sou · H3B399d3 · 2015-12-04 00:00:00 — 1972:111 underströks att denna redovisning ska ses som en anvisning om var naturvårdsintressena bör tillmätas särskild vikt i den regionala och kommunala planeringen. I planeringen bör klarläggas vilka restriktioner som kan bli aktuella för andra verksamheter. Ytterligare inventeringar och utredningar krävs i många områden för att närmare klarlägga naturvårdsintressena. Enligt de fastlagda riktlinjerna bör kulturminnesvårdens intressen tillmätas stor tyngd som restriktion vid planering av andra verksamheters markanvändning, bl.a. därför att de representerar värden som inte kan återskapas eller ersättas om de en gång förstörts. Kulturminnesvården bör integreras mer än tidigare i den övriga samhällsplaneringen. Som underlag för programarbetet fanns redovisning Miljöer och större områden av betydelse för kulturminnesvården (Förarbeten för fysisk riksplanering, underlagsmaterial nr 23). Redovisningen omfattar cirka 850 miljöer av riksintresse, drygt 1 000 miljöer av regionalt intresse och cirka 100 s.k. större områden av betydelse för kulturminnesvården. 1972:1I1 betonas att de angivna områdena i första hand utgör anvisningar om var kulturminnesvårdens intressen bör tillmätas särskild vikt i den regionala och lokala planeringen. Det anges att kompletterande inventeringar och utredningar behöver genomföras i en del områden. De fastlagda riktlinjerna innebär att fritidsbebyggelsen bör utvecklas i mer planmässiga former . En planläggning av fritidsbebyggelsen anses speciellt angelägen för kusterna och de större insjöarnas strandområden. Det understryks att fortsatt fritidsbebyggelse bör förläggas så att den inte inkräktar på stränder som är av värde för friluftslivet. I områden där konkurrensen om marken är stor, är tätare former av bebyggelse att föredra med hänsyn bl.a. till det rörliga friluftslivet, medan spridd fritidsbebyggelse i form av enstaka hus eller mindre husgrupper i andra delar av landet är en lämplig form av fritidsboende. I rapporten (SOU 1971:75) Hushållning med mark och vatten betecknas vissa sjörika områden i inlandet som utvecklingsområden för fritidsbebyggelse, nämligen områden i , , , och norra län samt småländska höglandet. I dessa områden är en aktiv utvecklingsplanering för fritidsbebyggelse angelägen. I vissa andra områden i inlandet – Ringsjöområdet i , Bolmenområdet, områden kring tätorter vid och , kring , vid omkring och samt vid och Siljan – är utnyttjandet för fritidsbebyggelse redan stort. Försiktighet bör därför iakttas beträffande fortsatt markupplåtelse för fritidsbebyggelse inom dessa områden. De fastlagda riktlinjerna innebär att de obrutna kusterna helt bör undantas från lokalisering av s.k. miljöstörande industri. Vid de högexploaterade kusterna bör miljöstörande industri inte tillåtas annat än i anslutning till redan befintlig industri. ring till övriga kustområden torde enligt riktlinjerna på många ställen kunna ske utan större konflikter med naturvårds- och rekreationsintressen. Vidare ska möjligheterna till inlandslokalisering alltid beaktas. Från kraftföretagens samarbetsorgan. Centrala driftledningen (CDL), förelåg förslag om att kärnkraftverk skulle byggas vid Brodalen i , vid Tunaberg i och i kommun. Ytterligare ett femtontal platser vid kusterna har av CDL angivits som lämpliga lokaliseringsplatser för kärnkraftverk. En särskild utredning hade inletts om möjligheterna att förlägga kärnkraftverk i inlandet. Vid de högexploaterade kusterna bör mark för de i den fysiska riksplaneringen aktuella typerna av industrier reserveras i , , , , , Nyköping-Oxelö- sund och . I bör mark för djuphamnskrävande men ej miljöstörande industri reserveras. När det gäller övrig kust bör i industriresurser reserveras i anslutning till befintliga tätorter i syfte att behålla stor handlingsfrihet för eventuella framtida lokaliseringar. Enligt de fastlagda riktlinjerna ska kärnkraftutbyggnaden i avvaktan på resultaten av olika utredningar begränsas till , , Simpevarp och Forsmark. Detta ställer krav på markreservationer i dessa områden. De fastlagda riktlinjerna omfattar vidare norra huvudälvar och deras