sou · H3B354 · 2015-06-09 00:00:00 — Förordningens tillämpning förutsätter emellertid att vissa kompletterande förfaranderegler införs i nationell lagstiftning. Som framhålls i direktiven finns det anledning att särskilt uppmärksamma vissa frågor, t.ex. om metoder för inhämtande av bankkontoinformation i , delgivning av gäldenären och inledandet av verkställighetsprocessen. Även rättsmedlen och frågan om vilken eller vilka domstolar som ska vara behöriga att pröva rättsmedlen enligt förordningen behöver klarläggas, liksom i vilka fall den verkställande myndigheten ska vara behörig. Frågor om ansvar och kostnader för översättning av handlingar, avgifter för banker, kostnader och avgifter för myndigheter, sekretess samt tillgång till och hantering av personuppgifter för de myndigheter som omfattas av förordningen behöver också analyseras. Dessutom behöver det klarläggas hur förordningen samverkar med nationell rätt när ett beslut om kvarstad har meddelats i och ska verkställas här samt vilka processrättsliga frågor som kommer att regleras av nationell rätt när förordningen saknar reglering. Det måste vidare övervägas vilken eller vilka svenska myndigheter som ska utses till behöriga att ta emot, översända eller delge handlingar med stöd av förordningen, liksom vilken myndighet som ska utses till informationsmyndighet. I det följande redovisas våra överväganden och förslag i fråga om behovet av kompletterande nationella bestämmelser. Vi föreslår dels kompletterande bestämmelser i frågor som enligt kvarstadsförordningen förutsätter en nationell reglering, dels andra bestämmelser som bedöms vara nödvändiga eller annars lämpliga för att säkerställa en ändamålsenlig tillämpning av förordningen. Vår utgångspunkt för dessa förslag har, i enlighet med vad som anges i direktiven, varit att de så långt som möjligt ska passa in i redan existerande system i den svenska rättsordningen. 5.3Överväganden i materiella frågor Vår bedömning: Skadeståndsfrågor bör som utgångspunkt bedömas enligt kvarstadsförordningens ansvarsgrunder, ansvarstyper och regler om bevisbörda. Möjligheten att i dessa avseenden tillämpa eller införa avvikande nationella bestämmelser bör alltså inte användas. Tillämpnings- och bedömningsfrågor hänförliga till kvarstadsförordningens skadeståndsreglering eller materiella bestämmelser i övrigt får avgöras i rättstillämpningen. När det gäller fordringsägarens skadeståndsansvar innehåller kvarstadsförordningen egna regler om bl.a. ansvarsgrunder, typer av ansvar och bevisbörda (se artikel 13.1–2). Förordningen föreskriver att fordringsägaren är ansvarig för skada som ett beslut om kvarstad orsakar gäldenären p.g.a. att fordringsägaren har begått ett fel. Förordningen anger också att bevisbördan för detta vilar på gäldenären. Det finns dock en presumtion för att fordringsägaren har begått ett fel om •fordringsägaren inte har inlett ett rättsligt förfarande för prövning av ärendet i sak inom föreskriven tid, •fordringsägaren inte begärt frigörande av eventuellt överskjutande belopp, •fordringsägaren inte upplyst domstolen om parallella ansökningar och detta fått till följd att kvarstaden inte borde ha beviljats, eller skulle ha beviljats till ett lägre belopp, eller •beslutet om kvarstad upphävts eller verkställigheten avbrutits p.g.a. att fordringsägaren inte fullgjort sina skyldigheter i fråga om delgivning eller översättning, och inte avhjälpt bristerna i dessa avseenden. Skadeståndsansvaret enligt kvarstadsförordningen utgår alltså från fordringsägarens felaktiga agerande och föreskriver ett presumtionsansvar i vissa fall. I sammanhanget kan noteras att enligt svensk rätt står en sökande av en nationell säkerhetsåtgärd strikt ansvar för den skada som åtgärden för med sig, t.ex. när kärandens talan återkallas eller ogillas (se 3 kap. 22 § tredje stycket UB, samt , Det provisoriska rättsskyddet i tvistemål, bok 4, s. 211). Svaranden har rätt till ersättning för all