sou · H3B337 · 2015-04-21 00:00:00 — I arbete Civilrättskipning (Juridik 2012, s. 454) ställs frågan om man med en överenskommelse om rätt för skiljemännen att tillämpa skälighet och billighet kan säga att parterna fått en domstolsprövning av sina rättigheter och skyldigheter av det slag som avses i art. 6 i . Emellertid är det ju så att skiljeförfarande över huvud taget inte godkänns som en ”fair trial” enligt denna artikel (se prop. 1983/84:184 s. 9, jfr prop. 2004/05:85 s. 474 och 829). Konventionen hindrar dock inte att parterna avtalsvägen underkastar sig skiljeförfarande eller annan privat rättskipning, och detta måste i förekommande fall gälla även en överenskommelse att skiljemännen ska tillämpa billighet (se Juridisk Tidskift 2012–13 s. 962). Liksom i flertalet utländska lagar om skiljeförfarande bör en regel om rätt för skiljemännen att tillämpa skälighet och billighet kräva en uttrycklig överenskommelse. I art. 28 punkt 4 modellagen står det att skiljemännen alltid ska beakta parternas avtal och handelsbruk. Av den Explanatory Note till modellagen som publicerats framgår det att den bakomliggande tanken med föreskriften är att klargöra att skiljemännen även när de har befogenhet att döma efter skälighet och billighet e.d. inte får förbise parternas avtal eller handelsbruk. För svensk del är det självfallet att skiljenämnden ska beakta parternas avtal. Och handelsbruk är ju en erkänd rättskälla även för allmän domstol. Det synes inte finnas anledning att meddela en föreskrift om detta i LSF. Så har inte heller skett i andra länders lagar om skiljeförfarande. Om en skiljedom explicit skulle ange att den enligt parternas avtal grundas på skälighet och billighet i stället för på lag och skiljemännen saknar stöd i en uttrycklig överenskommelse mellan parterna kan detta vara en klandergrund: skiljemännen får då anses ha överskridit sitt uppdrag. Däremot är det givetvis inte någon klandergrund om skiljemännen i annat fall skulle tillämpa skälighetsresonemang vid sin lagtillämpning. Än mer självfallet är att en skiljedom inte med framgång kan angripas på den grunden att skiljemännen påstås ha bedömt skälighetsfrågan oriktigt. Utredningen har fått i uppdrag att överväga om LSF bör anpassas ytterligare till förekomsten av flerpartsförhållanden. LSF bygger på grundtanken att det är två parter som deltar i ett skiljeförfarande och lagen saknar i princip bestämmelser för flerpartsförhållanden. Så förhåller det sig även med t.ex. de övriga nordiska skiljeförfarandelagarna och modellagen medan andra nationella skiljeförfarandelagar, såsom och , samt vissa internationella skiljedomsregelverk, såsom ICC:s och UNCITRAL:s, har detaljerade bestämmelser för flerpartsförhållanden. Ofta förhåller det sig så att det i ett skiljeförfarande på ena sidan finns flera parter med gemensamma intressen. I sådana fall uppkommer inga särskilda problem när det gäller tillämpningen av LSF. Problem kan emellertid uppkomma när det är fråga om flera tvister eller när det är fråga om tre eller flera parter som sinsemellan har motstridiga intressen. Problemen kan bl.a. gälla hur skiljenämnden ska utses och förutsättningarna för att sammanlägga flera förfaranden till ett.4 LSF föreskriver i 12 § 1 st. att det är parterna som bestämmer hur många skiljemän som ska slita tvisten och hur de ska utses. Om parterna inte har träffat någon överenskommelse i detta avseende ska, enligt andra stycket, 13–16 §§ tillämpas. Enligt dessa bestämmelser gäller, såvitt nu är av intresse, att skiljemännen ska vara tre, att varje part utser en skiljeman och att de valda utser en tredje skiljeman som blir ordförande. Tingsrätten ska utse en skiljeman åt den part som inte inom viss angiven tid utser sin egen skiljeman och på motsvarande sätt utse den tredje skiljemannen om de partsvalda skiljemännen inte inom föreskriven tid utser den tredje skiljemannen. Liknande bestämmelser finns i de nordiska skiljeförfarandelagarna och i modellagen. Tingsrätten ska