källflöden. De outbyggda huvudälvarna i övre , dvs. älv, älv, älv och bör enligt riktlinjerna helt undantas från utbyggnad. Opåverkade källflöden till de övriga huvudälvarna, dvs. Lule älv, Skellefte älv, och bör vidare bevaras outbyggda. Några särskilda riktlinjer för väg-, järnvägs- och sjötransporternas behandling har inte förelegat. har emellertid uttalat (CU 1973:11, rskr 1973:119) att frågan om en förbättrad planering av flygplatsernas lokalisering borde behandlas inom ramen för den fysiska riksplaneringens fullföljande. Mot bakgrund härav anmodade Kungl. Maj:t i skrivelse länsstyrelserna att vid överläggningar med kommunerna och vid redovisningar av de kommunala programmen belysa konsekvenserna för kommunernas del av önskemål beträffande lokaliseringar av och markreservationer för flygplatser. Därvid skulle även beaktas de bedömningar av flygplatsers lokalisering och funktion som görs inom ramen för den regionala trafikplaneringen. De fastlagda riktlinjerna innebär att berörda försvarsmyndigheter bör ges möjlighet att på ett tidigt stadium delta i den fysiska riksplaneringen. De militära myndigheterna har getts i uppdrag av Kungl. Maj:t att samråda med länsstyrelserna om lågflygningsområdenas lokalisering och lågflygningsövningarnas tidsförläggning. 1972:111, bil. 2 (s 162) anförs att de områdesanknutna riktlinjerna utgår från de allmänna riktlinjerna för hushållningen med mark och och bara avser de delar av landet där konkurrensen om de fysiska resurserna redan är eller kan väntas bli särskilt framträdande och där överregionala aspekter har särskild vikt. De områdesanknutna riktlinjerna är av två slag. För del första har avgränsats områden vilkas vetenskapliga och rekreativa värden från rikssynpunkt bedöms vara av sådan art att större miljöförändringar inte bör få komma till stånd. För det andra anges vissa riktlinjer för lokalisering av den i den fysiska riksplaneringen behandlade industrin. Det första slaget av riktlinjer angavs av chefen för som grundläggande för hushållningen med våra naturresurser. De ska gälla som långsiktiga riktlinjer för naturresurshushållningen och bör till sina huvuddrag inte frångås utan att synnerliga skäl föreligger. Dessa riktlinjer gäller för kusterna, och , fjällvärlden, huvudälvarnas dalgångar och vissa andra inlandsområden. Landets havskust indelas i riktlinjerna i tre kategorier – s.k. obrutna kuster, högexploaterade kuster samt övriga kuster. De obrutna kusterna bör helt undantas från lokalisering av resurskrävande och miljöstörande industri. De bör vidare disponeras så alt ett allsidigt utnyttjande för fritidsändamål blir möjligt och så att bl. a. vetenskapliga naturvärden skyddas. Återhållsamhet bör iakttas med att tillåta lokalisering av enskild fritidsbebyggelse. Vid de högexploaterade kusterna bör etablering av resurskrävande och miljöstörande industri inte tillåtas annat än i anslutning till områden där sådan industri redan förekommer. för dessa typer av industri bör vid de högexploaterade kusterna reserveras i anslutning till , , , . I dessa områden bör också kompletterande recipientundersökningar utföras. Lokalisering till de utpekade orterna på ska tillåtas bara om starka samhällsekonomiska skäl eller miljövårdsskäl talar för en sådan lokalisering. Tillgängligheten till attraktiva strandområden bör ökas och tillräckliga arealer reserveras för anordningar för turism och friluftsliv. Fritidsbebyggelse bör inte fä inkräkta på mark som har stort värde för friluftsliv. Industrilokalisering till övriga kustområden sammanfaller med strävandena till regional balans i den industriella utvecklingen och torde på många ställen kunna ske ulan större konflikter med naturvårds- och rekreationsintressen. Längs saknas emellertid vissa av de efterfrågade naturförutsättningarna i samband med industrilokalisering och när del gäller norra och erfordras bl. a. samhällsekonomiska bedömningar för ett närmare urval av lämpliga lokaliseringsplatser. Längs dessa kuster är det angeläget att skydda de relativt fåtaliga områden som har särskilt stora naturvärden. 