sou · H3B363 · 2015-06-17 00:00:00 — Även i dessa fall avser straffansvaret olika typer av förberedande gärningar till terroristbrott eller annan särskilt allvarlig brottslighet. Den risk för fullbordat brott som en resa innebär kan skilja sig åt beroende på hur nära förestående detta brott är och på hur stor den konkreta risken för fullbordan är. En resa som genomförs i avsikt att begå t.ex. ett terroristbrott är också som utgångspunkt mer straffvärd än en resa som företas för att förbereda sådan brottslighet. Straffvärdet kan också vara beroende av vilken typ av brott som gärningsmannen avser att begå (som framgått omfattar begreppet särskilt allvarlig brottslighet ganska olikartade gärningar). Även med beaktande av möjligheterna att i vissa fall döma för förberedelse eller stämpling till terroristbrott, bör straffskalan utformas på så sätt att den möjliggör en adekvat straffmätning i alla fall. En straffskala om högst fängelse kan anses ge detta utrymme. Sammanfattningsvis föreslås att straffet ska vara fängelse i högst . Enligt huvudregeln för påföljdsval i 30 kap. 4 § ska rätten vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Innebörden av bestämmelsen är att fängelse ska användas i sista hand och att de omständigheter som anges i 29 kap. 5 §, s.k. billighetsskäl, allmänt sett talar emot fängelse. Därmed har villkorlig dom och skyddstillsyn SOU 2015:63 Genomförande av resolutionen i svensk rätt företräde, i vart fall så länge brottsligheten inte har ett straffvärde som motsvarar fängelse . Av andra stycket i 30 kap. 4 § följer emellertid att också i det fallet att straffvärdet inte i sig motiverar fängelse kan fängelse ändå väljas som påföljd om den tilltalade har gjort sig skyldig till brott, eller om skäl föreligger med hänsyn till brottslighetens art. Därmed finns möjligheter att särbehandla ett brott på grund av dess art och för domstolen att göra avsteg från huvudregeln att i första hand välja en annan påföljd än fängelse. Ett inte obetydligt antal brottstyper har pekats ut som brott av sådan art att de i detta avseende ska särbehandlas. Det har ansetts att detta i första hand är en uppgift som åligger lagstiftaren (prop. 1987/88:120 s. 75) och att tillämparen ska vara försiktig med att utan uttryckligt stöd i förarbetena genom rättsutveckling i praxis med hänvisning till brottslighetens art särbehandla ytterligare brottstyper (se bl.a. NJA 1995 s. 80, NJA 2002 s. 265 och NJA 2014 s. 559), även om det inte är uteslutet (jfr bl.a. NJA 2009 s. 559). Särbehandling med hänsyn till brottets art har också rent allmänt kommit att kritiseras (se t.ex. betänkande Nya Påföljder, SOU 2012:34 del 2 s. 122 och 146). Det är mot denna bakgrund lämpligt att beröra frågan om eventuell särbehandling i detta avseende när det gäller förslag till ny straffrättslig reglering avseende resor. Resolutionen, som föreslås genomföras genom bl.a. straffbestämmelser om terrorismresor, ger uttryck för världssamfundets uppfattning att rekrytering till organisationer som ägnar sig åt terrorismrelaterad verksamhet, t.ex. ISIL, ANF eller andra grupper med anknytning till , utgör ett allvarligt hot mot fred och säkerhet. Ett straffbeläggande av resor som främjar sådan verksamhet motiveras därmed av den ökade risk för terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet som sådana resor innebär. Terrorism utgör ett av de allvarligaste hoten mot demokratin, det fria utövandet av mänskliga rättigheter och den ekonomiska och sociala utvecklingen. Det är således fråga om brottslighet som i grunden allvarligt hotar ett fungerande samhälle. Det straffansvar som föreslås gälla för resor förutsätter att resan begås med en terrorismrelaterad avsikt. Även om det, i likhet med vad som gäller för brott enligt rekryteringslagen, är fråga om ett straffbeläggande av gärningar på ett tidigt stadium är således syftet med dessa straff- Genomförande av resolutionen i svensk rätt