sou · H3B347 · 2015-05-18 00:00:00 — Bestämmelserna genomför till viss del artikel 36 för de bestämmelser som inte omfattas av tillsyn enligt 13 kap. och behandlas i avsnitt 14.5.2. I första stycket finns bestämmelser om skadeståndsskyldighet för en styrelseledamot eller den verkställande direktören i en kollektiv förvaltningsorganisation. Ansvaret inträder om en sådan person uppsåtligen eller av oaktsamhet skadar den kollektiva förvaltnings- organisationen, en medlem, en rättighetshavare eller någon annan genom överträdelse av denna lag, med undantag för de bestäm- melser som omfattas av tillsyn enligt 13 kap. Skadeståndsansvaret kompletterar sådan skadeståndsskyldighet som följer av annan lagstiftning, t.ex. i befintlig associationsrättslig lagstiftning. I likhet med skadeståndsansvar enligt den allmänna associations- rättsliga lagstiftningen gäller som utgångspunkt att styrelseledamöter och VD i en kollektiv förvaltningsorganisation är skyldiga att omsorgsfullt och lojalt uppfylla de uppgifter som följer med denna ställning. Utgångspunkten är att sådana s.k. organledamöter står i ett direkt sysslomannaförhållande till den kollektiva förvaltnings- organisationen. Organledamöterna är följaktligen gentemot den kollektiva förvaltningsorganisationen skyldiga att vid fullgörandet av sitt uppdrag iaktta den omsorg som krävs för en syssloman i allmänhet. Om organledamöterna uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter och därigenom tillfogar associationen skada, ska de ersätta skadan. Såväl åtgärder som underlåtenhet omfattas av skadeståndsansvaret. För att avgöra om uppsåt eller oaktsamhet och erforderligt orsakssamband mellan handlingen/under- låtenhet och skada föreligger får man tillämpa allmänna skadestånds- rättsliga principer. I regel torde en organledamot ha uppträtt till- räckligt aktsamt om han eller hon har följt tillämplig associations- rättslig lagstiftning, bestämmelserna i lagen om kollektiv rättighets- förvaltning och associationens stadgar. Bestämmelserna omfattar även skadeståndsansvar i förhållande till tredje man, vilket framgår att hänvisningen till ”en rättighets- havare eller någon annan”. Ansvaret förutsätter att skadan tillfogats uppsåtligen eller av oaktsamhet genom överträdelse av lagen om kollektiv rättighetsförvaltning eller stadgar. Utöver att tredje man har skadats genom sådant vårdslöst eller uppsåtligt handlande eller underlåtenhet, krävs dessutom att den överträdda regeln ska ha till syfte att skydde den tredje man som är skadelidande. till skadestånd sanktionerar således sådana regler och föreskrifter i stadgar som har till syfte att skydda sådan tredje man. För ansvar förutsätts att det föreligger adekvat kausalitet mellan liden skada och skadegörande handling. I andra stycket finns bestämmelser om jämkning av skadestånd enligt första stycket. Bestämmelsen överensstämmer med förut- sättningar för jämkning av skadestånd i den allmänna associations- rättsliga lagstiftningen. I tredje stycket finns bestämmelser om vad som gäller i situationer med flera skadeståndsskyldiga. Bestämmelsen överensstämmer med förutsättningar för solidariskt ansvar och regressrätt i den allmänna associationsrättsliga lagstiftningen. I fjärde stycket finns bestämmelser om att det som föreskrivs i den allmänna associationsrättsliga lagstiftningen om förutsättningar för en förening, ett europakooperativ eller ett bolag att väcka talan mot associationens styrelsemedlemmar eller verkställande direktör gäller även för en skadeståndstalan enligt denna lag. Med detta åsyftas närmast reglerna om ansvarsfrihet och preskription m.m. i 13 kap. 5 och 66 §§ föreningslagen samt 29 kap. 7–14 §§ aktiebolagslagen. I stycket finns också bestämmelser om att sådana förut- sättningar för att väcka talan som följer av andra regler också gäller. Detta tar närmast sikte på icke lagfästa regler som kan finnas för ideella föreningar. 