förlust som förorsakats honom eller henne, dvs. även allmän förmögenhetsskada. Kvarstadsförordningen medger att medlemsstaterna behåller eller inför andra ansvarsgrunder, typer av ansvar eller regler om bevisbörda i sin nationella rätt (artikel 13.3). Frågan är alltså om så bör ske. Ett argument som kan anföras till stöd för att tillämpa samma skadeståndsregler i det svenska och europeiska kvarstadsförfarandet är att gäldenärens skydd därigenom blir lika starkt oavsett den rättsliga grunden för kvarstadsåtgärden. Ett argument som kan anföras mot en sådan ordning är att bestämmelsen om säkerhet i artikel 12 är utformad utifrån det skadeståndsansvar som kommer till uttryck i artikel 13. Det kan vidare anmärkas att det presumtionsansvar som anges i artikel 13.2 endast avser ett antal uppräknade fel som anknyter till vissa av kvarstadsförordningens processuella regler. Det saknas enligt vår mening skäl att frångå denna reglering som ger gäldenären ett minimiskydd i behandlade avseenden. Det innebär att skadeståndsfrågor i första hand ska bedömas enligt kvarstadsförordningen och några avvikande nationella skadeståndsbestämmelser föreslås alltså inte. Eftersom kvarstadsförordningen hänvisar till nationell rätt när det gäller andra aspekter av fordringsägarens skadeståndsansvar kommer de nationella skadeståndsreglerna att komplettera förordningen. För att belysa komplexiten i skadeståndsregleringen kan i sammanhanget också framhållas att tillämplig lag för fordringsägarens ansvar är lagen i verkställighetsmedlemsstaten (artikel 13.4). Det innebär att en svensk domstol kan behöva göra ansvarsbedömningen enligt ett utländskt regelverk. Enligt vad som redovisats ovan skiljer sig kvarstadsförordningens skadeståndsregler i vissa avseenden från svensk rätt. Kvarstadsförordningens skiljer sig även i vissa andra materiella avseenden från motsvarande svenska kvarstadsbestämmelser. En grundläggande skillnad är föremålet för åtgärden. I såväl det nationella som euro- peiska kvarstadsförfarandet syftar ett beslut om kvarstad för fordran till att ta i anspråk egendom till ett visst värde. Medan det i det nationella förfarandet är möjligt att ta i anspråk egendom av i princip vilket slag som helst är en åtgärd enligt kvarstadsförordningen däremot begränsad till särskilt utpekade bankmedel. Föremålet för åtgärden är alltså i det förra fallet egendom och i det senare fallet bankmedel på ett särskilt bankkonto. Det finns dock fler skillnader. Som ett exempel kan nämnas förutsättningarna för att utverka ett beslut om europeisk kvarstad (se artikel 7, jfr 15 kap. 1 § och 5 § tredje stycket RB). Ett annat exempel är bedömningen av den säkerhet som fordringsägaren är skyldig att ställa. Enligt artikel 12.1 ska säkerheten vara tillräcklig inte bara för att säkerställa ersättning för eventuell skada som gäldenären kan tillfogas (jfr 15 kap. 6 § första stycket RB), utan också för att förhindra missbruk av det europeiska kvarstadsförfarandet. I vissa fall föreskriver förordningen att dess tillämpning inte får ske i strid med nationella tvingande bestämmelser (se t.ex. artikel 15.1 angående räntekrav) och i andra fall hänvisar förordningen uttryckligen till medlemsstaternas nationella rätt (se t.ex. artikel 26 angående bankens ansvar). Det kan inte uteslutas att kvarstadsförordningens materiella bestämmelser kan aktualisera vissa gränsdragnings- och tillämpningsfrågor. Sådana frågor kan inte lösas genom nationella tillämpningsföreskrifter utan får, liksom motsvarande processuella frågor, lösas i rättstillämpningen. Som berörts i föregående avsnitt skiljer sig kvarstadsförordningen i vissa materiella avseenden från motsvarande svenska kvarstadsbestämmelser. Det europeiska kvarstadsförfarandet skiljer sig även i flera processuella avseenden från motsvarande nationella förfarande. Som exempel kan nämnas det i förordningen standardiserade och formaliserade ansöknings- och beslutsförfarandet (artikel 8 