sou · H3B337 · 2015-04-21 00:00:00 — I det följande föreslås emellertid vissa ändringar särskilt med hänsyn till önskvärdheten att förkorta tiden under vilken ovisshet råder om en skiljedoms slutgiltighet och att underlätta tillämpningen för utländska parter. Enligt 33 § 1 st. LSF är en skiljedom ogiltig 1.om den innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän, 2.om skiljedomen eller det sätt på vilket skiljedomen tillkommit är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i , eller 3.om skiljedomen inte uppfyller föreskrifterna om skriftlighet och undertecknande i 31 § 1 st. Paragrafen torde ha avsetts innefatta en uttömmande uppräkning av ogiltighetsgrunder (SOU 1994:81 s. 174). Frågan är dock om det förhåller sig så; bl.a. anges det i motiven att avgöranden som över huvud taget inte är att betrakta som skiljedomar faller utanför uppräkningen. Det har gjorts gällande att avgränsningen mellan fall som omfattas av ogiltighetsregeln och sådana fall då ett avgörande över huvud taget inte kan anses utgöra någon skiljedom är något godtycklig. Så t.ex. är ett icke undertecknat utkast till skiljedom ogiltigt enligt punkt 3 medan en självdom – dvs. en skiljedom som tillkommit genom ett organ för den ena av parterna – saknar verkan som skiljedom (jfr s. 597). Om en part vill föra talan i frågan huruvida ett visst avgörande ska anses sakna verkan som skiljedom torde gälla att talan ska föras vid tingsrätt. Skillnaden mellan ogiltighetsgrunder och klandergrunder har avsetts vara att ogiltighetsreglerna är uppställda för att tillvarata andra intressen än parternas. Denna tanke är dock inte fullt konsekvent genomförd så till vida som endast parterna och således inte exempelvis det allmänna kan föra talan om ogiltighet. ogiltighet är inte begränsad till och ogiltigheten ska beaktas även utan yrkande av en part. Den skillnad som den svenska lagen gör mellan ogiltighetsgrunder och klandergrunder har inte stöd i modellagen och synes inte förekomma i någon annan utländsk rättsordning än den finska. Det är tänkbart att detta kan ha samband med att det i andra länder vanligen förhåller sig så att en fråga om verkställighet ska prövas av domstol, vilket innebär en större möjlighet att utan uttryckligt stöd i regleringen underkänna en som skiljedom betecknad handling som exekutionstitel. Det har uppgetts att utländska parter ofta ställer sig frågande till regleringen; man undrar om det inte någonsin kan bli klarlagt om en svensk skiljedom gäller eller inte. Även från svenska praktikers sida är det ett starkt önskemål att man överger uppdelningen mellan ogiltighets- och klandergrunder. Det kan därför finnas skäl att överväga en enklare och mera pedagogisk reglering. Om en som skiljedom betecknad handling innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän, kan det ifrågasättas om det över huvud taget rör sig om ett dokument som kan betecknas som skiljedom. Som exempel angavs betänkande en skiljedom om vårdnad eller faderskap. Det är självklart att ett sådant dokument inte har verkan som en skiljedom. Detsamma gäller i fråga om en skiljedom som inte är utfärdad i skriftlig form eller inte vederbörligen undertecknad. Det rör sig här närmast om vad som kan betecknas som nulliteter. Utredningen anser att det inte är nödvändigt att ta upp dessa fall som ogiltighetsgrunder. Att sådana dokument eller förklaringar saknar verkan som skiljedom torde stå klart utan särskild föreskrift. Större principiellt intresse har fall då en skiljedom eller det sätt på vilket den tillkommit är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i . En sådan ordre public-bestämmelse var en nyhet lagstiftning. Bestämmelsen åberopas inte så sällan – oftast i samband med på annan grund – men den har inte, i vart fall under de sista drygt tio åren eller såvitt känt heller, någonsin tillämpats. Ordre public-bestämmelser är vanliga i konventioner eller andra regleringar som handlar om verkställighet av utländska domar. Exempel erbjuder NYK