sou · H3B318 · 2015-03-04 00:00:00 — Enligt belgisk rätt övergår äganderätten genom ett giltigt avtal, förutsatt att priset är bestämt i avtalet och egendomen är individualiserad (artikel 1583 i den belgiska Code Civil). Detsamma gäller i och . Dessa länder har alltså i stort sett samma grundsyn som har på äganderättsövergången. Medlemsstaternas sakrätt är inte harmoniserad inom EU. Frågan om köparens skydd mot säljarens borgenärer vid köp av lösöre regleras alltså inte av utan endast på nationell nivå. På vissa angränsande områden finns dock reglering, exempelvis bestämmelser om gränsöverskridande insolvensförfaranden (se rådets förordning 2000/1346/EG av om insolvensförfaranden) liksom bestämmelser om säkerheter på det finansiella området (se och rådets direktiv /47/EG av om ställande av finansiell säkerhet). I rådet förhandlas ett förslag till och rådets förordning om en gemensam europeisk köplag (KOM[2011] 635 slutlig). Syftet med förordningen är att avlägsna hinder för gränsöverskridande handel med varor. Den är inte tänkt att ersätta nationell lagstiftning utan ska erbjuda ett alternativ som köpare och säljare kan tillämpa på sitt avtalsförhållande. Frågan om äganderättens övergång faller utanför tillämpningsområdet. Ett europeiskt akademiskt projekt Vid sidan av arbetet inom EU med att harmonisera vissa delar av civilrätten har det pågått ett självständigt akademiskt projekt med syfte att ta fram en modell för en europeisk civillag. En arbetsgrupp har publicerat komparativa studier och presenterat förslag till bl.a. regler för hur äganderätt till lösöre ska överlåtas och skyddas (Principles, Definitions and Model Rules of European Private , Draft Common Frame of Reference, DCFR, ). I DCFR artikel VIII. – 2:101 föreskrivs följande i fråga om äganderättens övergång: (1)The transfer of ownership under this Chapter requires that: (a)the goods exist; (b)the goods are transferable; (c)the transferor has the right or authority to transfer the ownership; (d)the transferee is entitled as against the transferor to the transfer of ownership by virtue of a contract or other juridical act, a court order or a rule of law; and (e)there is an agreement as to the time ownership is to pass and the conditions of this agreement are met, in the absence of such agreement, delivery or an equivalent to delivery. (2)For the purposes of paragraph (1)(e) the delivery or equivalent to delivery must be based on, or referable to, the entitlement under the contract or other juridical act, court order or rule or law. (3)Where the contract or other juridical act, court order or rule of law defines the goods in general terms, ownership can pass only when the goods are identified to it. Where goods form part of an identified bulk, VIII. – 2:305 (Transfer of goods forming part of a bulk) applies. (4)Paragraph (1)(e) does not apply where ownership passes under a court order or rule of law at the time determined in it. Av artikeln framgår att parterna har frihet att avtala om tidpunkten för äganderättens övergång och att, i avsaknad av sådant avtal, äganderätten går över på köparen genom besittningsövergång. I DCFR betonas att övergången av äganderätten inte utsläcker alla obligationsrättsliga rättigheter mellan parterna på grund av av- Detta gäller t.ex. frågor om riskens övergång, stoppningsrätt och rätt till avkastning från köpeobjektet (art. VIII. – 2:201). I tillhör frågor om äganderättens övergång och kreditsäkerhet delstaternas lagstiftningskompetens. Det innebär att varje delstat i princip har sin egen lagstiftning. Reglerna är emellertid i väsentliga delar likartade i delstaterna, vilket till stor del beror på den lagstiftningsteknik som vid sidan av den federala lagstiftningen har tillämpats i för att harmonisera delstaternas rättsordningar på olika områden. inleddes arbete på ideell basis med att ta fram enhetslagar på en rad områden. Bakgrunden var den ökande rörligheten för såväl kapital som personer i . En enhetslag är