sou · H3B337 · 2015-04-21 00:00:00 — Lämpligen bör där anges att, om skiljemännen avslutar skiljeförfarandet utan att avgöra sakfrågorna, detta ska ske genom skiljedom, om det inte av parternas skiljeavtal eller särskild överenskommelse mellan dem följer att avgörandet ska ske i form av ett beslut. Betecknas avgörandet som beslut bör beträffande sådant beslut gälla vad som i lagen föreskrivs om skiljedom. Vad som har anförts har närmast tagit sikte på avskrivning efter återkallelse men gäller naturligtvis också när avskrivning sker av annat skäl, såsom då målet har blivit desert eller i en eller annan form abandonerats av någon av parterna. De synpunkter som har anförts gör sig däremot inte gällande vid avvisning. Även om terminologin på området inte är enhetlig internationellt, betecknas ett sådant avgörande normalt skiljedom – Award – även i internationella sammanhang. 5Överprövning av domstol av skiljemännens behörighet innan skiljedom meddelats gäller enligt 2 § LSF att skiljemännen får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. Detta hindrar inte en domstol från att pröva frågan på begäran av en part. En part anses nämligen när som helst under förfarandet kunna väcka en positiv eller negativ fastställelsetalan vid tingsrätt angående skiljemännens behörighet. Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på domstolens avgörande. Enligt ett avgörande av (Ö 4508-14) är det bara frågorna om skiljeavtalets giltighet och tillämplighet som kan prövas genom en fastställelsetalan med stöd av 2 § LSF. anses emellertid kunna uppskjuta prövningen av sin behörighet till själva skiljedomen. Skiljedomen kan då klandras under påstående att skiljemännen inte har varit behöriga. Regleringen kompletteras genom en föreskrift i 34 § 2 st. om att en part inte har rätt att åberopa en omständighet som han genom att delta i förfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått från att göra gällande. Det innebär att en part under skiljeförfarandet måste göra invändning om att han eller hon inte anser skiljenämnden behörig för att få angripa skiljedomen på denna grund. Av det anförda följer att en part anses kunna väcka fastställelsetalan vid tingsrätten angående skiljeavtalets giltighet och tillämplighet , således antingen före skiljeförförfarandet eller också medan förfarandet pågår. När slutlig skiljedom väl är meddelad går det inte längre att väcka en sådan talan utan i stället Överprövning av domstol av skiljemännens behörighet innan skiljedom meddelats måste skiljedomen angripas genom om skiljedomen innebär att nämnden har funnit sig behörig. Ett beslut under förfarandet enligt vilket skiljenämnden har funnit sig behörig kan däremot inte angripas genom någon talan till hovrätten. Detta gäller även om beslutet skulle betecknas som särskild skiljedom, vilket förekommer. Det bör tillfogas att skiljeavtalets giltighet eller tillämplighet dessutom ofta kommer under domstols bedömning genom att svaranden vid tingsrätten framställer invändning om att tvisten är föremål för ett skiljeavtal. Även enligt modellagen gäller att skiljenämnden får pröva sin egen behörighet antingen genom ett särskilt beslut under förfarandet eller också i själva skiljedomen. Regleringen i modellagen skiljer sig emellertid från den svenska genom att ett ställningstagande från skiljenämndens sida i fråga om behörigheten som meddelats genom ett beslut under förfarandet ska kunna överprövas särskilt av domstol på begäran av part. Detta ska ske från att parten fått del av beslutet. Domstolens beslut ska inte kunna överklagas. Vid utformningen av modellagen blev ett förslag att tillåta part domstolsprövning av behörighetsfrågan – således den ordning som gäller i – inte antaget, eftersom det ansågs medföra stora risker för obstruktion och då det befanns inte harmoniserat med principen om skiljenämndens rätt att pröva sin behörighet (se SvJT 2013 s. 741). 