13 kap. 1 § Paragrafen innehåller bestämmelser om registreringsskyldighet för kollektiva förvaltningsorganisationer. Bestämmelserna föranleds inte direkt av direktivet och behandlas i avsnitt 14.7.2. I 9 § andra stycket finns bestämmelser om föreskrifter om ingivning av anmäl- ningar i registreringsärenden. 13 kap. 2 § Paragrafen innehåller bestämmelser om tillsyn över kollektiva förvaltningsorganisationer. Bestämmelserna genomför till viss del artikel 36 i direktivet och behandlas i avsnitt 14.4.2. I första stycket anges att är registreringsmyndighet för och har tillsyn över kollektiva förvalt- ningsorganisationer. Tillsynen omfattar att verksamheten drivs enligt 6 kap. 5–7 §§, 7–8 kap., 10 kap. 5 och 6 §§ samt 11 kap. 2, 7–14 §§. Tillsynen innebär att verket ska övervaka (granska) att de nämnda bestämmelserna efterlevs av de kollektiva förvaltningsorganisa- tionerna. Tillsynen ska vara inriktad på systemtillsyn, dvs. granskning av de kollektiva förvaltningsorganisationernas egna lednings- och kontrollsystem – inte den operativa verksamheten som sådan. behöver inte agera på påståenden om överträdelser som förs fram av enskilda, t.ex. en rättighets- havare, en medlem eller an användare, om det inte framstår som motiverat. Verkets skyldighet att ingripa i vissa fall framgår av 4– 6 §§. I andra stycket finns bestämmelser om att Patent- och registrerings- verkets tillsyn även omfattar att kollektiva förvaltningsorganisationer upprättar och offentliggör årliga insynsrapporter och håller dem tillgängliga enligt 10 kap. 7 § och 8 § tredje stycket. 13 kap. 3 § Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet för kollektiva förvaltningsorganisationer att lämna de upplysningar om sin verksamhet som Patent- och registrerings- verket begär. Bestämmelserna genomför till viss del artikel 36 i direktivet och behandlas i avsnitt 14.10. De upplysningar som de kollektiva förvaltningsorganisationerna efter begäran ska lämna till tillsynsmyndigheten ska falla inom ramen för tillsynsområdet, dvs. de bestämmelser som nämns i 2 § första stycket. Uppgifterna ska i regel innehålla redogörelser och annan information som gör det möjligt för tillsynsmyndigheten att bedöma om organisationerna efterlever de aktuella bestäm- melserna. I 9 § finns bestämmelser om bemyndiganden i fråga om vilka upplysningar som ska lämnas till tillsynsmyndigheten. 13 kap. 4 § Paragrafen innehåller bestämmelser om möjlighet för tillsyns- myndigheten att ingripa mot kollektiva förvaltningsorganisationer. Bestämmelserna genomför till viss del artikel 36 i direktivet och behandlas i avsnitt 14.10. Bestämmelserna innebär att tillsynsmyndigheten ska ingripa om en kollektiv förvaltningsorganisation inte har ingivit anmälan enligt 1 §, inte har lämnat upplysningar enligt 3 §, eller har åsidosatt sina skyldigheter enligt de bestämmelser som myndigheten utövar tillsyn över enligt 2 §. 13 kap. 5 § Paragrafen innehåller bestämmelser om möjlighet för tillsyns- myndigheten att ingripa mot kollektiva förvaltningsorganisationer enligt 4 § genom utfärdande av föreläggande att vidta rättelse , genom förbud eller genom anmärkning. Bestämmelserna genomför till viss del artikel 36 i direktivet och behandlas i avsnitt 14.10. 13 kap. 6 § Paragrafen innehåller bestämmelser om möjlighet för tillsyns- myndigheten att avstå från ingripande. Bestämmelserna genomför till viss del artikel 36 i direktivet och behandlas i avsnitt 14.4.2. får avstå från ingripande i tre situationer. Den första situationen är att en överträdelse är ringa eller ursäktlig. Den andra situationen är att den kollektiva förvaltningsorganisa- tionen gör rättelse, t.ex. efter att myndigheten lämnat en begäran enligt 3 §. Den tredje situationen är att någon annan myndighet har vidtagit åtgärder mot organisationen och dessa åtgärder bedöms tillräckliga. 13 kap. 7 § Paragrafen innehåller bestämmelser om möjlighet för tillsyns- myndigheten att förena ett föreläggande eller förbud, som meddelats med stöd av denna lag, med vite. Bestämmelserna genomför till viss del artikel 36 i direktivet och behandlas i avsnitt 14.10. 