dessutom, enligt 12 § 3 st., utse skiljemän i andra situationer än de nämnda, nämligen om parterna har bestämt det och någon av parterna ansöker om det. Denna reglering är den enda i LSF som kan sägas ta sikte på flerpartsförhållanden. Vid införandet av bestämmelsen betonade utredning att den kunde vara särskilt användbar i ett skiljeförfarande mellan fler än två parter (se SOU 1994:81 s. 269). Flera parter i ett skiljeavtal kan alltså komma överens om att tingsrätten ska utse 4 Problem rörande flerpartsförfaranden behandlas ingående i och arbeten. Utredningen har dessutom haft nytta av en avhandling på tyska av advokaten och av ett examensarbete vid i , , Multi party-anpassning av lagen om skiljeförfarande (2014) där problemen förtjänstfullt behandlas. I sistnämnda uppsats påvisas bl.a. med statistik från skiljedomsinstitut att antalet flerpartsförfaranden har ökat . samtliga skiljemän ifall tvist uppstår mellan dem. Vidare kan parterna tänkas komma överens om att antalet skiljemän ska vara fyra eller fler, om det behövs för att varje part ska kunna utse en skiljeman. Om en sådan överenskommelse inte finns gäller emellertid de beskrivna dispositiva reglerna som endast i begränsad utsträckning kan användas i flerpartsförhållanden.5 En grundläggande princip inom såväl den svenska som den internationella skiljemannarätten är att parterna ska behandlas lika (likabehandlingsprincipen). Ett uttryck för denna princip är att varje part anses ha rätt att utse sin egen skiljeman samt att motstående parter eller intressen ska ha möjlighet att påverka skiljenämndens sammansättning. Om emellertid en part – A – påkallar skiljeförfarande mot B och C förutsätts i LSF att B och C ska utse en gemensam skiljeman. B och C kan dock tänkas ha motstående intressen med följd att de inte kan enas om en skiljeman inom föreskriven tid. Den nuvarande regleringen i LSF innebär att A i en sådan situation kan ansöka vid tingsrätten om att tingsrätten utser svarandesidans skiljeman. Om tingsrätten tillmötesgår A:s begäran kommer tingsrättens beslut att innebära att skiljeförfarandet i praktiken inte äger rum på samma villkor för alla parter: A har fått utse en skiljeman medan B och C har betagits möjligheten att påverka skiljenämndens sammansättning. En sådan situation var aktuell i det s.k. Dutco-målet, som handlades enligt fransk rätt (7 January 1992 – XVIII Yearbook Com. 140 ff.). fann i det fallet att en part inte på förhand kunde avstå från rätten att få utse en skiljeman, eftersom en sådan avsägelse skulle strida mot likabehandlingsprincipen och därmed mot ordre public (se s. 202 f). Ställningstagandet har fått stort genomslag internationellt. Bestämmelser avseende utseende av skiljeman i flerpartsförhållanden finns t.ex. i den engelska skiljeförfarandelagen (se 16.7 och 18 i Arbitration Act 1996) som gör det möjligt för alla parter att vända sig till domstol som i sin tur har möjlighet att utse hela skiljenämnden. Den franska regleringen innebär att om parter i ett flerpartsförhållande inte kan komma överens om sättet att utse 5 Vid nödvändig processgemenskap finns det i vissa fall materiella regler som löser problemet, se t.ex. lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt, som får anses innebära att om flera parter på en sida inte kan enas om utseende av skiljeman, en god man ska förordnas som i sin tur ska utse skiljeman och företräda parterna i processen. skiljenämnd ska den som har att utse skiljenämnden, som i vissa fall är en domare, utse skiljemannen eller skiljemännen (se Article 1 453 som Article 1 506 hänvisar till i Code de procédure civile). I de tyska och de nederländska skiljeförfarandelagarna finns en särskild regel för det fall parterna skulle ha avtalat om ett sätt att utse skiljemän som innebär att någon av parterna får ett större inflytande på skiljenämndens sammansättning. I sådant fall kan en motpart påkalla att domstol utser hela skiljenämnden. föreskriver i § 13 (4) att om parterna i ett flerpartsförhållande