5.3Regleringen i några andra länder En del europeiska länder har valt modellagens lösning. I bl.a. , och gäller sålunda att, om skiljenämnden har funnit sig behörig genom ett särskilt beslut, en part som är missnöjd med det har att begära domstolsprövning . Överprövning av domstol av skiljemännens behörighet innan skiljedom meddelats I får domstolsprövning begäras med motpartens eller skiljenämndens samtycke (i det senare fallet bara om det sker utan dröjsmål). I , och får sedan skiljeförfarande har inletts inte domstolsprövning begäras annat än genom av en skiljedom i vilken skiljenämnden funnit sig behörig. I saknas reglering i ämnet men finsk rätt har antagits i stort överensstämma med den svenska (s. 266). Enligt den federala skiljemannalagen i gäller en principiellt sett annorlunda konstruktion. Om den påkallande partens motpart bestrider giltigheten av ett skiljeavtal har den påkallande parten möjlighet att göra en ansökan till domstol i ämnet. Motparten får på sig att yttra sig över en sådan ansökan, vilket tyder på att proceduren är avsedd att vara mycket snabb. Finner domstolen att skiljeavtalet är giltigt utfärdas en order till parterna att processa genom skiljeförfarande. 5.4Motiveringen till den nuvarande svenska ordningen I motiven till LSF avvisades tanken på att efter mönster av modellagen införa ett eninstansförfarande beträffande frågor om skiljemännens behörighet. utredning hade i den delen särskilt hänvisat till angelägenheten av prejudikatbildning på området. Även tanken att ett beslut av skiljemännen under förfarandets gång om att de är behöriga att pröva tvisten skulle kunna vinna rättskraft, om det inte angrips vid domstol , avvisades i motiven till LSF. utredning – som var starkt kritisk till modellagens lösning i denna del – betecknade denna som närmast provokativ. Den part som ansåg att skiljemännen inte var behöriga kunde känna sig pressad att fullfölja talan mot beslutet, eftersom detta annars skulle vinna rättskraft. Eftersom parten kunde tänkas klandra en senare meddelad skiljedom på andra grunder, skulle följden kunna bli två processer i stället för en. Vidare ansågs det både i utredningsbetänkandet och i propositionen lämpligast att – på samma sätt som gällde enligt den gamla skiljemannalagen – låta parterna bestämma om de vill föra en talan angående behörigheten Överprövning av domstol av skiljemännens behörighet innan skiljedom meddelats under förfarandets gång eller vänta tills skiljedom meddelats. (Se till det anförda SOU 1994:81 s. 104 ff. och prop. 1998/99:35 s. 76 ff.) Den föreslagna regleringen gav upphov till invändningar från Lagrådets sida. Lagrådet påpekade att, om skiljemännen meddelar skiljedom medan frågan om skiljemännens behörighet prövas av domstol, en klandertalan kanske måste avvisas på grund av lis pendens med hänsyn till den första processen. För att undvika detta förordade Lagrådet att skiljemännen inte skulle få meddela skiljedom förrän domstolen avgjort frågan. Regeringen godtog dock inte detta förslag med hänvisning främst till att snabbheten i förfarandet därmed skulle allvarligt äventyras. Det kunde inte uteslutas att en skiljedom skulle kunna komma att försenas, kanske , om skiljemännen var tvungna att avvakta utgången av ett domstolsförfarande. Vad som i all korthet har anförts visar att den nu aktuella frågan om samspel mellan skiljeförfarande och domstolsprövning är komplicerad och att olika länder valt skilda lösningar. Det synes dock såvitt känt inte finnas något annat land än samt möjligen och som tillämpar en ordning som innebär en praktiskt taget obegränsad rätt för en part att föra fastställelsetalan vid domstol angående ett skiljeavtals giltighet innan skiljedom har meddelats (jfr Finn i SvJT 2013 s. 741 ff.). Denna ordning har visat sig medföra problem. Utredningen anser det självfallet att en part måste kunna väcka fastställelsetalan vid domstol angående ett skiljeavtals giltighet eller tillämpbarhet – positiv eller negativ – innan skiljeförfarande har påkallats. I den delen gäller vanliga processuella principer enligt 13 kap. 2 § RB. Vad som främst vållar problem är när en sådan talan väcks under pågående skiljeförfarande. Det inträffar förhållandevis ofta att tingsrättsprocessen inte är avslutad när skiljedom meddelas. Skiljedomen klandras ofta i detta läge både med åberopande av skiljemännens bristande behörighet och på annan grund. Man får då just den situation som utredning ville undvika, nämligen dubbla processer. Denna situation synes inte eller åtminstone mycket sällan uppkomma med tillämpning av de lösningar som Överprövning av domstol av skiljemännens behörighet innan skiljedom meddelats gäller i andra länder1. Det är därför erfarenhetsmässigt mycket svårt att förklara den svenska ordningen för utländska skiljemän och ombud. Vad som i synnerhet är svårt att få förståelse för är den inte sällan förekommande situationen att exakt samma fråga – nämligen frågan om skiljemännens behörighet – kan vara föremål för prövning i två olika instanser , dels på grundval av en fastställelsetalan som prövas av tingsrätt och dels på grundval av mot skiljedomen som prövas i hovrätt i samma hänseende. Detta synes av utländska skiljemän och ombud uppfattas som en ren anomali. Därtill hör att sådana processer tenderar att bli mycket tidskrävande. Även enligt utredningens mening gäller att en sådan situation är ett tecken på något av ett systemfel i regleringen, sammanhängande med dels att rätten att föra fastställelsetalan i frågan gjorts i princip obegränsad , dels att man vid reglering inte fullt ut dragit konsekvenser av att hovrätten gjorts till forum i klandermål. Situationen för med sig problem i en mängd hänseenden och det finns olika meningar bland skiljemän och i den juridiska litteraturen om hur dessa bör bemästras. Dessa problem skulle undvikas om skiljenämnden – i linje med Lagrådets nyssnämnda synpunkter – vilandeförklarar skiljeförfarandet i avvaktan på att domstolsprocessen angående skiljeavtalets giltighet har avslutats. Detta förekommer ibland men långtifrån alltid eller ens oftast. Regeringens argument mot en sådan ordning ter sig övertygande: skiljeförfarandet skulle inte sällan kraftigt försenas. Problemen skulle också kunna undvikas genom en reglering av innebörd att det över huvud taget inte skulle vara tillåtet för en part att väcka talan vid domstol om skiljeavtalets giltighet och därigenom om skiljemännens behörighet när skiljeförfarandet väl har påkallats. Detta är den ordning som, såvitt får förstås, tillämpas i bl.a. , och . Helt eliminerar man därmed inte problemen eftersom en före påkallandet väckt fastställelsetalan givetvis måste få slutbehandlas av domstol, men problemen skulle minska i betydande grad. 1 I , vars reglering liknar den svenska, har motsvarande problem kunnat förekomma, dock inte lika ofta som i . Överprövning av domstol av skiljemännens behörighet innan skiljedom meddelats Ett argument mot denna lösning är dock att det kan röra sig om ett skiljeförfarande som är mycket omfattande som frågan om skiljeavtalets giltighet är svårbedömd. I sådana fall kan det – även om domstolsprövningen tar – vara en fördel såväl för parterna eller åtminstone någon av dem som för skiljenämnden att behörighetsfrågan är rättskraftigt avgjord innan skiljeförfarandet kommer igång eller i varje fall slutförs. Problemen skulle emellertid även kunna undvikas eller i varje fall kraftigt minskas om regleringen utformas i huvudsak enligt modellagens system, nämligen som ett slags överklagande av ett positivt beslut från skiljemännens sida angående deras behörighet som måste göras inom viss . Som redan nämnts avvisades denna lösning vid tillkomsten av LSF. Vissa av de argument som därvid anfördes är dock inte längre aktuella. utredning utgick från att en sådan talan skulle väckas hos tingsrätt och därefter skulle kunna fullföljas till hovrätt och . I överensstämmelse med vad som gäller om enligt nuvarande ordning och det som utredningen föreslår avseende prövningstillstånd bör emellertid med en sådan lösning talan väckas direkt i hovrätten