13 kap. 8 § Paragrafen innehåller bestämmelser om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avgifter för tillsynsmyndighetens verksamhet som sker med stöd av denna lag. Bestämmelserna föranleds inte av någon bestämmelse i direktivet och behandlas i avsnitt 14.9.2. 13 kap. 9 § Paragrafen innehåller bestämmelser om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om ingivning av anmälningar enligt 1 § och om vilka upplysningar en kollektiv förvaltningsorganisation ska lämna till tillsynsmyndigheten enligt 3 §. Bestämmelserna genomför delvis artikel 36 i direktivet och behandlas i avsnitt 14.7.2 och 14.10. 13 kap. 10 § Paragrafen innehåller bestämmelser om att beslut av tillsyns- myndigheten i enskilda fall enligt denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelserna föranleds inte direkt av någon bestämmelse i direktivet och behandlas i avsnitt 14.11. En förutsättning för att ett beslut ska få överklagas är att det har karaktären av ett skriftligt uttalande, att beslutet inte är en myndighets faktiska handlade och at beslutet inte har alltför obetydlig verkan för parter eller andra. Den allmänna regeln i 22 § förvaltningslagen om vem som har rätt att överklaga gäller. Ett beslut får alltså överklagas av den som beslutet angår om det har gått honom eller henne emot. Ett beslut kan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol med krav på prövningstillstånd hos kammarrätten. 13 kap. 11 § Paragrafen innehåller bestämmelser om att tillsynsmyndigheten ska samarbeta och utbyta information med behöriga myndigheter och Europeiska kommissionen. Bestämmelserna genomför artiklarna 37 och 38 i direktivet och behandlas i avsnitt 14.4.2. 13 kap. 12 § Paragrafen innehåller bestämmelser om att bestämmelserna i detta kapitel i förekommande fall ska tillämpas även i förhållande till vissa andra organisationer. Bestämmelserna genomför artiklarna 2.3, 2.4 och 36 i fråga om sådana organisationer m.m. och behandlas i avsnitt 14.4.2, 14.7.2, 14.9.2, 14.10. och 14.11. Bestämmelserna innebär att reglerna om registrering och tillsyn m.m. ska tillämpas på sådana enheter som direkt eller indirekt, helt eller delvis ägs eller kontrolleras av en kollektiv förvaltnings- organisation, förutsatt att enheterna bedriver en verksamhet som, om den skulle bedrivas av den kollektiva förvaltningsorganisa- tionen, skulle omfattas av bestämmelserna i detta kapitel (se 1 kap. 3 §). Bestämmelserna innebär också att bestämmelserna i detta kapitel ska tillämpas på s.k. oberoende förvaltningsorganisationer (se 1 kap. 18 §), men då endast i fråga om registreringsskyldigheten enligt 1 § och tillsynsmyndighetens tillsyn över organisationens skyldighet att tillhandahålla information enligt 10 kap. 5 § p. 1–3 och 5–7. Vidare gäller att registreringsskyldigheten enligt 1 § och den tillsyn som regleras i detta kapitel ska tillämpas på medlemmar i en kollektiv förvaltningsorganisation som är medlemmar som företräder rättighetshavare (”medlemsorganisationer”) för, i förkommande fall, deras efterlevnad av 7 kap. 9 och 10 §§. lag om ändring i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk 2a kap. 26 m § Första stycket har ändrats. Ändringarna behandlas i avsnitt 8.2.2, 12.2.1 och 12.2.2. Ändringarna innebär att det införs ett krav på att den organisation som inkasserar och träffar avtal om att sätta ned ersättningen ska vara en kollektiv förvaltningsorganisation enligt lagen om kollektiv rättighetsförvaltning. Om kravet inte är uppfyllt är organisationen inte behörig att inkassera privatkopierings- ersättningen. Genom hänvisningen kommer lagen om kollektiv rättighetsförvaltning att tillämpas på den kollektiva förvaltningen av ersättningen. Vidare har hänvisningen till att organisationen får göra avdrag för skälig ersättning för sina omkostnader strukits. Fortsättnings- vis kommer förutsättningarna för organisationen att göra avdrag från rättighetsintäkter, bl.a. för förvaltningskostnader, att omfattas av bestämmelserna i lagen om kollektiv rättighetsförvaltning (jfr 7 kap. 5 §). 