gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror Den mängd cigaretter som tullen har omhändertagit framstår som tämligen liten. Det är emellertid oklart hur stort mörkertalet är. Som angetts i avsnitt 10.2.2 ovan, innehåller LTS bestämmelser som innebär att det i första hand är säljaren som är skattskyldig vid distansförsäljning av tobaksvaror från utlandet. Denna skattskyldighet innebär att säljaren måste registrera sig hos innan varorna skickas från säljarens land. Enligt uppgifter från finns det inte något företag som är registrerat för distansförsäljning av tobaksvaror från andra länder. Med hänsyn till att tullen trots detta omhändertar en viss mängd cigaretter som distansförsålts från utlandet förefaller regelefterlevnaden på marknaden vara dålig. Ytterligare statistik om den aktuella marknaden finns genom en kartläggning som , , gjort på regeringens uppdrag. CAN har, inom ramen för ett projekt kallat , kartlagt utvecklingen av den totala alkoholkonsumtionen i . Kartläggningen innehåller även frågor om konsumtion och införsel av tobaksprodukter. Resultatet av kartläggningen har presenterats i CAN:s rapport ”Hur mycket röker svensken – cigarettförbrukningen i siffror med fokus på 2013”. Enligt CAN:s rapport rökte svenskarna totalt närmare 7 miljarder cigaretter, varav var köpta och beskattade i . Detta innebär alltså att av den totala konsumtionen cigaretter var obeskattad, bestående av resandeinförsel, smuggling och internetköp. Just internetköpen stod för av den totala konsumtionen, vilket motsvarar 153 miljoner cigaretter i absoluta tal. CAN tog över ansvaret för . ansvarade vid , SoRAD, för projektet. SoRAD:s rapport 2012, Tal om tobak 2012, innehåller även siffror om snuskonsumtionen. Enligt rapporten konsumerades knappt 11,3 miljoner snusdosor som beställts via Internet från svenska och utländska sidor. Detta är en kraftig ökning jämfört med de knappt 2,1 miljoner snusdosor som konsumerades efter beställning via Internet . Det utgör också en stor del av den totala oregistrerade konsumtionen (som består av resandeinförda snusdosor, ”smuggelsnus” och internet- Gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror beställt snus) om drygt 17 miljoner snusdosor. Detta kan ställas i relation till den totala Skandinaviska snusmarknaden, som enligt uppskattningar uppgick till omkring 310 miljoner snusdosor . Enligt är den överlägset största marknaden i . Sammanfattningsvis kan utredningen konstatera att uppgifterna från såväl som CAN/SoRAD talar för att andelen konsumerade cigaretter som beställts via Internet utgör en mycket liten del av den totala marknaden i . Andelen konsumerat snus som beställts via Internet förefaller i och för sig utgöra en något större del av den totala snusmarknaden. Eftersom snusmarknaden är till allt övervägande del nationell i torde dock sådant snus som är föremål för distansförsäljning i direktivets mening vara en mycket begränsad del. En förklaring till att distansförsäljningen av tobak från utlandet förefaller vara förhållandevis liten, skulle kunna finnas i de gällande beskattningsreglerna. Enligt LTS ska, som nämnts ovan, punktskatt betalas på tobaksvarorna, och om inte säljaren ställer säkerhet för skatten så kan kräva betalning av skatten från köparen. Med svensk tobaksskatt blir prisbilden på utländsk tobak högre. Om och tillsyn fungerar väl finns det inte någon större skillnad i pris mellan tobak såld i och tobak köpt från utlandet via Internet, vilket torde minska incitamenten att göra utlandsbeställningar. De befogenheter som enligt LPK har i sin tillsynsverksamhet är omfattande och förefaller vara effektiva. Det är tveksamt om ett förbud mot gränsöverskridande distansförsäljning skulle leda till en minskning av internethandeln med tobak. Ett sådant förbud skulle sannolikt leda till att internethandlarna skulle anstränga sig ännu mer för att dölja sin verksamhet för myndigheterna. kan i princip omhänderta all distansförsåld tobak från utlandet enligt bestämmelserna i och LPK, eftersom det inte finns någon säljare som registrerat sig på det sätt som föreskrivs i LTS. Ett förbud mot gränsöverskridande distansförsäljning skulle därför med stor sannolikt inte leda till att skulle omhänderta mer distanssåld tobak. Med hänsyn till vad som anförts framstår det inte som lämpligt eller ändamålsenligt att införa ett förbud mot distansförsäljning av tobaksvaror. Gränsöverskridande distansförsäljning av tobaksvaror Närmare om genomförandet av registreringsskyldigheten Av tobaksproduktdirektivet framgår att för det fall en medlemsstat väljer att inte förbjuda distanshandel med tobaksvaror ska staten kräva att återförsäljaren registrerar sig hos behörig myndighet dels där återförsäljaren är etablerad, dels där de faktiska eller potentiella konsumenterna finns. ska säkerställa att konsumenterna har tillgång till en förteckning över alla återförsäljare. Som nämnts ovan finns en skyldighet för distansförsäljare att registrera sig för skattskyldighet hos . Den som vill sälja tobak per distans från utlandet till måste således uppfylla bestämmelserna i . Bestämmelserna i 16 och 16 a §§ LTS innebär att näringsidkare som regelbundet vill bedriva försäljning av tobaksvaror från ett annat land till ska anmäla sig för registrering hos och utse en representant som ska godkännas av . Denna typ av registrering torde uppfylla tobaksproduktdirektivets krav om att försäljning inte får påbörjas förrän näringsidkaren fått en bekräftelse på sin registrering hos den behöriga myndigheten. Den som endast vid ett enstaka tillfälle säljer tobaksvaror till någon i genom distansförsäljning ska enligt 16 b § LTS anmäla sig till och ställa säkerhet för skatten på varorna. I praktiken innebär skyldigheten att ställa säkerhet att skatten ska betalas in i förväg. Även här behöver alltså säljaren säkerställa att han eller hon får en bekräftelse på sin anmälan, och att mottagit säkerheten för skatten, för att inte riskera att tullen omhändertar försändelsen med de sålda tobaksvarorna. Av 12 c § tobakslagen framgår att en näringsidkare inte får tillhandahålla tobaksvaror för försäljning till konsumenter utan att först anmäla försäljningen i den kommun där försäljning ska ske. Bestämmelsen är inte begränsad till viss typ av detaljhandel utan gäller all handel med konsumenter. Även en säljare som bedriver distansförsäljning omfattas således av anmälningsskyldigheten. Till anmälan ska näringsidkaren bl.a. foga ett egenkontrollprogram. Överträdelse mot bestämmelsen är straffsanktionerad.