inte bindande, utan delstaterna är fria att anta likalydande lagar eller eventuellt göra de avvikelser som anses nödvändiga med hänsyn till förhållandena i delstaten i fråga. Flera av enhetslagarna har haft stor betydelse för den amerikanska rättsutvecklingen. Den enhetslag som reglerar kommersiella frågor heter Uniform Commercial Code och är . Nästan alla delstater har helt eller delvis antagit lagar med motsvarande innehåll. Enligt Section 2-402 gäller avtalsprincipen. Köparen har företräde till saken så snart den är ”identified to a contract for sale”. Det råder avtalsfrihet avseende själva individualiseringen av godset. Är inget annat avtalat, anses individualiseringen ske redan genom avtalet, om godset existerar och är identifierat. För generiskt bestämd egendom är det tillräckligt att säljaren avsänder, märker eller avskiljer gods som enligt avtalet ska tillkomma köparen. Den lagstiftning som kommittén har kunnat ta del av från är dels General of the Civil of the People’s Republic of , dels Contract of the People’s Republic of I den förstnämnda lagen sägs i artikel 72 att äganderätt som förvärvas genom kontrakt eller på något annat lagligt sätt övergår på köparen med att själva egendomen övergår till köparen. Detta gäller så länge annat inte sägs i någon annan lag eller har avtalats mellan parterna. I Contract of the People’s Republic of finns en särskild bestämmelse om äganderättens övergång. Äganderätten går enligt artikel 133 över i samband med leveransen, såvida inte något annat sägs i annan lag eller parterna har avtalat annorlunda. Det förefaller alltså som att i grunden tillämpar en traditionsprincip, som dock kan avtalas bort. Bedömning: Registrering enligt lösöreköplag eller besittningsövergång bör inte krävas för att en köpare av lösöre ska få sakrättsligt skydd mot säljarens borgenärer. Skyddet ska i stället uppkomma redan i och med avtalet. En reform av rätten till köpt lösöre förenklar handeln med varor och underlättar för exportföretagen. Borgenärernas intresse av att gäldenärer med betalningssvårigheter inte undandrar lösöre bedöms kunna tillgodoses bättre inom ramen för utmätnings- och konkursförfarandena än genom krav som påverkar all handel med lösöre. Den nuvarande ordningen är inte heller nödvändig för kreditgivningen. En övergång till avtalsprincipen har påtagliga och långsiktiga samhällsekonomiska fördelar. Utgångspunkter för kommitténs bedömning Av föregående avsnitt har framgått att avtalsprincipen gällde i äldre tider men att den och ersattes av ett krav på registrering eller besittningsövergång för att köparen skulle få skydd mot säljarens borgenärer vid köp av lösöre, dvs. Denna ordning gällde sedan fram , då en övergång till avtalsprincipen skedde för konsumentköpens del. och har inte haft samma utveckling som i , utan där har köpeavtalet varit tillräckligt. I är traditionskravet väsentligt uppmjukat när det gäller vanliga omsättningsköp. Även om traditionsprincipen här i landet har haft stor betydelse på sakrättens område, förtjänar det att framhållas att principen aldrig har fått något fullständigt genomslag. har snarare kännetecknats av att principen har vunnit tillämpning på de områden där det har visat sig finnas konkreta behov av att ställa högre krav för skydd mot säljarens borgenärer. I grunden har avtalsprincipen varit den naturliga utgångspunkten för köparens skydd. Den fråga som kommittén ska ta ställning till är om kravet på registrering eller tradition bör slopas även för andra köp än konsumentköp. Allmänt sett bör olika principer inte styra den sakrättsliga regleringen, beroende på vem som är köpare. En utgångspunkt för kommitténs överväganden är att rätten till köpt lösöre utgör en central del av förmögenhetsrätten och därmed en nödvändig förutsättning för ett väl fungerande näringsliv. I möjligaste mån bör avtalsparterna vara fria att bestämma villkoren för köpet utan att behöva ta hänsyn till att köparens rätt till lösöret kan äventyras. Vidare bör de