2a kap. 26 p § Första och tredje stycket har ändrats. Ändringarna behandlas i avsnitt 8.2.2, 12.2.1 och 12.2.2. Ändringarna i första stycket innebär att det införs ett krav på att den organisation som kräver in ersättningen ska vara en kollektiv förvaltningsorganisation enligt lagen om kollektiv rättighetsförvalt- Om kravet inte är uppfyllt är organisationen inte behörig att kräva in följerättsersättningen. Genom hänvisningen kommer lagen om kollektiv rättighetsförvaltning att tillämpas på den kollektiva förvaltningen av ersättningen. Vidare har hänvisningen till att organisationen får göra avdrag för skälig ersättning för sina omkostnader strukits. Fortsättningsvis kommer förutsättningarna för organisationen att göra avdrag från rättighetsintäkter, bl.a. för förvaltningskostnader, att omfattas av bestämmelserna i lagen om kollektiv rättighetsförvaltning (jfr 7 kap. 5 §). Ändringarna i tredje stycket innebär att förutsättningarna för preskription kommer att kopplas till att organisationen har vidtagit de åtgärder för att identifiera och lokalisera rättighetshavare som anges i 7 kap. 6–8 §§ lagen (2016:xx) om kollektiv rättighetsförvalt- ning. 3a kap. 42 a § Första och andra styckena har ändrats. Ändringarna behandlas i avsnitt 8.2.2, 12.2.1 och 12.2.2. Ändringarna i första stycket innebär att det införs ett krav på att den organisation som utlöser avtalslicens ska vara en kollektiv förvaltningsorganisation enligt lagen om kollektiv rättighets- förvaltning. Om kravet inte är uppfyllt är organisationen inte behörig att utlösa avtalslicens. Genom hänvisningen kommer lagen om kollektiv rättighetsförvaltning att tillämpas på den kollektiva förvaltning av som sker med stöd av en avtalslicensbestämmelse. Ändringarna i andra stycket innebär att upphovsmän som inte företräds av organisationen alltid ska likställas med företrädda rättighetshavare i fråga om ersättnings som lämnas enligt avtalet och förmåner från organisationen vilka bekostas genom ersätt- ningen. 5 kap. 45 b § Första stycket har ändrats. Ändringarna behandlas i avsnitt 8.2.2, 12.2.1 och 12.2.2. Ändringarna innebär att det införs ett krav på att den organisation som kräver in ersättningen ska vara en kollektiv förvaltningsorganisation enligt lagen om kollektiv rättighets- Om kravet inte är uppfyllt är organisationen inte behörig att kräva in tilläggsersättningen. Genom hänvisningen kommer lagen om kollektiv rättighetsförvaltning att tillämpas på den kollektiva förvaltningen av ersättningen. Vidare har hänvis- ningen till att organisationen får göra avdrag för skälig ersättning för sina omkostnader strukits. Fortsättningsvis kommer förutsätt- ningarna för organisationen att göra avdrag från rättighetsintäkter, bl.a. för förvaltningskostnader, att omfattas av bestämmelserna i lagen om kollektiv rättighetsförvaltning (jfr 7 kap. 5 §). 5 kap. 47 § Tredje stycket har ändrats. Ändringarna behandlas i avsnitt 12.2.1 och 12.2.2. Ändringarna innebär att det införs ett krav på att de organisationer som framställer ersättningskraven ska vara kollektiva förvaltningsorganisationer enligt lagen om kollektiv rättighetsförvaltning. Därigenom kommer den lagen att tillämpas på den kollektiva förvaltningen av ersättning för vidaresändning som anges i paragrafen. 17.3Förslag till förordning om ändring av bilagan till offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) Punkten är ny och innebär att det i bilagan till offentlighets- och sekretessförordningen har gjorts ett tillägg. Förslaget behandlas i avsnitt 14.14. Genom tillägget omfattas utredning och tillsyn hos enligt lagen om kollektiv rättighetsförvaltning på upphovsrättsområdet av den sekretess som följer av 30 kap. 23 § i offentlighets- och sekretesslagen. Sekretessen gäller inte beslut i ärenden. Särskilt yttrande av experten Som ombud för IT- och telekomföretagen i utredningens expert- grupp önskar jag yttra mig särskilt över vissa delar i