bestämmelser ytterst att förhindra mycket allvarlig brottslighet. På ett allmänt plan kan ifrågasättas om det är rimligt att mer generellt ingripa mot brottslighet som företas i terrorismsyfte med icke frihetsberövande påföljder. Det kan därför finnas anledning att, trots den kritik som kan riktas mot det institut som går under namnet brottslighetens art, i påföljdshänseende särbehandla denna typ av brottslighet med direkt anknytning till terrorism. För terrorismresor, liksom för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning till särskilt allvarlig brottslighet, bör därför finnas skäl att bestämma påföljden till fängelse, även om straffvärdet i sig inte skulle motivera det och den tilltalade inte heller tidigare begått brott i sådan utsträckning att det av den anledningen är uteslutet att döma till en annan påföljd. Styrkan i fängelsepresumtionen måste emellertid i sådana fall bestämmas av omständigheterna i det enskilda fallet. Förhållandet till annan lagstiftning Som redovisats i avsnitt 5.2.2 kan den föreslagna straffbestämmelsen träffa gärningar som i vissa fall även kan vara straffbara som försök, förberedelse eller stämpling till terroristbrott. Det kan också bli aktuellt att döma för osjälvständiga former av brottsbalksbrott som t.ex. mord, dråp, människorov, olaga frihetsberövande och mordbrand. Syftet med den föreslagna straffbestämmelsen är i första hand att säkerställa att svensk lagstiftning lever upp till resolutionens krav. Däremot ska bestämmelsen primärt inte ha företräde framför terroristbrottslagen och . För det fall en gärning är belagd med samma eller strängare straff i någon av dessa lagar ska det således inte dömas till ansvar enligt den föreslagna bestämmelsen. Bestämmelsen i 8 § rekryteringslagen ska därför vara tillämplig även i förhållande till det här föreslagna resebrottet. Genomförande av resolutionen i svensk rätt 7.2.3En ny straffbestämmelse om resor i avsikt att ge eller motta utbildning för särskilt allvarlig brottslighet Förslag: Det införs ett särskilt straffansvar för de gärningar som omfattas av resolutionen såvitt avser personer som reser i syfte att ge eller ta emot terroristträning. En ny straffbestämmelse införs i lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet. Bestämmelsen ska omfatta den som, i avsikt att meddela eller motta instruktioner enligt 5 eller 5 a §, reser till ett annat land än det land där han eller hon är medborgare. För brottet döms till fängelse i högst . Det döms inte till ansvar om det funnits endast obetydlig fara för att gärningen skulle leda till förövande av särskilt allvarlig brottslighet eller om gärningen med hänsyn till andra omständigheter är att anse som ringa. Om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i eller i lagen (2003:148) om straff för terroristbrott döms det inte till ansvar enligt den föreslagna bestämmelsen. Bedömning: Försök, förberedelse och stämpling bör inte straffbeläggas. Skälen för förslagen och bedömningen Som behandlats i avsnitt 5.2.3 kan svensk rätt, vad gäller resor som sker i syfte att ge eller ta emot terroristträning, inte fullt ut anses uppfylla kraven i resolutionen. Att utbilda annan för terrorism utgör brott enligt bestämmelsen om utbildning i 5 § rekryteringslagen. Genom det förslag som behandlas i avsnitt 7.2.1 föreslås att även mottagande av sådan utbildning ska kriminaliseras genom en särskild bestämmelse. I avsnitt 7.2.2 har beskrivits de skäl som, utöver resolutionens folkrättsligt bindande karaktär, talar för respektive emot att resor som sker i avsikt att begå eller förbereda särskilt allvarlig brottslighet kriminaliseras. De överväganden som redovisas där får i allt Genomförande av resolutionen i svensk rätt väsentligt anses vara giltiga även i fråga om resor som begås i avsikt att ge eller motta instruktioner för särskilt allvarlig brottslighet. Därutöver kan konstateras att denna typ av utbildning