svenska reglerna i detta avseende inte omotiverat avvika från vad som gäller i andra länder, med tanke på de konkurrensnackdelar som annars kan föreligga. En annan utgångspunkt för kommittén är att rätten till köpt lösöre inte får vara beroende av de ytterst begränsade antal fall där det finns en risk för att egendom undandras säljarens borgenärer. Den grundläggande sakrättsliga regleringen är av sådan betydelse i samhället att den även bör vara förankrad i hur gemene man kan antas uppfatta förhållandena. Den bör också vara tydlig så att det skapas förutsebarhet och enkelhet i tillämpningen. Kravet på tradition leder till problem för näringslivet Den nuvarande ordningen har, som nämns ovan, sitt ursprung . Handeln med lösöre har sedan lösöreköplagens införande och traditionsprincipens framväxt förändrats på många sätt. Det är tydligt omvittnat från näringslivet att traditionskravet numera är problematiskt och leder till onödiga transaktionskostnader. En av de främsta olägenheterna är att det inte på ett enkelt sätt går att lämna kvar köpt lösöre hos säljaren utan att riskera att bli av med det. Anledningarna till att ett lösöre kan behöva lämnas kvar kan vara flera. Särskild transport kan behöva ordnas. En vara kan behöva ändras eller specialutrustas. Det kan vara så att varan under en begränsad tid måste förvaras hos säljaren, exempelvis till dess köparen har praktiska möjligheter att ta emot den. I vissa fall avser köparen att sälja varan vidare utan att ens ta den i sin besittning. I andra ska säljaren använda varan efter köpet. I sådana situationer krävs registrering enligt lösöreköplagen för att få skydd om säljaren skulle försättas i konkurs eller om utmätning skulle ske hos honom. Registrering framstår som omständligt och otidsenligt, något som det ringa antalet registreringar också vittnar om. Alternativet blir då att ta varan i besittning, trots att detta egentligen inte är motiverat av kommersiella eller andra skäl. Nackdelarna med den nuvarande ordningen är enligt vad som har framkommit under utredningen inte inskränkta till någon eller några branscher utan visar sig allmänt i näringslivet vid handel med lösören. Förhållandena inom exempelvis verkstads- och tillverkningsindustrin illustrerar problemen. Det är inte ovanligt att ett företag som beställer specialtillverkade maskiner från ett säljarföretag också behöver bekosta verktyg (produktbundna verktyg, modeller, fixturer m.m.) som ska användas i produktionen av den beställda maskinen. Detta är särskilt vanligt vid serietillverkning, där det ofta rör sig om en stor mängd specialutrustning som representerar betydande ekonomiska värden. I praktiken brukar säljaren själv skaffa den behövliga utrustningen, antingen genom köp eller genom att tillverka den, men avsikten är att det är köparen som är ägare till specialverktygen. Men eftersom dessa aldrig kommer i köparens besittning, får han inte något sakrättsligt skydd för utrustningen. Det förekommer emellanåt att köparen tar hem utrustningen för ”kontroll”, ”märkning” eller liknande i enda syfte att skapa sakrättsskydd, varefter den återlämnas till säljaren. Den sakrättsliga effekten av en sådan mera tillfällig besittningsövergång är dock rättsligt oklar. Även andra lösningar, t.ex. kommissionsavtal, förekommer. Registrering enligt lösöreköplagen sker som sagt sällan. I en del situationer är det näst intill omöjligt att över huvud taget ordna en giltig besittningsövergång, eftersom lösöret finns på en plats där både säljare och köpare råder över det, t.ex. en lokal där båda parter driver rörelse. Registrering enligt lösöreköplagen blir då den enda möjligheten för att skapa sakrättsligt skydd. Som framgår av avsnitt 4 har problem av detta slag bidragit till att man i rättspraxis har mjukat upp tillämpningen av traditionskravet. Avsaknaden av ett sakrättsligt skydd kan bli kännbar för köparen om utmätning eller konkurs inträffar. När betalning har erlagts, förlorar köparen varan och får endast en