och II-förordningen. Däremot förekommer inte i andra sammanhang att man ställer upp ett ordre public-förbehåll när det gäller inhemska domar. Det finns exempelvis ingen regel som hindrar verkställighet i av en svensk dom av allmän domstol på den grunden att den skulle strida mot ordre public. Frågan kan då ställas varför en ordre public-bestämmelse behövs just beträffande skiljedomar. Svaret är väl att staten på andra sätt har kontroll över det offentliga domstolsväsendet men saknar motsvarande garantier när det gäller sådan privat rättskipning som skiljeförfaranden. Utredningen vill därför inte ifrågasätta behovet av en sådan bestämmelse. Att märka är också att utredningen i det föregående har föreslagit att ett skiljeavtal som uttryckligen ålägger skiljemännen att döma efter skälighet ska ha giltighet i liksom andra länder. Detta kan tala för att man behåller en ordre pub- lic-bestämmelse som ett slags säkerhetsventil. Inga andra länder än och har emellertid ordre public-bestämmelser som kan ligga till grund för en talan om upphävande . I modellagen förutsätts att en sådan bestämmelse ska åberopas som grund för upphävande inom den tid som i allmänhet gäller för talan mot en skiljedom. Detta är också den lösning som har valts av de övriga länder som över huvud taget har en ordre public-bestämmelse som grund för en befogenhet för domstol att upphäva en skiljedom, exempelvis , , och . Det förhållandet att ordre public enligt LSF kan åberopas skapar en besvärande osäkerhet om när en svensk skiljedom är slutgiltig. Som förut sagts har den nuvarande ordningen motiverats med att ordre public avses tillvarata även andra intressen än parternas. Detta är naturligtvis riktigt men kan i större eller mindre mån sägas även om sådana grunder om upphävande som hänförs till klandergrunder. Utredningen anser inte att detta argument är tillräckligt starkt för att motivera den nuvarande ordningen. Som förut påpekats är tanken inte heller fullt konsekvent genomförd så till vida som endast parterna och således inte exempelvis det allmänna kan föra talan om ogiltighet. Enligt utredningens mening bör ordre public-bestämmelsen flyttas till den paragraf – 34 § – som behandlar upphävande efter , med följd att den måste ligga till grund för en klandertalan inom den tid som i allmänhet gäller för . LSF på detta område anpassas till vad som får anses utgöra internationell standard1. Med dessa utgångspunkter finns det inte längre behov av en paragraf i lagen om skiljedomars ogiltighet. Utredningen förslår att 33 § upphävs. Det kan emellertid tänkas att någon av parterna vill föra fastställelsetalan i frågan om en som skiljedom eller motsvarande betecknad handling över huvud taget ska ha verkan som skiljedom2. Utredningen föreslår att en regel om detta tas in i lagen. En sådan regel bör vara tillämplig bl.a. i mera flagranta ordre public-fall. Utredningen återkommer i författningskommentaren till tillämpningsfrågor beträffande en regel av detta slag. I enlighet med den huvudprincip som gäller i fråga om uppgiftsfördelningen mellan domstolsinstanserna bör en sådan talan väckas vid tingsrätt. En följdändring bör göras i 3 kap. 16 § utsökningsbalken. Det bör där anges att, om det finns skäl att anta att en som skiljedom eller motsvarande betecknad handling inte har verkan som skiljedom, ska förelägga sökanden att inom väcka talan i saken mot svaranden, om inte rättegång om detta redan pågår. 6.3.3Talan mot avgöranden som innebär avvisning eller avskrivning gäller att talan mot en skiljedom som innebär avskrivning eller avvisning ska föras i särskild ordning enligt 36 §. Bestämmelsen innebär att hovrätten ska göra en förnyad prövning av den genom skiljedomen avgjorda frågan, dvs. avskrivnings- eller avvisningsbeslutet. Hovrättens ställningstagande har alltså inte samma karaktär av en extraordinär prövning som en prövning efter . 1Här kan hänvisas till framställning i ämnet (s. 441 ff.), där med en utförlig motivering kommer till samma slutsats. 