utgör en konkret och påtaglig risk för att terroristbrott eller annan särskilt allvarlig brottslighet ska inträffa. Den föreslagna bestämmelsen om mottagande av utbildning förutsätter inte att eleven och läraren träffas, även om straffansvaret kräver att personerna varit i någon form av kontakt med varandra. Utbildningen kan förmedlas t.ex. över internet, förutsatt att rekvisiten i övrigt är uppfyllda. I många fall sker emellertid utbildningen i träningsläger. Dessa torde i princip alltid vara belägna utanför och ofta i länder där det pågår eller har pågått en väpnad konflikt. finns sådana läger i bl.a. , , , , och . Genom att förhindra resor till denna typ av läger kan den ökade risken för särskilt allvarlig brottslighet som sådan utbildning utgör minskas. Sammanfattningsvis föreslås att en sådan resa som omfattas av resolutionens krav kriminaliseras. Detta bör, i likhet med vad som föreslås för resor i avsikt att begå eller förbereda särskilt allvarlig brottslighet, ske genom en särskild straffbestämmelse. Vad bör straffansvaret omfatta? Resolutionen uppställer krav på att resor i syfte att ge eller ta emot terroristträning ska utgöra brott. Vad som i detta sammanhang avses med resa har behandlats i avsnitt 7.2.2 och detsamma ska gälla här. Avgörande för straffansvaret, liksom när det gäller resor i avsikt att begå eller förbereda särskilt allvarlig brottslighet, är avsikten med resan. Som beskrivits ovan avser resolutionen att träffa resor som sker i avsikt att, som elev eller lärare, delta i terroristträning. Vad som avses med sådan träning har behandlats i avsnitt 5.2.1. Den slutsats som redovisas där innebär att begreppet terroristträning kan jämställas med meddelande respektive mottagande av sådana instruktioner som avses i 5 § och förslag till 5 a § i rekryteringslagen. För straffansvar krävs därmed att resenären har uppsåt inte bara till själva resan utan även till att begå ett sådant brott som omfattas av någon av nämnda bestämmelser i rekryteringslagen. Genomförande av resolutionen i svensk rätt Sammanfattningsvis föreslås att den som, i avsikt att meddela eller motta instruktioner enligt 5 eller 5 a § rekryteringslagen, reser till ett annat land än det land där han eller hon är medborgare döms för brott. När det gäller frågan om försök till sådan resa bör kriminaliseras hänvisas till det resonemang och den bedömning som gjorts i avsnitt 7.2.2. Därmed föreslås inte ett försöksansvar för nu aktuella resor. Detsamma gäller förberedelse- och stämplingsansvar. Bestämmelsens placering och därmed sammanhängande frågor En bestämmelse som straffbelägger resor i avsikt att meddela eller motta utbildning för terrorism kan lämpligen placeras i direkt anslutning till de två bestämmelser vartill det hänvisas, dvs. Det är vidare lämpligt att straffansvaret för denna typ av resa regleras samlat med det som i avsnitt 7.2.2 föreslås gälla för resor som genomförs i avsikt att begå eller förbereda särskilt allvarlig brottslighet. Genom denna placering kommer även bestämmelserna om ansvarsfrihet vid ringa fall i 7 § och subsidiaritetsregeln i 8 § att bli tillämpliga, jfr avsnitt 7.2.2. Som nämnts utgör resor som sker i avsikt att meddela eller motta utbildning för terrorism en ökad risk för att särskilt allvarlig brottslighet ska komma till stånd. är det fråga om gärningar på ett tidigt stadium i förhållande till t.ex. fullbordat terroristbrott. Resan utgör alltså närmast någon form av förberedelse till ett brott (utbildningen) som i sin tur har karaktären av förberedelse (till t.ex. ett terroristbrott). Som utgångspunkt återstår flera moment innan fullbordad särskilt allvarlig brottslighet har inträffat. Faran för fullbordat brott kan emellertid skilja sig åt mellan olika resegärningar beroende på karaktären på den utbildning som resenären har för avsikt att delta i. Brottsligheten kan även vara olika nära förestående beroende på om man har för avsikt