och 19) samt de angivna tidsfristerna (artikel 18). I sammanhanget kan också nämnas prövningen av fordringsägarens säkerhet. Enligt svensk rätt ska säkerheten godtas om motparten godkänner den och i annat fall ska domstolen pröva om säkerheten är godtagbar (se 15 kap. 6 § RB, jfr även NJA 1986 s. 419). Enligt kvarstadsförordningen ska emellertid domstolen underrätta fordringsägaren om det belopp som krävs (artikel 12.3). I ingresspunkt 18 till kvarstadsförordningen påpekas att domstolen bör göra en egen bedömning, när den fastställer det belopp för vilket säkerhet ska ställas för att hindra missbruk av beslutet om kvarstad och trygga ersättning till gäldenären. I avsaknad av särskilda bevis för det eventuella skadebeloppet bör domstolen vidare kunna ta hänsyn till det belopp med vilket beslutet om kvarstad ska meddelas och använda det som riktlinje för att fastställa säkerhetens storlek. Vidare kan konstateras att kvarstadsförordningen innehåller inslag som saknar motsvarighet i svensk rätt, t.ex. den mekanism för inhämtande av bankkontoinformation som kvarstadsförordningen erbjuder (se artikel 14 och avsnitt 5.5 nedan). Även om det europeiska kvarstadsförfarandet innehåller särdrag och i vissa avseenden skiljer sig från motsvarande nationella förfarande är huvuddragen i – och syftet med – förfarandena desamma. Det finns också kopplingar mellan förfarandena eftersom kvarstadsförordningen innehåller hänvisningar till nationell rätt, t.ex. i fråga om behöriga domstolar (artikel 6), godtagna metoder för ingivande av handlingar (artikel 8.4), godtagna språk (artikel 49.2), kraven på översättningar (artikel 49.3) och förutsättningarna för att ta ut domstolsavgifter (artikel 42). Förordningen föreskriver därutöver att processrättsliga frågor som inte uttryckligen regleras i förordningen ska regleras av den nationella rätten i den medlemsstat där prövningen sker (artikel 46.1). Detta innebär att om inte annat följer av bestämmelserna i kvarstadsförordningen ska förfarandet vid svenska domstolar regleras av svensk processrätt. Ett inledande ställningstagande bör därför göras i fråga om vilket nationellt processrättsligt regelverk som ska komplettera kvarstadsförordningen. Denna fråga behandlas i följande avsnitt. Vårt förslag: om tvistemål ska tillämpas på sådana processuella frågor som inte regleras i kvarstadsförordningen. Vid den tillämpningen ska vad som i balken anges om kvarstad i tvistemål gälla också europeisk kvarstad. Kvarstadsförordningen är tillämplig på privaträttsliga penningfordringar och domstolens behörighet att pröva en ansökan om europeisk kvarstad är som huvudregel knuten till behörigheten i sakfrågan (artikel 6). En prövning av en ansökan om europeisk kvarstad torde därför i huvudsak komma att ske i allmän domstol. Valet av kompletterande processlag står därför närmast mellan bestämmelserna i och bestämmelserna i ärendelagen. Det europeiska kvarstadsförfarandet överensstämmer med den handläggningsform som gäller enligt ärendelagen såtillvida att handläggningen som huvudregel är skriftlig. måste beaktas att ett beslut om europeisk kvarstad är en tillfällig åtgärd. Beslutet innebär att bankmedel tas som säkerhet i avvaktan på att fordringsanspråket som beslutet avser att säkra har verkställts. Om fordringsägaren utverkar ett sådant beslut redan innan ett förfarande för prövning av ärendet i sak har inletts mot gäldenären (artikel 5 a), är åtgärdens fortsatta verkan beroende av att ett sådant rättsligt förfarande inleds inom (artikel 10). Ett sådant rättsligt förfarande kommer företrädesvis att handläggas i enlighet med om tvistemål. Det framstår mot denna bakgrund som ändamålsenligt att handläggningen i ett sådant fall enkelt kan övergå från ett europeiskt kvarstadsförfarande till ett nationellt tvistemålsförfarande. Likaså framstår det som rationellt att en ansökan om europeisk kvarstad, som ges in i ett redan inlett tvistemål, hanteras enligt samma