2Jfr t.ex. art. 612 i den Österrikiska lagen om skiljeförfarande: “Die Feststellung des Bestehens oder Nichtbestehens eines Schiedsspruchs kann begehrt werden, wenn der Antragsteller ein rechtliches Interesse daran hat.“ (Eng.”Where the requesting party has a legal interest therein, it may request a declaration on the existence or non-existence of an arbitral award.”). Reglerna om i den gamla skiljemannalagen talade uttryckligen endast om skiljedomar. I rättspraxis hade emellertid slagits fast att reglerna om kunde tillämpas analogiskt på en skiljenämnds beslut att avsluta förfarandet utan att pröva tvisten (se rättsfallen NJA 1975 s. 536 och 1990 s. 419). Domstolen kunde då pröva såväl bedömningen av den processuella frågan om förfarandets avslutande som handläggningen av denna. En skiljenämnds beslut att avvisa eller avskriva en tvist och som innebar att de frågor som hänskjutits till skiljemännen inte avgjordes kunde alltså prövas i sak av domstolen inom ramen för klanderförfarandet. När man nu lagstiftning övergick till att beteckna avgöranden som innebär avskrivning eller avvisning som skiljedomar skulle, mot den bakgrunden, enligt utredningens mening ha varit naturligt att man även i fråga om avgöranden som innebär avskrivning eller avvisning hade replierat på klanderprocessen. Syftet med regleringen i 36 § – som inte är klart uttryckt i lagmotiven – har i den juridiska litteraturen emellertid antagits vara att skapa större garantier för att en skiljedomsberättigad part inte genom ett oriktigt avvisnings- eller avskrivningsbeslut från skiljenämndens sida ska betas sin rätt till tvistlösning genom skiljeförfarande (s. 943 not 5). Det kan dock ifrågasättas om det i normala fall skulle bli någon skillnad mellan en prövning enligt de nuvarande reglerna i 36 § och en prövning efter klandertalan. Om det exempelvis visas att skiljenämnden felaktigt uppfattat ett uttalande av en part som en återkallelse av talan ska naturligtvis en skiljedom som innebär avskrivning under alla förhållanden upphävas, på samma sätt som skedde med felaktiga avskrivningsbeslut enligt den gamla skiljemannalagen. Och när reglerna om skiljeförfarande innebär att parterna överlämnar den materiella frågan till prövning av skiljemän, kan det vara svårt att motivera varför det krävs ett särskilt rättssäkerhetsskydd just mot felaktiga avskrivnings- eller avvisningsbeslut, som normalt innebär endast att käranden blir hänvisad till att anlita domstolsvägen. Regleringen i 36 § skapar emellertid problem i de inte så få fall då en skiljenämnd finner att käromålet ska avvisas av annat skäl än att skiljemännen saknar behörighet enligt ett gällande skiljeavtal. Fråga är då om ett rättegångshinder hänförligt till själva saken. Nämnden finner exempelvis att käranden inte har saklegitimation, att den förda talan är prekluderad i ett eller annat hänseende eller, vid fullgörelsetalan, att den avser ett anspråk som inte är förfallet till betalning. En avvisning i ett sådant fall ligger i praktiken mycket nära ett ogillande, och det kan inte sällan vara föremål för diskussion vilken lösning som bör väljas. Det föreligger osäkerhet i praxis om 36 § är tillämplig i fall av det här slaget. Lagmotiven talar närmast för att paragrafen är tilllämplig och detta synes också vara den dominerande uppfattningen. I en vanlig rättegång är det ofta tämligen likgiltigt för parterna om domstolen väljer att avvisa eller ogilla talan. Om man antar att reglerna i 36 § är tillämpliga även när skiljenämnden har funnit ett rättegångshinder hänförligt till själva saken föreligga inträder emellertid i ett skiljeförfarande den skillnaden att en avvisningsdom ska prövas i sak efter en talan enligt 36 § medan en ogillande dom kan prövas endast om det finns klandergrund. Det är mycket svårt att förklara denna reglering för utländska skiljemän, särskilt som den skarpa skillnad som i svensk rätt görs mellan avvisning och ogillande ofta saknar motsvarighet i utländska rättssystem 3. Utredningen