oprioriterad fordran vid säljarens konkurs. Så länge betalning inte har skett kan den ekonomiska förlusten visserligen vara begränsad. Det kan likväl uppkomma negativa effekter av uteblivet sakrättsskydd. Ett ersättningsköp kan orsaka extra kostnader för köparen. Priset kan ha gått upp, och tidsutdräkten kan leda till störningar i produktionen och avbrottsförluster. Lösöret kan vara mer eller mindre unikt och därmed svårt att ersätta. Särskilda problem visar sig när det är fråga om en specialbeställd produkt. Köparen kan se sig nödsakad att köpa ut lösöret från säljarens konkursbo trots att betalning redan har erlagts för att hålla produktionen igång. Köparen kan ha köpt lösöret till ett bra pris som inte kan fås vid ett ersättningsköp. En annan ordning, där köpare kunde lämna kvar lösöret hos säljaren, skulle uppenbarligen förenkla för näringslivet. Behovet av särskilda avtalslösningar skulle minska. Vid tillverkningsavtal, där säljaren (dvs. tillverkaren) kan behöva förskott för att komma igång med produktionen, skulle verksamheten underlättas. Ett stärkt sakrättsligt skydd för köparen måste inte heller i sig påverka säljarens intressen. Säljaren vill framför allt att avtalsvillkoren uppfylls. Och varan behöver inte lämnas ut förrän betalning sker. I många jämförbara länder vilar den sakrättsliga lagstiftningen på en avtalsprincip av något slag (se nedan). Vid internationella tillverkningsköp brukar det i avtalen regelmässigt bestämmas att produkter under tillverkning ska bli köparens egendom så snart de har blivit individualiserade. När ett svenskt företag säljer enligt dessa villkor, innebär traditionskravet att villkoret om äganderätt blir verkningslöst. I ett sådant läge kan det bli så att köparen antingen kräver mer omfattande ekonomiska garantier eller ytterst väljer en säljare från ett annat land än . Det finns således en risk att utländska köpare vänder sig till säljare i andra länder så att man slipper bekymra sig om registrering eller besittningsövergång. Traditionskravets oklarhet och ovanan att hantera det kan göra den svenska marknaden mindre attraktiv. Det har sagts att utländska köpare är oförstående till den svenska regleringen. Traditionskravet brukar motiveras av intresset att motverka skentransaktioner och liknande. I den utsträckning undandraganden kan betraktas som skenrättshandlingar, förfalskningar etc. är de emellertid ogiltiga enligt allmänna principer. Ett uppdiktat köpeavtal grundar i princip inte några rättigheter för någon. Vid utmätning ska gäldenären också presumeras vara ägare till lösöre som finns i hans besittning såvida det inte framgår att lösöret tillhör någon annan (4 kap. 18 § utsökningsbalken). Ifall lösöret finns i gäldenärens besittning men det hävdas att detta är sålt, fungerar bevisregeln som ett slags instrument mot undandraganden, eftersom det då ligger på tredje man – köparen – att visa att ett köp har skett. Undandraganden som en gäldenär företar kan vidare träffas av straffansvar. Ansvar för oredlighet mot borgenärer enligt 11 kap. 1 § kan t.ex. komma i fråga då någon i en obeståndssituation avhänder sig egendom av betydande värde. En gäldenär, som i samband med en exekutiv förrättning åberopar oriktig handling eller skenavtal och därigenom hindrar att erforderlig egendom tas i anspråk för att bereda en borgenär betalning, gör sig skyldig till försvårande av exekutiv förrättning (11 kap. 2 § andra stycket ). Oriktig uppgift i skriftlig försäkran på heder och samvete kan straffas (jfr 4 kap. 14 § tredje stycket utsökningsbalken och 15 kap. 10 § ). Även andra straffbestämmelser kan vara tillämpliga vid skentransaktioner och otillbörliga undandraganden. De kontakter som kommittén har haft med och företrädare för konkursförvaltare ger vid handen att skentransaktioner och liknande förekommer i samhället, om än i ganska ringa utsträckning och främst i de mer komplicerade ärendena. Den egendom som anses ligga i riskzonen är värdepapper, bilar och fastigheter. En