processuella regelverk som huvudförfarandet. Vi föreslår följaktligen att ska tillämpas på det europeiska kvarstadsförfarandet, i den utsträckning annat inte följer av förordningen. Det finns enligt vår mening ett värde i, inte minst ur en utländsk kärandes synvinkel, att den som ansöker om europeisk kvarstad på förhand vet vilket nationellt regelverk som kompletterar kvarstadsförordningen. Detta bör komma till uttryck i lag. I vilken utsträckning som nationell processrätt kan tillämpas måste bedömas utifrån det utrymme som kvarstadsförordningen ger för en sådan tillämpning. Något allmängiltigt svar kan av naturliga skäl inte ges. Som framhållits redan inledningsvis får en medlemsstat inte utfärda föreskrifter om hur en EU-förordning ska tolkas. Utrymmet är därmed också ganska begränsat för att i detta sammanhang uttala sig om hur nationell rätt förhåller sig till bestämmelserna i förordningen. Detta får i stället fastställas i rättstillämpningen. Som redovisats inledningsvis är det vår utgångspunkt att de förslag vi lämnar så långt som möjligt ska passa in i redan existerande system i den svenska rättsordningen. Denna ambition kan endast delvis uppfyllas genom att – som ovan föreslagits – låta fylla ut kvarstadsförordningen. Skälet är att om kvarstad i 15 kap. RB avser nationella kvarstadsåtgärder och att vissa av RB:s andra bestämmelser uttryckligen hänvisar till dessa regler. Vi föreslår att det i lag ska klargöras att om kvarstad i tvistemål ska tillämpas i det europeiska kvarstadsförfarandet. En sådan tillämpning förutsätter naturligtvis att den inte strider mot kvarstadsförordningen. Som exempel kan nämnas att kvarstadsförordningen innehåller ett särskilt förfarande som ger gäldenären möjlighet att genom ett särskilt rättsmedelsförfarande angripa ett kvarstadsbeslut (rättsmedelsförfarandet behandlas närmare i avsnitt 5.8). Detta innebär att bestämmelsen i 49 kap. 5 § 6 RB, som ger en gäldenär möjlighet att överklaga kvarstadsbeslut särskilt, inte blir tillämplig. Genom förslaget skapas en lagteknisk koppling mellan RB:s processuella bestämmelser och förfarandets andra etapp – handläggningen vid (se vidare avsnitt 5.6.3 angående nationella förfaranderegler vid verkställighet). Vidare tydliggörs vilka slags säkerheter som accepteras enligt svensk rätt (se 15 kap. 6 § andra stycket RB som hänvisar till 2 kap. 25 § UB, jfr artikel 12.3 i kvarstadsförordningen). Avslutningsvis kan noteras att kvarstadsförordningen inte tillåter en fordringsägare att ansöka om europeisk kvarstad mot samma gäldenär hos flera domstolar för att säkra samma fordran (se artikel 16.1). Något generellt hinder för en fordringsägare att ansöka om både europeisk kvarstad och en likvärdig nationell säkerhetsåtgärd finns dock inte. Det innebär att parallella kvarstads- förfaranden kan förekomma inom ramen för samma mål och att dessa förfaranden kommer att hanteras enligt olika processuella regelverk. Om en likvärdig nationell säkerhetsåtgärd har meddelats kan dock detta påverka lämpligheten av att meddela ett beslut om europeisk kvarstad (se artikel 16.4). 5.4.3Användningen av elektroniska kommunikationsmedel Vår bedömning: Det saknas behov av att införa särskilda bestämmelser om användningen av elektroniska kommunikationsmedel vid ingivande av ansökningar om kvarstad eller rättsmedel. När det gäller tillåtna sätt för att ge in en ansökan om kvarstad eller rättsmedel hänvisar kvarstadsförordningen till de nationella förfarandereglerna (se artikel 8.4 respektive 36.1). Användningen av elektroniska kommunikationsmedel är alltså tillåtet, förutsatt att kommunikationsmedlet i fråga godtas enligt nationell rätt i den medlemsstat där ansökan ges in. Det kan i sammanhanget noteras att medlemsstaterna inte har någon skyldighet att underrätta kommissionen om vilka kommunikationsmedel som godtas (se artikel 50 angående underrättelseskyldigheten i vissa fall). I ingressen till kvarstadsförordningen motiveras