har övervägt om man kunde undvara den särlösning som gäller i fråga om avgöranden som innebär avskrivning eller avvisning och alltså upphäva 36 §, vilket skulle innebära att blir det rättsmedel som här liksom i andra fall står den förlorande parten till buds. Utredningen har emellertid stannat för uppfattningen att det inte finns tillräckligt starka skäl för att frångå den lösning som valdes i samband med lagstiftning. Till utredningens ställningstagande har bidragit att möjligheten att kunna föra talan i ordinär väg mot ett beslut varigenom skiljemännen funnit sig sakna behörighet enligt skiljeavtalet uppskattas, enligt vad utredningen erfarit, av utländska parter. Den ändringen bör emellertid göras i förhållande till nuvarande ordning att ett avgörande som innefattar avvisning ska kunna angripas utan endast när beslutet grundas på att skiljemännen funnit sig sakna behörighet. I fråga om avskrivning bör nuvarande ordning behållas. 3 På engelska där båda avvisa och ogilla brukar uttryckas med ”dismiss” försöker man ofta lösa detta genom att beteckna en avskrivning eller en avvisning som att kärandens talan blir ”dismissed without prejudice”, men detta sker förstås ingalunda alltid. Av vad som föreslagits under 6.3.2 följer att det som en ny klandergrund bör föreskrivas att skiljedomen eller det sätt på vilket skiljedomen tillkommit är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i . De nuvarande klandergrunderna i 34 § motsvarar i stora delar vad som gäller enligt modellagen och flertalet utländska skiljemannalagar. Utredningen finner endast anledning att ta upp de klandergrunder som avses i första stycket punkterna 1, 2 och 6. Enligt punkt 1 är det en klandergrund att en skiljedom inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal mellan parterna. Detta var en nyhet lagstiftning. Enligt den gamla skiljemannalagen ledde det förhållandet att skiljeavtal mellan parterna saknades till ogiltighet. Skälet till förändringen angavs vara att grunden inte var betingad av något allmänt intresse eller tredje mans intresse; en part borde genom att träffa ett nytt skiljeavtal eller genom sitt handlande under förfarandet kunna läka brister i skiljeavtalet (SOU 1984:81 s. 174). En klandergrund bestående i att skiljeavtal saknas har inget direkt stöd i modellagen och, såvitt utredningen kunnat finna, inte heller i någon utländsk lagstiftning. Förklaringen torde vara att en sådan ”skiljedom” betraktas som en nullitet. Regleringen i den gamla skiljemannalagen byggde på samma synsätt. Det kan diskuteras om inte detta borde vara det riktiga synsättet. Utredningen finner emellertid inte tillräckliga skäl att i detta avseende frångå det ställningstagande som gjordes i samband med lagstiftning. I punkt 2 föreskrivs som en klandergrund att en skiljedom ska upphävas om skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som parterna bestämt eller om de annars har överskridit sitt uppdrag. Utredningen anser att man i en förändrad reglering bör skilja mellan fall då skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den av parterna bestämda tiden och sådant uppdragsöverskridande som rör skiljedomens innehåll. I det förra fallet ska skiljedomen efter klandertalan i princip alltid upphävas, bortsett naturligtvis från fall då den klandrande parten genom konkludent handlande får anses ha medgett förlängning. Huruvida förseningen påverkat utgången saknar av naturliga skäl betydelse i detta fall. I fråga om annat uppdragsöverskridande bör enligt utredningens mening – på samma sätt som enligt nuvarande punkt 6 – ställas upp det principiella kravet att felet sannolikt har inverkat på utgången. Det har gjorts gällande att en sådan reservation gäller redan enligt nuvarande ordning men detta är omdiskuterat4. Utredningen har t.o.m. mött synpunkten att en part för att få bifall till en klandertalan borde ha skyldighet att visa att felet sannolikt har inverkat på utgången. Detta torde emellertid vara att gå för långt, eftersom