1972:111 framhålls att behovet av planering framstår som särskilt angeläget för och . Planeringen bör inriktas på att möta den ökande turismens anspråk som öarnas speciella karaktär bevaras och en alltför kraftig förändring eller skadligt slitage förhindras. Öarna rymmer både vetenskapliga, kulturella och rekreativa värden och det är här i särskilt hög grad angeläget att åtgärder för skydd och utveckling samordnas. 1972:111 framhålls att de väglösa vildmarksområdena i fjällvärlden, som tills vidare är preliminärt avgränsade (jfr avsnitt 8.4.5), bör undantas från all tyngre exploatering som t.ex. vägbyggnad och vattenkraftutbyggnad och i förekommande fall även från skogsbruk. I vildmarkskärnorna, dvs. de större områden som inte är utrustade med leder och övernattningsanordningar för turism, bör ytterligare övernattningsstugor för turism inte uppföras. Behovet av planering av fjällvärlden understryks. Vissa huvudälvar och källflöden i norra är ännu opåverkade av vattenkraftutbyggnad. När det gäller de övre norrlandsälvarna (älv) bör opåverkade huvudälvar och källflöden bevaras outbyggda. Beträffande de nedre huvudälvarna () med biflöden har frågan om avvägningen mellan fortsatt utbyggnad resp. bevarande varit föremål för särskild utredning. En motsvarande utredning för de norra älvarna pågår f. n. Älvdalarna förändras inte bara genom vattenkraftutbyggnader utan också av att kulturlandskapet upphör att brukas och fritidsbebyggelse kommer till. Älvdalarna rymmer ofta både vetenskapliga, kulturella och rekreativa värden. För att säkra dessa värden är det angeläget att en översiktlig planering kommer till stånd som omfattar huvudälvarnas dalgångar. 1972:111 pekas på vikten av att de fortsatta riksplanestudierna kommer att omfatta också inlandet. I avvaktan på sådana fortsatta studier är det emellertid angeläget att en översiktlig planering kommer till stånd inom för friluftsliv och fritidsbebyggelse särskilt attraktiva områden, t.ex. vid de större insjöarna och i sjörika skogsområden samt i känsliga kulturlandskap. Källa: SCB. Källa: SCB. Källa: SCB. Annat skydd för områden av riksintresse Enligt direktivet ska utredaren analysera och redovisa om och hur områden som bedöms vara av riksintresse kan ges ett långsiktigt rättsligt skydd genom bestämmelserna i andra delar av eller andra relevanta lagar. Vidare ska utredaren analysera frågan om huruvida ett område som är av riksintresse kan upphöra att vara det, t.ex. till följd av att området getts ett rättsligt bindande skydd. I den följande framställningen sammanfattas de bestämmelser som enligt utredningens bedömning skulle kunna ge de områden som bedömts vara av riksintresse, ett långsiktigt skydd. Framställningen innefattar också synpunkter lämnade av de myndigheter som ansvarar för att bedöma områden av riksintresse. Naturvård, kulturmiljövård och friluftsliv (3 kap. 6 § MB) Enligt har naturen ett egenvärde och människan har ett ansvar att bevara naturen. I detta ansvar ingår arbetet med att skydda värdefull natur från exploatering eller andra ingrepp. I 7 kap. återfinns bestämmelser om olika former av områdesskydd. Här återfinns de direkta skyddsbestämmelser för områden samt för växt- och djurarter som fanns i naturvårdslagen. Möjligheten att besluta om områdesskydd är tillsammans med artskyddet av stor betydelse för att bevara den biologiska mångfalden. Områdesskyddet behövs också för att säkerställa skydd för natur- och kulturlandskapet. Regler om områdesskydd och artskydd är vidare nödvändigt för att ska uppfylla sina internationella åtaganden på naturvårdsområdet (se prop. 1997/98:45, del 1 s. 308). De olika skyddsformerna som ingår är: Bestämmelserna om områdesskydd i 7 kap. MB har stor betydelse för områden som har bedömts vara av riksintresse för natur- och kulturvården samt för friluftslivet. I regeringens proposition 1985/86:90, s. 1769 uttaldes bl.a. att i fråga om instituten naturreservat, naturminne och naturvårdsområde kan sägas att de i första hand kompletterar NRL som skyddsinstrument på det sättet att de kan tillgripas när det skydd mot exploateringsföretag som NRL avses ge för områden av betydelse för naturvård och friluftsliv inte är tillräckligt. Det skydd som kan ges