inte har träffat någon överenskommelse, kärandeparterna gemensamt och svarandeparterna gemensamt ska utse skiljemän samt att ska utse hela skiljenämnden om parterna på någon av sidorna underlåter att gemensamt utse en skiljeman. Innehållet i , se Artikel 12.6–8, är i huvudsak av samma innehåll med den skillnaden att hela skiljenämnden kan men inte behöver utses av . Det är Artikel 10 i UNCITRAL-reglerna som reglerar utseendet av skiljemännen i flerpartsförhållanden. Den innebär att de parter som har intressegemenskap ska tillsammans utse en skiljeman samt att om det inte går ska den utsedde ”appointing authority” på ansökan av någon part utse hela skiljenämnden, varvid tidigare nomineringar kan falla bort. Modellagen har inga bestämmelser avseende utseende av skiljeman i flerpartsförhållanden. För att anpassa LSF till det som får anses vara internationell standard föreslår utredningen att det införs en bestämmelse i sista stycke i 14 §, som uttrycker likabehandlingsprincipen som den har kommit till uttryck i Dutco-målet. Bestämmelsen ska avse ett skiljeförfarande där fler än två parter finns och i vilket parterna inte har bestämt hur skiljemännen ska utses. Bestämmelsen ska tillämpas när parterna på den ena eller andra sidan inte kan enas om en skiljeman. I sådant fall ska tingsrätten på parts begäran utse samtliga skiljemän i skiljenämnden, utan hinder av att en av parterna har valt skiljemän. Genom en sådan konstruktion garanteras att likabehandlingsprincipen följs, eftersom alla parter får samma möjlighet att påverka skiljenämndens sammansättning. Tingsrätten bör i detta fall som regel inte utse den person som har valts av en av parterna, eftersom det i så fall alltjämt kan hävdas att parterna inte fått samma inflytande över nämndens sammansättning (jfr dock dom av i T 8043-13). 4.4.3Sammanläggning av flera pågående skiljeförfaranden till ett skiljeförfarande (konsolidering) Konsolidering (kumulation) kan ha stora fördelar genom att processmaterialet behöver framläggas endast en gång samt att bedömningen av materialet blir likformig. Ofta sparas kostnader och processen förenklas för både skiljenämnd och parter. Det finns ingen reglering i LSF om konsolidering av skiljeförfaranden. I förarbetena till LSF uttalades att det skulle föra alldeles för långt att i lagen reglera olika konsolideringssituationer, att sådan reglering skulle riskera att komma i konflikt med partsautonomin samt att det även i fortsättningen skulle ankomma på parterna att t.ex. i skiljeavtalet ange vad som skulle gälla (se SOU 1994:81 s. 130). Regler om konsolidering saknas även i de övriga nordiska skiljeförfarandelagarna och i modellagen. Den engelska skiljemannalagen föreskriver i punkt 35 att parterna får komma överens om att skiljeförfaranden skall sammanläggas (”be consolidated”) med andra skiljeförfaranden och att skiljenämnden inte utan en sådan överenskommelse får sammanlägga skiljetvister. En reviderad nederländsk lag om skiljeförfarande har trätt i kraft . Den innehåller flera bestämmelser om flerpartsförhållanden, varav en innebär att parterna kan uppdra åt en tredje person att bestämma om sammanläggning samt att denne kan, om alla parter samtycker, också sammanlägga skiljeförfaranden såväl med säte i som med säte utanför . föreskriver i § 11 att om ett skiljeförfarande inleds angående ett rättsförhållande beträffande vilket ett skiljeförfarande mellan samma parter redan pågår enligt dessa regler, styrelsen får, på begäran av en part och efter samråd med parterna och skiljemännen, besluta att de nya yrkandena ska sammanläggas med det pågående skiljeförfarandet. Detta kan ske även mot ena partens bestridande. , (se artiklarna 7–10) innehåller detaljerade bestämmelser om hur yrkanden i flerpartsförhållanden kan framställas, i vilka fall ett skiljeförfarande kan avse flera avtal samt under vilka förhållanden sammanläggning (”conso- lidation”) av flera skiljetvister kan ske. Även UNCITRAL-reglerna innehåller bestämmelser