full bevisning rörande ett framtida hypotetiskt förhållande knappast kan föras. Om skiljenämndens domslut sträcker sig längre än det bakomliggande yrkandet bör det normalt anses föreligga ett uppdragsöverskridande som ska medföra bifall till en klandertalan. Om däremot ett icke framställt yrkande ogillas kan felet inte anses ha inverkat på utgången. Till ett uppdragsöverskridande är enligt lagmotiven också avsett att hänföra fall då skiljemännen har lagt en omständighet som inte åberopats till grund för sitt avgörande. Därvid hänvisas till 17 kap. 3 § RB. Enligt motiven ter det sig i en tvist mellan svenska parter normalt särskilt naturligt att luta sig mot regler och begrepp, eftersom parterna kan antas utgå från detta. Större försiktighet sägs i motiven vara påkallad i internationella tvister, eftersom man då inte kan räkna med en bundenhet till den svenska processuella begreppsapparaten. Det synes således vara avsett att två olika standarder ska gälla, en i tvister mellan svenska parter och en – med ett något obestämt innehåll – i internationella tvister. Detta är inte någon riktigt lycklig lösning och den bäddar för rättsosäkerhet. Dessutom uppkommer allehanda gränsdragningssvårigheter. Hur gör man t.ex. om en av parterna är svensk och motparten utländsk och hur ska man 4 I T 8016-04 kom fram till att ett uppdragsöverskridande hade skett enligt 34 § 1 st. p 2 samt tillade att ”Det kan tilläggas att felet har haft en direkt betydelse för utgången i den här delen av tvisten…” Även i T 4548-08 fann att ett uppdragsöverskridande hade skett enligt 34 § 1 st. p 2 och tillade att en bedömning enligt bestämmelsen inte förutsätter att felet sannolikt har inverkat på utgången samt att ”Det anses dock finnas ett sådant krav bl.a. mot bakgrund av att ett undanröjande av en skiljedom inte bör ske om man på förhand kan se att utgången inte skulle blivit en annan även om något uppdragsöverskridande inte förekommit (jfr , s. 609 ff.).” Hovrätten fann att det kunde ”i vart fall inte uteslutas att felet inverkat på utgången” och upphävde skiljedomen. resonera om inte parterna men skiljemännen är utländska? Utländska parter kan ju för övrigt tänkas anlita svenska advokater. Den aktuella regeln i 17 kap. 3 § RB – att domstolen i dispositivt mål inte får grunda domen på omständighet som parten inte åberopat till grund för sin talan – saknar motsvarighet i LSF och än mindre finns det i LSF täckning för den begreppsbildning som i har byggts upp kring den angivna regeln. Modellagen (Artikel 34 (2) (a) iii) talar i detta avseende endast om att en skiljdom får upphävas om ”the award deals with a dispute not contemplated by or not falling within the terms of the submission to arbitration, or contains decisions on matters beyond the scope of the submission to arbitration”. Utredningen har mött synpunkten att det inte borde vara en klandergrund att skiljenämnden dömt över ej åberopade omständigheter. Trots att det inte uttryckligen framgår vare sig av LSF eller modellagen måste dock enligt utredningens mening i princip gälla att skiljenämnden inte får döma över annat än vad parterna har hänfört sig till. Annars skulle man åsidosätta dispositionsprincipen, som är grundläggande för ett skiljeförfarande. Det är emellertid inte tillfredsställande att detta inte framgår av lagens lydelse. regel och tillämpningen av denna karakteriseras av en betydande stränghet och en begreppsbildning som är främmande för flertalet utländska rättsordningar. Så t.ex. anses det vid tillämpningen av inte tillräckligt att en part har åberopat en viss omständighet; parten måste ha åberopat den som en s.k. relevant omständighet och inte endast som ett bevisfaktum, och det räcker i princip inte heller om parten åberopat en omständighet i sin argumentering när det inte klart framgår att det avses vara fråga om ett rättsfaktum. Utredningen anser för sin del att det i LSF bör komma till uttryck att en skiljenämnd bara får döma över vad en part har hänfört sig till men