att utbilda sig själv eller någon annan. Straffskalan måste därför utformas på ett sätt som ger utrymme för en nyanserad straffmätning i varje fall. Genomförande av resolutionen i svensk rätt Vid utformningen av straffskalan måste även hänsyn tas till den straffskala som gäller för meddelande och mottagande av utbildning i rekryteringslagen. För normalbrottet föreskrivs för meddelande av utbildning fängelse i högst och samma straffskala föreslås gälla för mottagandebrottet, se avsnitt 7.2.1. En självskriven jämförelse är också det resebrott som föreslås i avsnitt 7.2.2. Även för detta brott föreslås en straffskala om fängelse i högst . Inte sällan kan avsikten med en resa vara både att t.ex. förbereda ett terroristbrott och att delta i utbildning, som lärare eller elev. Förberedelsen kanske är avsedd att ske just genom utbildningsåtgärder. Detta utgör ett tungt vägande skäl för att straffskalan för båda typer av straffbara resor ska vara densamma, även om straffansvaret i detta fall avser gärningar som kan sägas ligga ”längre bort” från t.ex. fullbordat terroristbrott än vad resor som genomförs i avsikt att begå eller förbereda särskilt allvarlig brottslighet som utgångspunkt gör. Vid en sammantagen bedömning föreslås därför att straffskalan bestäms till fängelse i högst . Vad som anförts i avsnitt 7.2.2 om påföljdsval har relevans även i förhållande till detta brott. 7.2.4En ny straffbestämmelse om finansiering av terrorismresor Förslag: Det införs ett särskilt straffansvar för de gärningar som omfattas av resolutionen såvitt avser finansiering av resor som sker i syfte att begå, planera, förbereda eller delta i terroristhandlingar eller ge eller få terroristträning. En ny straffbestämmelse införs i lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet. Bestämmelsen ska omfatta den som samlar in, tillhandahåller eller tar emot pengar eller annan egendom i syfte att egendomen ska användas eller med vetskap om att den är avsedd att användas för att genomföra en resa som avses i 5 b § lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet. För brottet döms till fängelse i högst . I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Genomförande av resolutionen i svensk rätt Om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i eller lagen (2003:148) om straff för terroristbrott ska det inte dömas till ansvar enligt bestämmelsen. Sådan brottslighet som avses i artikel 2 i konventionen om bekämpande av nukleär terrorism läggs till i uppräkningen i 2 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall. Bedömning: Försök bör inte straffbeläggas. Skälen för förslagen och bedömningen I avsnitt 5.2.4 har redovisats i vilken omfattning svensk rätt lever upp till kravet i resolutionens paragraf 6 b, dvs. att direkt eller indirekt tillhandahållande eller insamling av tillgångar, av en stats medborgare eller på en stats territorium, i syfte att de ska användas, eller med vetskap om att de är avsedda att användas, för att finansiera en persons resa till en annan stat än den där personen har sin hemvist eller är medborgare, i sådant syfte som anges under paragraf 6 a, ska utgöra brott. I samma avsnitt har bedömningen gjorts att en sådan gärning i vissa fall kan anses utgöra förberedelse till terroristbrott enligt terroristbrottslagen eller finansieringsbrott enligt finansieringslagen, i vart fall då resan som finansieringen avser utgör ett led i eller en förutsättning för terroristbrott eller särskilt allvarlig brottslighet. För att fullt ut uppfylla resolutionens krav krävs dock lagstiftningsåtgärder. Att motverka förekomsten av terrorismrelaterad brottslighet genom att förhindra finansieringen av den har uppmärksammats av det internationella samfundet, särskilt sedan händelserna . Finansieringskonventionen, som genomförts genom finansieringslagen, är ett led i detta arbete. Li- kaså på området, se vidare kapitel 8. Syftet med konventionen, som