avhållande faktor är att betalningar numera görs elektroniskt, där det ju finns goda förutsättningar att spåra dem. Påståenden om betalningar av större belopp som inte lämnat några elektroniska spår framstår i dagens samhälle ofta som mindre trovärdiga. Övergången till avtalsprincipen på konsumentområdet har såvitt känt inte inneburit någon ökad förekomst av undandraganden. Kommittén har inte heller kunnat hitta några belägg för slutsatsen att en generell övergång till avtalsprincipen skulle riskera att leda till detta. I det helt övervägande antalet utmätningsärenden – exempelvis löneutmätning mot privatpersoner – skulle ett avskaffande av traditionskravet inte ha någon betydelse alls för risken för skentransaktioner och liknande. Erfarenheter från andra nordiska länder talar i samma riktning. En annan invändning som har framförts mot ett avskaffande av traditionskravet är att det skulle leda till att det blir svårare för kreditgivare och andra finansiärer att göra en tillförlitlig bedömning av gäldenärens kreditvärdighet, eftersom den egendom som finns hos gäldenären kanske tillhör någon annan. I det sammanhanget har det också hävdats att företagshypoteket skulle försvagas. Enligt kommitténs uppfattning är dessa argument inte övertygande. När traditionskravet växte fram var däremot förhållandena annorlunda. Kreditgivningen kunde då normalt baseras på den egendom man såg att låntagaren hade. går kreditprövningar inte till på det sättet. Det som är relevant är låntagarens intjäningsförmåga och soliditet. Även stora tillgångar i sådan egendom som går lätt att kontrollera, t.ex. fast egendom och värdepapper, kan ha betydelse, liksom vad som framgår av t.ex. redovisningshandlingar och olika register. Lösöre i allmänhet och besittningen till detta spelar alltså en begränsad roll i sammanhanget. När den som har upplåtit företagshypotek i sin verksamhet säljer lösören till en köpare, innebär detta i en mening att säljarens förmögenhet, och därmed hypoteksunderlaget, minskar; hypoteket omfattar normalt inte betalningen. Men företagshypoteket varierar alltid, t.ex. när lösöre säljs, vilket också är meningen att det ska göra. Ett förstärkt sakrättsligt skydd för köparen skulle naturligtvis få till effekt att lösöret rent tidsmässigt något snabbare skulle försvinna ur hypoteksunderlaget. Denna förändring är emellertid så marginell att den inte kan antas påverka företags möjligheter att få kredit. I enskilda fall skulle en omfattande försäljning av lösöre kunna föra med sig att hypoteksunderlaget minskar, men generellt sett skulle ett slopande av traditionskravet inte innebära någon försämring av företagshypotekets ställning. Det ska dessutom beaktas att även köparen av lösöret ju kan ha upplåtit företagshypotek i sin verksamhet. köparens företagshypoteksunderlag i motsvarande mån snabbare. Detta kan vara en fördel för nystartade företag, som typiskt sett har ett stort kapitalbehov men som med nuvarande ordning ännu inte hunnit få ett tillräckligt stort hypoteksunderlag. Inköp av lager och inventarier sker ofta ungefär som lån tas för att starta verksamheten, medan själva besittningsövergången av praktiska skäl i vissa fall dröjer . Avtalsprincipen gäller i många andra länder I flera jämförbara länder bygger som sagt lagstiftningen på en avtalsprincip av något slag. I några länder gäller visserligen traditionsprincipen i grunden, men den kan då sättas ur spel av parterna genom ett särskilt besittningsavtal. Intrycket är att avtalsprincipen tas som så given att den inte behöver närmare rättfärdigas. Även om inga bestämda slutsatser kan dras vid en internationell jämförelse, står det ändå klart att svensk rätt framstår som ytterst sträng mot köparen. I t.ex. har man , dvs. ända sedan 1734 års lag, haft avtalsprincipen och låtit exekutiva myndigheter, inte handeln i allmänhet, ta hand om förekommande skentransaktioner och andra undandraganden. Särskilt på ett område som är så starkt kopplat till handeln med varor kan