utredningens förslag. Tillsyn över 9 kap Utredningen har i förslaget till ny lag om kollektiva förvaltnings- organisationer föreslagit att reglerna om tillsyn inte ska omfatta den för användarna centrala artikeln 16 i direktivet, 9 kap i den föreslagna nya lagen. I flera EU:s medlemsstater finns system för tillstånd för och/eller tillsyn av kollektiva förvaltningsorganisationer. I finns inget av dessa och utredningen föreslår endast en begränsad ändring. Om den nya lagen varken innehåller ett effektivt tillsynssystem eller tillståndsförfarande så menar jag att inte kommer att leva upp till direktivets krav. Den nya lagen kommer inte heller att motsvara den svenska marknadens och användarnas förväntningar. Att som utredningen göra åtskillnad mellan s.k. rörelserättsliga och andra krav, och föreslå tillsyn avseende endast de förra, saknar stöd i direktivet. Jag menar att även 9 kap måste vara föremål för myndighets- tillsyn. Jag anser i första hand att är mest lämpad som myndighet för att utöva tillsyn över 9 kap. I andra hand, om PRV ska utöva såda tillsyn, bör detta ske i samarbete med . Utredningens förslag att PRV endast ges i uppdrag att följa utvecklingen vad gäller bestämmelserna som genomför artikel 16 är inte tillräckligt för införlivande av direktivet. Gränsdragningsfrågor avseende den nya lagens tillämpnings- område talar också för en tillsyn, då det är lämpligare att en förvalt- ningsmyndighet i första hand gör sådana bedömningar, snarare än domstol vars roll bör vara att överpröva sådana tillsynsbeslut. I det följande utvecklar jag skälen för mina slutsatser. Direktivets krav på införlivande av artikel 16 Det följer av direktivet (bland annat artikel 36 och skäl 50) att det måste finnas en myndighetskontroll för direktivets efterlevnad. Artikel 36 är inte fakultativ, och jag menar att det är uppenbart att artikeln inte medger en domstolsprövning i efterhand. Av skäl 50 framgår att kontrollen ska ske effektivt och skyndsamt. Sanktioner ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Det finns dessutom i direktivet en särskild artikel om domstolsprövning (artikel 35). Vidare framgår av artikel 36 att det ska finnas förfaranden för att bl.a. användarna ska kunna underrätta de berörda myndigheter som utsetts för tillsyn om verksamhet eller omständigheter som kan anses utgöra en överträdelse av bestämmelserna i nationell rätt. Med utredningens förslag är användaren vid överträdelser av lagens 9 kap. hänvisad till att väcka talan i den ordning som en normal domstolsprocess kräver. Jag har under utredningsarbetet illustrerat problemet med ett exempel som jag väljer att presentera även i detta särskilda yttrande. I den situation där en användare i en förhandling med en kollektiv förvaltningsorganisation inte har fått ta del av de kriterier som använts för fastställandet av en tariff, måste användaren väcka talan mot organisationen i domstol. Jag menar att det framgår av direktivet att det inte var avsett att användaren skulle tvingas tillgripa denna typ av omständliga åtgärd, med bland annat höga rättegångskostnader och tidsfördröjning som negativa konsekvenser. Av artiklarna 37 och 38 i direktivet framgår vidare att myndig- heten ska besvara frågor från myndigheter i andra länder samt samarbeta med Kommissionen i dess uppföljningsarbete på Dessa uppgifter, som inte rör rättskipning, omfattar även artikel 16. Utredningen har kommit fram till att sådant som inte rör rättskipning inte lämpligen läggs på domstol, och att detta talar emot att begränsa tillsynen till att omfatta endast de rörelserättsliga aspekterna i den nya lagen. Utredningen menar dock att det ändå är rimligt att exkludera sådana bestämmelser som reglerar civilrättsliga aspekter, däribland artikel 16 (9 kap), från tillsyn. Marknaden skulle ha stor nytta av myndighetstillsyn för att lösa en del av de problem som, av kostnads- och tidsskäl, inte är lämpliga att lösa i domstol. Långa förhandlingar och tvister är väldigt kostsamma. De leder också