möjligheten till användningen av modern kommunikationsteknik utifrån effektivitetsskäl (ingresspunkt 40). Det nämns att sådan informationsteknik kan komma till användning t.ex. vid ifyllandet av de standardformulär som fastställts enligt förordningen och för kommunikation mellan myndigheter som medverkar i förfarandena. Vidare uttalas att metoderna för att underteckna beslutet om kvarstad och andra handlingar enligt förordningen bör vara teknikneutrala, så att nuvarande metoder, t.ex. digital certifiering eller säker autentisering, kan tillämpas och utrymme ges också för den framtida tekniska utvecklingen på området. Reglerna om formkrav vid ingivande av handlingar enligt RB ändrades (prop. 1993/94:190). Syftet var då att i balken dels markera tillåtligheten av användningen av telefax som ett medel för skriftlig kommunikation i rättegången, dels skapa bättre förutsättningar för användning av telefax i rättegången genom att ta bort kravet på egenhändigt undertecknande där det inte ansågs nöd- Enligt den nuvarande regleringen i 33 kap. 3 § tredje stycket RB får rätten, om det behövs, begära att ett telefax eller annat meddelande som saknar avsändarens underskrift i original bekräftas av avsändaren genom en i original undertecknad handling. Om rätten har begärt en sådan bekräftelse men inte fått någon, får den bortse från meddelandet. När det är fråga om inlagor till domstolen som ovillkorligen ska vara egenhändigt undertecknade måste dock rätten alltid begära en bekräftelse (a. prop. s. 121). När det gäller tvistemål i allmän domstol uppställs krav på att stämningsansökan ska vara egenhändigt undertecknad av käranden eller dennes ombud (42 kap. 2 § tredje stycket RB). Detta krav innebär att originalhandlingen måste ges in direkt till domstolen eller genom post. En ansökan om europeisk kvarstad utgör inte en stämningsansökan och i kvarstadsförordningen uppställs inte något motsvarande krav på egenhändigt undertecknande för sådana ansökningar. Något hinder mot att ge in en sådan ansökan, eller en ansökan om rättsmedel, på annat sätt finns alltså inte. Detta under förutsättning att ansökan görs på föreskrivet formulär. Med hänsyn till den tekniska utvecklingen framstår det som vanskligt att närmare precisera vilka elektroniska kommunikationsmedel som bör godtas i detta sammanhang. Som inledningsvis nämnts uppställer inte heller kvarstadsförordningen något krav på en sådan precisering. Det får förutsättas att en ansökan om europeisk kvarstad som inleder ett rättsligt förfarande vid en svensk domstol, kommer att behandlas som en motsvarande nationell ansökan. En ansökan som görs via t.ex. telefax eller e-post skulle därför kunna ge rätten anledning att från avsändaren begära en bekräftelse genom en i original undertecknad handling. Några ändringar bedöms i detta avseende inte vara nödvändiga. Som närmare redogörs för i avsnitt 5.6.2 föreslår vi att ska utses till behörig myndighet enligt kvarstadsförordningen. I denna egenskap kommer myndigheten att ta emot vissa formulär och handlingar. I fråga om handling som kommer in till tillämpas den ovan behandlade bestämmelsen 33 kap. 3 § RB (se 2 kap. 7 § första stycket UB). I sammanhanget kan också nämnas att , när det gäller en ansökan om verkställighet, har möjlighet att ta emot ansökningar via telefax (se 15 kap. 2 § UF). kan vidare ingå överenskommelser med mottagare av förbud och vissa andra underrättelser om att detta ska ske elektroniskt (se 6 kap. 11 § UF). Vårt förslag: Handlingar som lämnas in till domstol eller behörig myndighet i ska vara avfattade på eller översatta till svenska. Enligt kvarstadsförordningen kan handlingar som lämnas in till en domstol eller behörig myndighet vara skrivna på något annat av unionens officiella språk, om den berörda medlemsstaten har angett att den kan godta detta språk (artikel 49.2). har en skyldighet att underrätta kommissionen om vilka eventuella andra språk än svenska som kan godtas (se artikel 50.1 o). Enligt 33 kap. 9 § första stycket RB får rätten vid behov översätta handlingar som kommer in till eller skickas ut från rätten. Bestämmelsen är tillämplig också i fråga om handlingar som kommer in till (se 2 kap. 8 § andra stycket UB). Utgångspunkten är alltså att handlingar som ges in till rätten ska vara avfattade på svenska. I rättsfallet NJA 2011 s. 345 uttalade angående möjligheterna att godta andra språk än svenska i rättegångsprocessen bl.a. följande. 