att tillämpningen bör vara något mera liberal än i ett domstolsförfarande enligt svenska regler och således motsvara vad man enligt nuvarande ordning tänkt sig för internationella tvister. Det avgörande bör vara om den aktuella omständigheten förts in i förfarandet på ett sådant sätt att motparten måste ha förstått att den skulle kunna ligga till grund för skiljedomen. Med utgångspunkt i dessa överväganden förordar utredningen att det i 34 § i en särskild punkt anges att en skiljedom ska helt eller delvis upphävas på talan av en part, om skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som parterna bestämt. I en följande punkt bör som klandergrund anges att skiljemännen dömt över annat än vad parterna yrkat eller hänfört sig till eller annars har överskridit sitt uppdrag, under förutsättning att detta sannolikt har inverkat på utgången. Utredningen återkommer till den närmare innebörden av förslaget i författningskommentaren. I punkt 6 anges som en grund för upphävande att det annars, utan partens vållande, i handläggningen har förekommit något fel som sannolikt har inverkat på utgången. Denna grund åberopas ofta, till synes i långt större utsträckning än som kan antas vara avsett, vilket på sina håll anses ha lett till en överdriven försiktighet och omständlighet hos skiljemän när det gäller rena bedömningsfrågor. Utredningen föreslår att det i regeln uttryckligen anges att det måste vara fråga om ett allvarligt fel i handläggningen för att punkten ska vara tillämplig. Under handläggningen i hovrätten av klandermål tillämpas enligt 53 kap. 1 § RB reglerna om rättegång vid tingsrätt i 42–44 kap. Detta innebär att hovrätten ska utfärda stämning och hålla huvudförhandling, varvid utgångspunkten är att allt som ska läggas till grund för avgörandet måste åberopas vid huvudförhandlingen. I princip ska även muntlig förberedelse äga rum. Som anförs i direktiven till utredningen är denna ordning inte särskilt lämplig. Reglerna är inte tänkta för ett fall då saken redan har avgjorts genom ett judiciellt förfarande – i detta fall skiljedomen – och hovrättens prövning inte avser materiella förhållanden. Över huvud taget framstår det som främmande för hovrätten att tillämpa de regler som gäller för rättegången vid tingsrätt. Typiskt sett gäller klandermålen påstådda procedurfel. Den av hovrättens måltyper som mest liknar klandermålen är väl klagan över domvilla. I sådana mål hålls praktiskt taget aldrig förhandling. Men i klandermålen förekommer det inte sällan att skiljenämndens ordförande eller något av partsombuden ska höras som vittne. Att hålla förhandling kan även i andra fall vara lämpligt, och med hän- syn till art.6 i torde förhandling som regel böra hållas om det begärs av part. Huvudprincipen i en framtida reglering bör dock vara att rättegången i klandermålen ska vara skriftlig. Detta torde vara ägnat att underlätta handläggningen och främja snabbheten i förfarandet. Den reglering som ska vara tillämplig bör innehålla bestämmelser om ansökan och kommunikation liksom en möjlighet att underlåta kommunikation när en ansökan är ogrundad samt om förhandling med möjlighet att ta upp muntlig bevisning. I direktiven nämns den lösningen att man skulle låta lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) vara tillämplig i stället för . Utredningen håller med om att ärendelagen skulle vara lämpligare än regler för tingsrättsmål. Men inte heller ärendelagen är idealisk. Att märka är till en början att lagens tillämpning enligt dess 1 § har avsetts vara begränsad till sådana rättsvårdsärenden som ska tas upp av en tingsrätt, och detta passar ju inte alls på klandermålen. Ärendelagen har emellertid kommit att tillämpas inom en del nya områden. Bl.a. är att märka att lagen numera som huvudregel ska tillämpas i fråga om förfarandet när det gäller sådana mål som inleds i mark- och miljödomstolarna genom överklagande från förvaltningsmyndighet. Denna ordning grundade sig på ingående överväganden som redovisades i prop.