med en s.k. ventil och med krav på prövningstillstånd vad avser överklagande till . De två övriga argument som anfördes – att regleringen skulle kunna uppfattas som provokativ och kunna ge upphov till dubbla processer – kan inte anses tala emot en lösning efter dessa linjer, eftersom utvecklingen har visat att sådana invändningar i minst lika hög grad drabbar den nuvarande ordningen. Utredningen stannar därför för den lösningen att , liksom bl.a. och , bör välja den ordningen att, om skiljemännen i ett beslut under förfarandet funnit att de är behöriga att avgöra tvisten, en part som är missnöjd med beslutet får begära att frågan prövas av hovrätten. En sådan talan bör då i enlighet med modellagen ha väckts senast från det att parten fick del av beslutet. Skiljemännen bör få fortsätta skiljeförfarandet och även meddela skiljedom i avvaktan på hovrättens avgörande. För möjlighet att överklaga hovrättens avgörande till HD bör gälla samma begränsningar som i fråga om klandertalan. Förs ingen talan inom trettiodagarsfristen blir det avgjort att skiljemännen har behörighet. Av allmänna principer får dock anses följa att ett beslut under förfarandet varigenom skiljemännen SOU 2015:37 Överprövning av domstol av skiljemännens behörighet innan skiljedom meddelats funnit sig behöriga kan omprövas av skiljemännen under förutsättning att någon part inte begärt överprövning av domstol. Talan bör få föras endast om skiljemännen i ett formellt beslut har förklarat sig behöriga. Om skiljemännen, utan ett formellt beslut väljer att trots invändning fortsätta förfarandet i syfte att först i skiljedomen ta ställning till behörighetsfrågan, kan skiljenämndens agerande inte angripas genom någon talan vid domstol enligt ovan. Det blir i så fall senare genom en eventuell klandertalan som skiljemännens avgörande avseende sin behörighet kan föras. Med denna lösning bör en fastställelsetalan vid allmän domstol angående skiljemännens behörighet inte få väckas sedan skiljeförfarandet har påkallats. Från den principen synes emellertid ett undantag vara nödvändigt. Enligt Rådets direktiv /13/EEG av om oskäliga villkor i konsumentavtal får inte en konsuments rätt att gå till domstol eller vidta andra rättsliga åtgärder upphävas genom att man kräver att konsumenten för tvister enbart till skiljeförfarande. Ett förbud att föra fastställelsetalan vid domstol för en konsument som i strid med 6 § LSF blir utsatt för skiljeförfarande skulle kunna hävdas stå i strid med direktivet. Ett undantag från förbudet för sådana fall bör därför införas. Utredningen förordar en reglering i enlighet med det anförda. Denna bör vara ägnad att påskynda ett slutligt avgörande avse- ende frågan om skiljemännens behörighet och att motverka sådana processuella komplikationer som förut har berörts. För att ytterligare motverka att två mål om skiljeavtals giltighet kommer att vara anhängiga , det ena vid tingsrätt och det andra i hovrätt, skulle man kunna tänka sig en ordning enligt vilken en fastställelsetalan i en sådan fråga skulle väckas direkt i hovrätten även i det fallet att skiljeförfarandet inte har påbörjats. Detta skulle otvivelaktigt vara förenat med fördelar från den angivna synpunkten men skulle avvika från den vanliga uppgiftsfördelningen mellan domstolsinstanserna. har den principiella utgångspunkten varit att tyngdpunkten i domstolsprövningen ska ligga i första instans, dvs. tingsrätt (se t.ex. prop. 2013/14:219 s. 74). I och med att lagstiftaren utpekat hovrätt som första instans i klandermål måste avvikelse kunna göras från denna princip i sådana fall då det föreligger en dom eller ett beslut från en skiljenämnd, men så är inte förhållandet i den nu diskuterade situationen. Utredningen förordar därför att en fastställelsetalan rör- Överprövning av domstol av skiljemännens behörighet innan skiljedom meddelats ande frågan om ett skiljeavtals giltighet som ska väckas vid tingsrätt, om skiljeförfarandet inte har inletts. Utredningen har fått i uppdrag att