som tar sikte på flerpartsförhållanden men ingen reglering finns beträffande sammanläggning av redan pågående skiljeförfaranden. Utredningen bedömer att det finns klara fördelar med en dispositiv reglering i LSF som, i likhet med de ovan nämnda bestämmelserna, gör det möjligt att sammanlägga skiljeförfaranden. För att minimera möjliga komplikationer bör villkoren för sammanläggning vara att samma skiljemän är utsedda i alla de skiljeförfaranden som ska sammanläggas samt att skiljemännen bedömer att en sammanläggning har fördelar för skiljeförfarandena. Som nämnts innebär att sammanläggning, om den har begärts av ena parten, kan ske även mot andra partens bestridande. Med hänsyn till partsautonomin anser utredningen att en sådan reglering inte bör införas i LSF. Sammanläggning bör alltså kräva samtliga parters samtycke. innehåller också detaljerade bestämmelser om i vilka fall en utomstående part kan delta i ett redan pågående skiljeförfarande (s.k. joinder). Detta kan ske genom hänvändelse till ICC innan skiljenämnd har utsetts. Bestämmelser av det slaget är emellertid svåra att förena med en allmän lagstiftning om skiljeförfarande som LSF. Utredningen föreslår därför inga sådana bestämmelser, men självfallet kan dessa följa av skiljeavtal. Ofta skulle det vara en fördel om skiljemännen hade rätt att pröva anspråk som grundas på ett avtal som har nära samband med det avtal i vilket skiljeklausulen ingår. En reglering av denna innebörd har också förordats av (s. 57 f.). Utredningen är emellertid tveksam till om inte detta skulle innebära en alltför äventyrlig ordning med komplikationer i verkställighetshänseende och när det gäller förhållandet mellan skiljenämndsprövning och prövning av allmän domstol. Utredningen har stannat för att inte föreslå regler av detta slag. Rättsfallet NJA 2003 s. 3 gällde frågan om konkursgäldenärens skiljeavtal binder konkursborgenärerna i obligationsrättsliga frågor. I nämnda rättsfall uttalade HD att frågan om interventionsrätt är oreglerad i LSF men att det inte kunde uteslutas att en konkursborgenär skulle ha interventionsrätt vid skiljeförfarande. Enligt utredningens mening finns det inte något stöd för att det skulle finnas möjlighet att intervenera i ett skiljeförfarande. LSF saknar bestämmelser i ämnet och regler är inte vare sig i detta eller något annat sammanhang subsidiärt tillämpliga. Utredningen anser inte heller att det bör införas regler om rätt till intervention, en ordning som saknar internationella förebilder och som skulle medföra åtskilliga komplikationer. Det är emellertid att märka att om parterna skulle vara ense om att en tredje man bör få träda in i skiljeprocessen, ett sådant resultat kan åstadkommas genom att den tredje mannen påkallar skiljeförfarande gentemot parterna och det nya skiljeförfarandet därefter sammanläggs med det tidigare inledda enligt den reglering som utredningen har föreslagit i det föregående. Enligt 25 § 4 st. LSF får skiljemännen, om inte parterna har överenskommit något annat, på begäran av en part bestämma att motparten under förfarandets gång ska vidta en viss åtgärd för att säkerställa det anspråk som ska prövas av skiljemännen. Skiljemännen får föreskriva att den part som begär åtgärden ska ställa skälig säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten genom åtgärden. Ett beslut om interimistiska åtgärder enligt denna bestämmelse är inte exigibelt och alltså rättsligt sett oförbindande. En vägran från parts sida att följa ett sådant beslut kan tänkas få rättsverkningar i alla fall på olika sätt. utredning avvisades tanken på att tillägga skiljemännen befogenhet att meddela verkställbara säkerhetsåtgärder. Att märka är emellertid att sådana åtgärder kan begäras hos domstol med stöd av 15 kap. . I modellagen finns i art. 17 regler om interimistiska beslut av skiljenämnd. Ursprungligen gällde även beträffande sådana beslut att de inte var avsedda att kunna verkställas. Vid revision av modellagen har emellertid tillagts