i likhet med resolutionen utgör ett FN-instrument, är ytterst detsamma som med resolutionen, dvs. att motverka och förhindra att terrorismrelaterad brottslighet be- Genomförande av resolutionen i svensk rätt Konventionen kan därför vara en naturlig utgångspunkt vid tolkningen av resolutionens kriminaliseringskrav. Vad först gäller frågan om vilka typer av finansieringshandlingar som enligt resolutionen ska vara straffbara är de desamma som enligt finansieringskonventionen såtillvida att tillhandahållande och insamlande av tillgångar omfattas av båda instrumenten. Därutöver har finansieringskonventionens krav på att vissa osjälvständiga brottsformer ska kunna bestraffas genomförts genom att det enligt finansieringslagen även utgör ett brott att ta emot pengar eller andra tillångar. Motsvarande krav finns inte i resolutionen. Det kan emellertid ändå finnas anledning att låta straffansvaret för finansiering av resor omfatta sådana gärningar. Det skulle bl.a. göra det möjligt att döma även den som tar emot pengar i syfte att främja annans resa. Vidare skulle en person som tagit emot pengar för att finansiera en egen resa, men där resan ännu inte påbörjats eller inte kan anses utgöra ett led i t.ex. ett terroristbrott, kunna dömas. Mot bakgrund av resolutionens syfte att förebygga, motverka och förhindra att terrorismresor kommer till stånd kan det anses rimligt att även sådan finansiering ska kunna bestraffas. Därtill kommer att det finns stora fördelar med att utforma bestämmelsen i överensstämmelse med det befintliga finansieringsbrottet, som även föreslås omfatta motsvarande finansieringsåtgärder när dessa sker med vetskap om att egendomen är avsedd för en person eller en sammanslutning av personer som begår, försöker begå, förbereder eller medverkar till särskilt allvarlig brottslighet, se kapitel 8. Det kan annars uppstå svårigheter vid tillämpningen, särskilt eftersom det i vissa fall kan vara svårt att i ett tidigt skede avgöra om en gärning faller under det ena eller det andra straffstadgandet. Avgörande för straffansvar är syftet med finansieringen, dvs. att den avser en sådan terrorismresa som föreslås införas i 5 b § rekryteringslagen. En hänvisning bör därför ske till denna bestämmelse. Därmed föreslås straffansvaret omfatta den som samlar in, tillhandahåller eller tar emot pengar eller annan egendom i syfte att egendomen ska användas eller med vetskap om att den är avsedd att användas för att genomföra en resa som avses i 5 b § rekryteringslagen. Bestämmelsen bör placeras i omedelbar anslutning till finansieringsbrottet i finansieringslagen. Resolutionen uppställer inget krav på att försök till resefinansiering ska utgöra brott och det finns, i likhet med de resonemang Genomförande av resolutionen i svensk rätt som förts i avsnitt 7.2.2, heller inga skäl som talar tillräckligt starkt för detta. En sådan gärning ska därför inte kriminaliseras. På motsvarande sätt som gäller för finansieringsbrottet bör det finnas en möjlighet att i ringa fall kunna göra undantag från straffansvaret. Visserligen finns det ingen uttrycklig sådan möjlighet i resolutionen men ett undantag av det slaget kan inte anses stå i strid med dess övergripande syfte och ändamål. Det kan också hävdas att medlemsstaters möjligheter att beakta nationella principer om t.ex. proportionalitet vid genomförande av resolutionens krav inte torde vara mer begränsade än vad som kan anses gälla i förhållande till finansieringskonventionen. Vid genomförandet av den senare infördes ett sådant undantag trots att någon uttrycklig möjlighet till detta inte finns i konventionen (prop. 2001/02:149 s. 45). Det föreslås därför ett undantag från straffansvar vid ringa fall. Undantaget avser i första hand finansiering genom mycket begränsade belopp. Finansiering av terrorismresor utgör en form av utvidgat förberedelse- och medverkansansvar till detta brott. Även resan som sådan utgör emellertid