överväga om den klanderfrist som gäller bör förkortas med hänsyn bl.a. till intresset av ett snabbt slutligt avgörande. En av skiljeinstitutets viktigaste fördelar jämfört med domstolsprocess är att skiljeprocessen i regel erbjuder ett snabbt och effektivt förfarande för parterna. Det gynnar därför parterna och stärker skiljeinstitutets ställning om även den klanderprocessen som följer ett skiljeförfarande blir snabbt och effektivt handlagd. Längden på klanderfristen är i detta sammanhang naturligtvis av betydelse. En skiljedom kan, såvitt nu är av intresse, angripas enligt LSF antingen genom enligt 34 § eller genom ändringstalan enligt 36 §. Båda bestämmelserna föreskriver att talan ska väckas från den dag då parterna fick del av skiljedomen. I 21 § 3 st. gamla skiljemannalagen föreskrevs att klanderfristen var . Klanderfristen hade sänkts vid den gamla skiljemannalagens tillkomst (se NJA II 1929 s. 52). utredning anmärkte att modellagen, liksom de flesta andra moderna europeiska lagarna, hade en frist för att angripa skiljedomen. utredning ansåg vidare att fristen borde bestämmas så att den skulle passa såväl för nationella som internationella förfaranden och att den lämpligen borde sättas (se SOU 1994:81 s. 180). Regeringen anslöt sig till denna bedömning (se prop. 1998/99:35 s. 149). Modellagens bestämmelse i Artikel 34 (3) om klanderfrist är oförändrad. Klanderfristen är lika lång i de nordiska skiljemannalagarna som i LSF och i modellagen. Den tyska skiljemannalagen föreskriver att klanderfristen är , om parterna inte kommer överens om annat (se § 1 059 punkt 2 (3)). engelska skiljemannalagen stadgar en klanderfrist (se punkt 70 (2)) medan den franska skiljemannalagen föreskriver en klanderfrist om en månad för både inhemska och internationella skiljeförfaranden. Även den schweiziska skiljemannalagen stadgar en klanderfrist . Utredningen konstaterar att en ändring av klanderfristen från till t.ex. två eller en månad naturligtvis skulle påskynda klandeprocessen. Detta måste dock vägas mot att erfarenheten visar att utarbetandet av klagoskriften avseende en skiljedom i regel kan vara tidskrävande när det är fråga om utländska parter. Till detta kommer den tid som i förekommande fall kan åtgå för att skaffa och instruera platsombud. Även med beaktande av att dagens moderna teknik möjliggör en mycket snabbare kommunikation mellan huvudmän och ombud m.fl. än förut framstår vid dessa förhållanden en klanderfrist inte som anmärkningsvärt lång för sådana fall. Vid det närmast jämförbara rättsmedlet enligt – klagan över domvilla – är talefristen . Till detta kommer att en klandertalan är ett extraordinärt rättsmedel som inte hindrar verkställighet. För förfaranden där alla parter är svenska är skälen för en sådan relativt lång klanderfrist mindre vägande. Detta innebär att det skulle kunna räcka med en kortare klanderfrist än med avseende på inhemska skiljeförfaranden. Utredningen bedömer dock att en bestämmelse med olika långa klanderfrister för olika typer av skiljeförfaranden skulle medföra gränsdragningsproblem och strida mot principen om en enhetlig reglering. Till detta kommer också att det har ett egenvärde att man från svensk sida följer modellagen. Ett ytterligare skäl för den nuvarande klanderfristen är att en part inte efter klanderfristens utgång får åberopa en ny klandergrund till stöd för sin talan (se 34 §). Man skulle naturligtvis kunna tänka sig att ändra denna reglering på sådant sätt att en part skulle kunna få anstånd om en eller med att vid behov komplettera sin talan avseende grunder. En sådan konstruktion förekommer emellertid inte i andra klandermål och har avvisats i rättspraxis (jfr NJA 1996 s. 751). Utredningen stannar sammantaget därför för att klanderfristens längd även i fortsättningen bör vara . För att låta partsautonomin få genomslag är det dock lämpligt att göra det möjligt för parterna att avtala om en kortare klanderfrist på samma sätt som gäller i . gäller att talan om ogiltighet och