bestämmelser i art. 17 H som innebär att, om skiljenämnden inte bestämmer annat, en av nämnden beslutad säkerhetsåtgärd ska vara bindande och kunna verkställas på ansökan till den behöriga domstolen. Flera europeiska länder – dock långtifrån alla – har infört sådana bestämmelser i sina lagar om skiljeförfarande. Utredningen har samrått med det danska , som har till uppdrag att se över den danska skiljemannalagstiftningen. har till överlämnat ett förslag till bestämmelser om rätt för en skiljenämnd att i enlighet med modellagen meddela verkställbara beslut om säkerhetsåtgärder, men förslaget väckte vissa betänkligheter hos . Förslaget är nu föremål för omarbetning av en arbetsgrupp inom , och man anser sig ha anledning att utgå från att det kommer att godkännas i det omarbetade skicket. Förslaget ser ut att bli ganska komplicerat. Utredningen anser att man för svensk del inte bör införa generella bestämmelser om rätt för skiljenämnden att meddela verkställbara beslut om interimistiska åtgärder. Ett särskilt skäl för detta är att – till skillnad från de flesta andra europeiska länder – inte har en ordning som innebär att domstol fattar beslut om exekutiva årgärder. I modellagen räknar man uppenbarligen med att det ska ankomma på domstol att förordna om verkställighet. Det bör emellertid tillfogas att flera skiljereglementen innehåller regler i ämnet. Detta gäller exempelvis i fråga om SCC. I § 32 (3) av anges sålunda att ett förordnande om säkerhetsåtgärd ska ges genom ett beslut eller en skiljedom. Meddelas ett sådant förordnande i form av en särskild skiljedom måste det kunna läggas till grund för verkställighet enligt utsökningsbalkens vanliga regler. En sådan särskild skiljedom är naturligtvis också underkastad vanliga regler om . En förutsättning för detta är emellertid att en skiljenämnd har behörighet att meddela ett interimistiskt förordnande genom särskild skiljedom när detta har föreskrivits i skiljeavtalet. diska litteraturen antas allmänt att detta är fallet, men viss osäkerhet föreligger i frågan. Enligt utredningens mening bör denna osäkerhet undanröjas. Det finns inte någon anledning att på just detta område frångå principen om partsautonomi. Utredningen föreslår att det införs en uttrycklig regel om att en skiljenämnd, om det har föreskrivits i skiljeavtalet, får bestämma om en säkerhetsåtgärd genom särskild skiljedom. En sådan särskild skiljedom är som angetts underkastad vanliga regler om och inhibition. I 27 § LSF föreskrivs att de frågor som har lämnats till skiljemännen avgörs genom skiljedom. Avslutar skiljemännen skiljeförfarandet utan att avgöra dessa frågor sker det enligt paragrafen också genom skiljedom. Det betyder att sådana avgöranden som innebär avskrivning eller avvisning ska betecknas som skiljedom. Detta var en nyhet lagstiftning. hade i allmänhet avskrivning och avvisning betecknats som beslut. Den ändrade terminologin motiverades med hänvisning till NYK om erkännande och verkställighet av utländska skiljedomar. Konventionen behandlar bara skiljedomar. Den innehåller emellertid inte någon närmare definition av begreppet skiljedom. Om man i ger uttrycket skiljedom en snäv avgränsning, efter förebild från domsbegrepp, skulle det enligt propositionen kunna leda till att avgöranden meddelade i enligt vår lagstiftning skulle komma att kunna verkställas i mindre mån än avgöranden enligt andra länders lagstiftning. Det kunde därför finnas anledning att ge skiljedom en mera vidsträckt innebörd. I propositionen påpekades att detta å andra sidan medförde att vissa såsom skiljedom betecknade avgöranden kanske inte skulle bli att betrakta som skiljedomar enligt NYK. Det förhållandet att avskrivningar efter återkallelse ska betecknas som skiljedomar föranleder återkommande problem i den praktiska tillämpningen. är av allt att döma det enda land i världen som kallar en avskrivning för skiljedom. Detta betraktas ibland med stor misstänksamhet av utländska skiljemän och parter som finner