till osäkerhet och en fördröjning av lanseringen av nya tjänster på marknaden. Inte minst nya digitala tjänster riskerar att inte kunna lanseras utan risker för retroaktiva kostnader av oförutsebar storlek. Denna osäkerhet drabbar i slutändan konsumenterna. I direktivets skäl 1 framgår att lagstiftaren inom EU anser att en effektivare reglering av marknaden gynnar samtliga parter; ”på en inre marknad utan snedvridning av konkurrensen uppmuntrar skyddet för innovation och intellektuellt skapande även till investeringar i innovativa tjänster och produkter”. Min uppfattning är att är bäst lämpad för tillsyn av 9 kap. Av konkurrenslagen (2008:579) framgår att den har som ändamål att ”undanröja och motverka hinder för en effektiv konkurrens i fråga om produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter” och att har befogenhet att effektivt utöva tillsyn över efterlevnad (5 kap). I andra hand anser jag att PRV ska utöva tillsynen i samarbete med . Artikel 16 och dess eventuella civilrättsliga karaktär Jag anser inte att reglerna i 9 kap § i den nya lagen är av uteslutande civilrättslig natur. Reglerna har sitt ursprung i konkurrensrätten, och har tillkommit till stöd för användare som förhandlar om rättigheter med kollektiva förvaltningsorganisationer i dominer- ande ställning eller monopolställning. Även om 9 kap i viss mån även har bäring på civilrättsliga regler i Upphovsrättslagen så hindrar det inte att en myndighet kan uttala sig om huruvida vissa föreslagna licensvillkor och ersättning är förenliga med 9 kap. Denna typ av tillsyn sker hos t ex och () vars tillsyn också rör civilrättsliga förhållanden. PRVs möjliga tillsyn över 9 kap och överprövning Utredningen har föreslagit PRV som tillsynsmyndighet. Enligt min uppfattning kan PRVs tillsynsansvar utvidgas till att omfatta även 9 kap. (oaktat min primära inställning att vore bäst lämpad). Även om bestämmelsen rör civilrättsliga förhållanden hindrar det inte en myndighetstillsyn med system för över- prövning. Överprövning av PRVs beslut skulle i så fall lämpligen ske i domstol med kompetens inom immaterial- konkurrens- och marknadsrätt, d.v.s. antingen eller . I Ds 2014:2 föreslås en gemensam patent- och marknads- domstol för att samla mål som rör immaterial- konkurrens- och marknadsrätt. Skulle förslaget genomföras blir denna domstol en naturlig instans för överprövning för det fall PRV också tilldelas tillsynsansvar för 9 kap. i den nya lagen. I Ds 2014:2 behandlas frågan om prövning av myndighetsbeslut i allmän domstol. I promemorian ges flera exempel på att lagstiftaren låtit allmän domstol pröva mål efter överklagande från förvaltningsmyndighet, som exempel nämns överföringen av mål enligt plan och bygglagen från allmän förvaltningsdomstol till mark- och miljödomstol, som är särskilda domstolar inom de allmänna domstolarna (prop. 2009/10:215). Vidare har ett större antal ärenden, bl.a. på det associationsrättsliga området, överförts från domstol till förvaltningsmyndighet med möjlighet till domstolsprövning efter överklagande i allmän domstol (prop. 2010/11:119). Av Ds 2014:2 framgår att valet av domstol ska styras av vilken domstol som framstår som bäst lämpad att pröva ett mål med hänsyn till dess karaktär. Enligt Ds 2014:2 finns inga principiella eller praktiska invändningar mot att låta mål av förvaltningsrättslig karaktär prövas i allmän domstol i de immaterial- konkurrens- och marknadsrättsliga ärenden som promemorian avser. Enligt promemorian föreslås att ärendelagen ska gälla vid handläggningen av alla ärenden som inleds i Patent- och genom överklagande från förvaltningsmyndighet. Utredningen har som ett av sina främsta skäl för att undanta bestämmelserna i kap 9 från tillsyn i förvaltningsmyndighet hänvisat till att en sådan tillsyn är kostsam. Kostnaderna för tillsyn måste dock enligt min mening vägas mot de höga kostnader som bärs av såväl användare som kollektiva förvaltningsorganisa- tioner för tvister och segdragna förhandlingar.