av en skiljedom ska tas upp av hovrätten inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum. I direktiven har uttryckligen angetts att det inte ligger i utredningens uppdrag att överväga förändringar som innebär att annan domstol än hovrätt blir behörig att i första instans pröva en klandertalan. I propositionen till LSF (prop. 1998/99:35 s. 173 ff.) diskuterades om inte borde utgöra exklusivt forum i klandermål på samma sätt som gäller vid ansökan om verkställighet av utländska skiljedomar. Tanken avvisades huvudsakligen med argumentet att detta skulle kunna vara olägligt för parter som valt att förlägga skiljeförfarandet långt från , exempelvis till eller . En vedertagen uppfattning är att specialdestinering av måltyper till viss domstol som huvudregel bör undvikas (se t.ex. prop. 2008/09:165 s. 105 och betänkande Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol, SOU 2010:44). Fördelarna med att alla domstolar handlägger alla typer av mål är nämligen att alla domstolar får en hög och allmän kompetens. Denna huvudregel anses dock kunna frångås i undantagsfall om det finns speciella skäl. Koncentration av mål är enligt ett ändamålsenligt sätt att uppnå särskild kompetens. Även Regeringen har accepterat att koncentration i vissa undantagssituationer kan komma i fråga i syfte att säkerställa att mål och ärenden i domstol avgörs effektivt och med hög kvalitet. (se Förslag till statens budget , prop. 2011/12:1, Utgiftsområde 4, s. Det råder ingen tvekan om att handläggningen av klandermålen kräver särskild kompetens. Enligt utredningens förslag blir skriftligt förfarande huvudregeln i klandermål. Parterna kommer således inte att behöva komma till domstolen i samma omfattning som om handläggningen förutsatte muntliga förhandlingar. Det skäl som var avgörande 1999 är därför inte lika framträdande som Till detta kommer att direktiven lägger stor vikt vid snabbheten och effektiviteten i klanderprocessen. Utredningens statistiska undersökning visar att antalet klandermål vid är ojämförligt mycket större än vid de övriga hovrätterna tillsammans. Det betyder att de övriga hovrätterna inte har möjlighet att förvärva samma vana som vid de ofta mycket intrikata processrättsliga problem som uppkommer i mål av detta slag. Mot denna bakgrund skulle det vara ägnat att främja snabbheten och effektiviteten i klandeförfarandet om målen koncentreras till . De särskilda insatser som behöver göras för att målen ska kunna handläggas på engelska synes dessutom inte lämpligen kunna spridas till alla hovrätter med hänsyn till det förhållandevis blygsamma antalet klandermål med utländska parter som förekommer i andra hovrätter än . Det anförda talar med styrka för att avsteg ska göras från huvudprincipen att alla hovrätter ska handlägga alla typer av mål och att klandermålen i stället ska koncentreras till . Utredningen förordar denna lösning. 6.3Ogiltighets- och klandergrunder m.m. Utredningen har fått i uppgift att överväga om förutsättningarna för att angripa en skiljedom i domstol bör förändras. I direktiven pekas därvid särskilt på risken för att en förlorande part angriper en skiljedom i syfte att fördröja verkställigheten trots att han eller hon inser att det inte finns några förutsättningar för framgång. Utredningen instämmer i att det inte sällan torde förekomma att talan om upphävande av en skiljedom förs av den förlorande parten trots att utsikten till framgång är tämligen liten. Orsaken är nog inte främst att parten önskar fördröja verkställigheten; en skiljedom kan ju för övrigt verkställas utan hinder av att klandertalan väcks, såvida inte hovrätten meddelar inhibitionsbeslut. Det vanligaste skälet är snarare att parten spekulerar i möjligheten att åstadkomma en förlikning på bättre villkor än skiljedomen och därvid vill utnyttja klandret som påtryckningsmedel (jfr s. 587). Dessa olägenheter kommer man nog aldrig från. Enligt utredningens mening är reglerna om upphävande av skiljedomar i det stora hela ändamålsenliga.