3.Enligt svensk rätt är huvudregeln att handlingar som ges in till domstol ska vara skrivna på svenska (se 10 § språklagen, 2009:600). Grunden för detta är att det måste säkerställas att både domstolens ledamöter och parterna fullt ut förstår innebörden av processmaterialet. Men regeln om svenska som domstolsspråk har betydelse även för möjligheterna för allmänheten att få insyn i det rättsliga förfarandet. 4.Även handlingar på andra språk än svenska kan emellertid i vissa fall godtas. Det är domstolens uppgift att i det enskilda fallet bedöma om och i vilken utsträckning som avsteg kan göras från den angivna huvudregeln om att processen ska föras på svenska. I allmänhet bör därvid handlingar – exempelvis avtal, brev, utlåtanden och annan skriftlig bevisning – på danska eller norska kunna godtas. Också handlingar av detta slag på engelska bör kunna accepteras. Däremot bör normalt inte handlingar på andra språk än dessa godtas. I har i liknande sammanhang – med beaktande av rådande språkkunskaper i landet – ansetts att engelska eller svenska bör godtas (t.ex. vid tillämpningen av I-förordning1, EU:s delgivningsförordning2, bevisupptagningsförordningen3 och småmålsförordningen4). Mot den bakgrunden framstår det som konsekvent att även i nu aktuellt sammanhang godta handlingar avfattade på eller översatta till engelska. Eftersom de allmänna språkkunskaperna i engelska får anses vara förhållandevis goda i torde det inte finnas något behov av att slentrianmässigt översätta handlingar avfattade på engelska till svenska språket. Inte desto mindre får det antas att det i vissa fall finns ett faktiskt behov av att översätta även handlingar avfattade på engelska. Av artikel 8.3 framgår att en ansökan om kvarstad ska åtföljas av samtliga relevanta handlingar som åberopas till stöd för ansökan. Beroende på omfattningen och karaktären av den dokumentation som åberopas kan det alltså inte uteslutas att handlingar kan behöva översättas för att rätten ska ha möjlighet att fatta ett beslut. Detta torde vara förenat med en inte obetydlig tidsåtgång, i synnerhet som sådant åberopat material kan tänkas vara både omfattande och komplext. I motiven till den ovan nämnda bestämmelsen i 33 kap. 9 § RB konstateras att den som ger in en handling på främmande språk får stå risken för att ett yrkande som kräver brådskande behandling inte kan åtgärdas förrän handlingen har översatts (se prop. 1973:30 s. 72). Ståndpunkten framstår i och för sig som fullt rimlig. kan inte bortses från att kvarstadsförordningen uppställer förhållandevis snäva beslutsfrister (se artikel 18). Genom att godta handlingar avfattade på andra språk än svenska skulle alltså svenska domstolar kunna försättas i ett läge där de, pga. tidsåtgången för översättningar, inte har möjlighet att meddela beslut inom före- 1Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. 2Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (delgivningsförordningen). 3Rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. 4Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 861/2007 om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande. En sådan ordning framstår enligt vår mening varken som lämplig eller förenlig med kvarstadsförordningens bakomliggande effektivitets- och skyndsamhetsändamål. Därtill kommer att ett utdraget domstolsförfarande riskerar att omintetgöra den överraskningseffekt som det föreskrivna ex parte-förfarandet syftar till att säkerställa.