det sägas ligga ett egenvärde i att svensk rätt så långt som möjligt överensstämmer med annan europeisk rätt. Det internationella perspektivet talar starkt för en övergång till avtalsprincipen. Andra skäl för en övergång De ursprungliga skälen för lösöreköplagen är egentligen betydligt snävare än den funktion som registreringskravet och traditionsprincipen har tillskrivits . Traditionskravet som rättsprincip betraktad har i och för sig en lång historia ända tillbaka till tiden före den romerska rätten, och kan historiskt förklaras av att egendom ansågs tillhöra den som rådde över den och kunde försvara den mot andra. Men bakgrunden till vårt svenska krav på registrering eller tradition är i första hand de problem som fanns inom exekutionsväsendet med kringgåenden av traditionskravet vid pantsättning. Köp användes då som en form av kreditsäkerhet, eftersom avtalsprincipen ansågs gälla för köp. Detta förfaringssätt hängde samman med att det då inte fanns några tillåtna former för hypotekarisk pantsättning, dvs. pantsättning där panten lämnas kvar hos pantsättaren. finns företagshypotek för näringsidkare som behöver använda sin egendom i rörelsen men som behöver belåna den för att kunna investera och växa. Exekutions- och konkursväsendet har givetvis också utvecklats väsentligt och fungerar på ett helt annat sätt. Även betalningsväsendet har förändrats. De senaste årens utveckling i rättspraxis talar också för att lösöreköplagen och traditionskravet kan sägas vara i takt med samhällsutvecklingen. Visserligen är traditionsprincipen ytligt sett en handfast regel – det köpta lösöret ska överlämnas till köparen – men vid närmare betraktande leder principen till oklarheter och tvister. I t.ex. och har antalet tvister varit klart lägre. Det kan inte heller frånkännas betydelse att traditionskravet inte har någon större förankring hos allmänheten. Många känner inte till – och kan inte alls begripa – att man kan gå miste om det som man har köpt bara för att man lämnar kvar det hos säljaren. Att köparen vid köp av lösa saker alltid ska vara tvungen att tänka på sitt ansvar att på ett allmänt plan motverka skentransaktioner och därför vidta en särskild åtgärd inom ramen för köpet, framstår som omotiverat och svårförståeligt för de flesta. Traditionskravet påverkar inte bara de transaktioner som företas nära inpå ett exekutions- eller konkursförfarande, utan det träffar all handel med lösöre. Normala affärstransaktioner mellan näringsidkare, där det inte över huvud taget finns någon tanke på undandragande eller liknande, belastas ändå med det extra krav som registrering eller tradition innebär. Också sett i förhållande till antalet fall av utmätningar och konkurser framstår en ordning som gäller för varje enskilt köpeavtal inte längre som rationell och proportionerlig. Kommittén kan sålunda instämma i den bedömning som Utredningen om konsumenträttsliga frågor gjorde. Utredningen beskrev traditionsprincipen som ett något primitivt och trubbigt medel för att tillgodose intresset av att ogrundade påståenden från tredje man om bättre rätt till egendom som är i gäldenärens besittning inte ska SOU 2015:18 Allmänna överväganden föranleda rättsförlust för säljarens borgenärer (se SOU 1995:11 s. 148). Skentransaktioner och liknande förfaranden bör kunna bekämpas med andra medel, som inte slår mot handeln. Effekter på utmätnings- och konkurshanteringen De positiva sidorna av en övergång måste ställas mot vad det skulle innebära för effektiviteten i utmätnings- och konkursförfarandena om den nuvarande ordningen överges. Som påpekas i kommitté- direktiven kan enligt gällande rätt oriktiga påståenden från gäldenären eller tredje man, om att lösöre som finns i gäldenärens besittning är sålt, enkelt avfärdas med stöd av traditionsprincipen. Men inte bara oriktiga påståenden utan i princip alla påståenden om köpt lösöre kan avfärdas om besittningsövergång inte har skett. behöver över huvud taget inte pröva riktigheten i påståendet.