denna särlösning obegriplig och ofta fruktar komplika- tioner i rättskraftshänseende. I skiljereglementen – liksom i utländska lagar – anvisas regelmässigt den ordningen att skiljemännen vid återkallelse ska förklara förfarandet avslutat och reglera kostnaderna. Skiljeförfaranden i äger inte sällan rum enligt ICC:s eller och det anses inte förenligt med dessa regler att beteckna ett avskrivningsbeslut som skiljedom. ICC vägrar att registrera ett sådant avgörande, vilket kan få den konsekvensen att målet inte betraktas som avgjort. Enligt vad utredningen erfarit har SCC ställts inför frågan om parterna uttryckligen kan komma överens om att kalla ett avgörande för beslut i stället för skiljedom, när avgörandet bara innefattar ett avskrivningsbeslut. Viss osäkerhet råder i frågan. Från flera håll har till utredningen framförts önskemålet att terminologin anpassas till den på detta område internationellt vedertagna, vilken ju för övrigt också överensstämmer med den som tidigare tillämpades i och som används i vanliga rättegångar. Utredningen har förståelse för dessa önskemål. Det skäl som anfördes för terminologin – att möjliggöra verkställighet enligt NYK – väger enligt utredningens uppfattning inte så tungt att det i sig hindrar en ändring i detta avseende. Farhågan i propositionen att svenska avgöranden skulle kunna verkställas utomlands i mindre mån än avgöranden enligt andra länders lagstiftning är just när det gäller beslut i samband med avskrivningar mindre befogad, eftersom det inte tycks finnas något annat land än som kallar en avskrivning för skiljedom, låt vara att det i förekommer att skiljedomar meddelas som bara avser kostnaderna i målet. Själva avskrivningen kan ju inte bli föremål för verkställighet utan endast rättegångskostnadsbeslut som meddelas i samband därmed. När det är fråga om avskrivning i ett internationellt förfarande har skiljemännen, samt vid institutionella skiljeförfaranden även skiljedomsinstituten, praktiskt taget alltid säkerhet för sin ersättning. Vad som kan komma i fråga för verkställighet är då skyldigheten för en part att helt eller delvis ersätta motpartens kostnader, när avskrivningsbeslutet förenas med ett förordnande av denna innebörd. Detta fall är sällsynt och det är en öppen fråga huruvida det skulle gå att få verkställighet utomlands enligt konventionen, om fallet skulle uppkomma. Utredningen har därför allvarligt övervägt om man inte borde återgå till att beteckna avskrivningar som beslut. Emellertid måste fördelarna med en sådan ordning vägas mot de nackdelar som det skulle innebära att ändra en terminologi som åtminstone de flesta numera torde ha vant sig vid. Detta talar starkt för att behålla den nuvarande terminologiska lösningen. Till detta kommer att de komplikationer som den ändrade terminologin har fört med sig i viss mån förutsågs av lagstiftaren. I propositionen konstateras att det i skiljedomsreglementen kan förekomma en terminologi som avviker från den i fastslagna, även om det givetvis är önskvärt att en anpassning till svenska regler kommer till stånd. Även i övrigt får man räkna med att lagens termer inte alltid kommer till korrekt användning. Detta kan enligt propositionen självfallet inte bilda grund för angrepp mot ett visst avgörande. En annan sak är att parterna inte redan genom att använda andra begrepp kan åstadkomma andra rättsverkningar än om lagens termer hade tillämpats. I propositionen påpekas att parternas termer måste ”översättas” till lagens beteckningar vid tillämpning av lagens regler. Tanken förefaller således ha varit att, om det följer av ett skiljedomsreglemente eller annan överenskommelse att en avskrivning ska betecknas som beslut, så är det möjligt att göra detta varvid beslutet emellertid ska behandlas som en skiljedom vid tillämpning av lagstiftningen. Till förebyggande av de besvär samt den irritation och tidsutdräkt som ofta uppstår anser utredningen att den sålunda förutsatta ordningen uttryckligen bör anges i lagen.