en form av förberedelse till särskilt allvarlig brottslighet eller till meddelande eller mottagande av utbildning för sådan brottslighet. Det innebär att finansieringen i många fall kan sägas ligga långt från fullbordad särskilt allvarlig brottslighet. Detta bör givetvis beaktas vid utformningen av straffskalan. Den mest näraliggande jämförelsen i fråga om straffskala är den som gäller för finansieringsbrottet i finansieringslagen, dvs. fängelse i högst , eller om brottet är grovt, i lägst och högst . Finansieringsbrottet träffar emellertid gärningar där egendomen är avsedd att användas för att begå särskilt allvarlig brottslighet medan ansvar för finansiering av terrorismresor träffar bl.a. resor som begås i avsikt att meddela eller motta utbildning för särskilt allvarlig brottslighet, vilket ligger längre bort från den fullbordade brottsligheten. Detta, och det faktum att straffskalan för fullbordat utbildningsbrott är fängelse i högst , talar för att straffskalan borde vara mer begränsad än den som gäller för finansieringsbrottet. Å andra sidan kan den föreslagna Genomförande av resolutionen i svensk rätt bestämmelsen även omfatta gärningar som är lika straffvärda som de som träffas av finansieringsbrottet, t.ex. om resan företas i avsikt att begå särskilt allvarlig brottslighet. Straffskalan bör utformas på ett sätt som möjliggör en adekvat påföljd även i dessa fall. Sammanfattningsvis föreslås därför att straffet för finansiering av terrorismresor ska vara fängelse i högst . För finansieringsbrottet finns, som ovan redovisats, en särskild straffskala för grovt brott. Med beaktande av att de mest allvarliga fallen av finansiering av terrorismresor, t.ex. finansiering av en resa som företas i avsikt att begå särskilt allvarlig brottslighet, i många fall kan utgöra finansieringsbrott finns inte skäl att införa en särskild straffskala för grovt brott. I sammanhanget beaktas även att finansieringsbrottet föreslås omfatta finansiering som sker med vetskap om att egendomen är avsedd för en person eller en sammanslutning av personer som begår, försöker begå, förbereder eller medverkar till särskilt allvarlig brottslighet, se kapitel 8. Förhållandet till annan lagstiftning m.m. Som redovisats i avsnitt 5.2.4 kan den föreslagna straffbestämmelsen träffa gärningar som även är straffbara som förberedelse till terroristbrott eller som finansieringsbrott enligt finansieringslagen. Syftet med den föreslagna straffbestämmelsen är att i de delar dessa bestämmelser inte är tillämpliga säkerställa att gärningarna är straffbara och att svensk lagstiftning därigenom lever upp till resolutionens krav. Avsikten med den föreslagna regleringen är alltså att denna ska komplettera och inte ersätta de existerande bestämmelserna. Om det i terroristbrottslagen eller föreskrivs samma eller strängare straff för gärningen än vad som följer av den föreslagna bestämmelsen ska således dessa regler tillämpas. Subsidiaritetsbestämmelsen i 5 § finansieringslagen ska därför ändras till att omfatta även resefinansiering. Det görs även en redaktionell ändring i bestämmelsen. Konkurrens kan även uppstå i förhållande till finansieringsbrottet (se även förslag som lämnas i kapitel 8). Som utgångspunkt ska inte dömas för båda brotten utan för finansieringsbrott. Denna situation får emellertid lösas i varje enskilt fall genom tillämpning Genomförande av resolutionen i svensk rätt av sedvanliga konkurrensregler. Detsamma gäller om straffansvar enligt 8 § sanktionslagen aktualiseras (prop. 2001/02:149 s. 48). Genom att den föreslagna straffbestämmelsen placeras i finansieringslagen blir även bestämmelserna om penningbeslag i 8 och 9 §§ tillämpliga. Vad gäller bestämmelsen om domsrätt i 6 § behandlas den särskilt i avsnitt 7.3. Utvidgning av vad som avses med särskilt allvarlig brottslighet Straffansvaret för resefinansiering föreslås omfatta alla former av straffbara terrorismresor.