genom de olika skyddsformerna enligt ovan är inte absolut såtillvida att det i bestämmelserna, antingen direkt i 3 kap. MB, i förordning (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m. samt i nationalparksförordning (1987:938,) finns inbyggt ett system som ger eller kommunen en möjlighet att ge dispens från de föreskrifter som har meddelats i samband med besluten om områdesskydd. Av 7 kap. 7–9 §§ följer vidare att beslut om natur- och kulturreservat samt naturminne kan upphävas om det finns synnerliga skäl. Av 7 kap. 18 § följer att även strandskyddsområden kan upphävas bl.a. om det är uppenbart att området saknar betydelse för att tillgodose strandskyddets syften I 7 kap. 27 § MB finns även bestämmelser om särskilda skyddade områden, dvs. Av 7 kap. 28 a § framgår att det är tillåtet att bedriva verksamheter eller vidta åtgärder som på ett betydande sätt kan påverka miljön inom området om tillstånd för detta lämnas. Av 7 kap. 29 b § följer att kraven för att bevilja tillstånd är högt ställda. I 4 kap. 8 § PBL anges att kommunen, i en detaljplan, får bestämma hur allmänna platser som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt ska skyddas. Vidare får kommunen med stöd av 4 kap. 16 § PBL i en detaljplan bestämma om skydd för vissa särskilt värdefulla byggnadsverk, tomter bebyggelseområden och allmänna platser. Kommunen har även en möjlighet att med områdesbestämmelser reglera skydd för vissa särskilt värdefulla byggnadsverk, tomter bebyggelseområden och allmänna platser (4 kap. 42 §). Genom PBL kan således kulturhistoriskt värdefulla byggnader och miljöer ges ett visst skydd som komplement till bestämmelserna i 3 kap. MB. Såväl detaljplaner som områdesbestämmelser kan dock ändras eller upphävas enligt närmare preciserade regler i 5 kap. PBL. Utöver ovanstående bestämmelser i och PBL finns det bestämmelser i bl.a. kulturmiljölagen (1988:950), skogsvårdslagen (1979:429, väglagen (1971:948) och i lag (1995:1649) om byggande av järnväg vilka medför att hänsyn ska tas till bl.a. naturvård och kulturmiljön. Enligt är riksintressen ett av de viktigaste instrumenten verket har för att säkerställa att naturvårdens intressen tillvaratas i samband med prövning vid domstolar och i länsstyrelsernas och kommunernas planering och handläggning av ärenden. Till skillnad från de vanligaste områdesskydden, som oftast utgörs av skyddsvärda men relativt små områden för biologisk mångfald samt med ett mer specifik bevarandemål, utpekar riksintressen för naturvård ofta stora ekologisk helheter på flera med en mycket stor ekologisk variation av värden. Riksintresset omfattar ofta områdesskydd men utgör inte ett områdesskydd i sig. De flesta områdesskydd inrättats i första hand med utgångspunkt från ett lokalt eller regionalt perspektiv. Riksintressen tillför därför en annan ekologisk dimension och dignitet i samband med en miljöprövning än vad enbart ett områdesskydd gör. har uppgett att de ovan angivna skyddsformer inte alltid är möjliga, lämpliga eller tillräckliga för att tillgodose ett riksintresse. Kulturmiljövårdens riksintresseområden är ofta komplexa och mångfacetterade till sin karaktär. objekten skyddas kan det uppstå ett pedagogiskt problem med en polarisering som följd, där de ”skyddsvärda” delarna betraktas som statiska och hinder för utveckling, medan övriga delar missförstås som umbärliga och ignoreras. Detta gynnar inte en långsiktigt hållbar utveckling. Rennäring och yrkesfiske (3 kap. 5 § MB) I 1 kap. 2 § sista stycket regeringsformen anges bl.a. att det samiska folkets möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv ska främjas. I 2 kap. 17 § andra stycket anges att samernas rätt till renskötsel regleras i lag. Rätten till renskötsel regleras i rennäringslagen (1971:437). Av 3 § framgår att renskötsel får bedrivas inom vissa områden (renskötselområden). I 30 § anges att den som inom året-runt- markerna äger eller brukar mark där renskötsel bedrivs vid användningen av marken inte får vidta åtgärder som medför avsevärd olägenhet för renskötseln i annan mån än vad som följer av förordande enligt 26 §. I 30 § andra stycket anges dock att första stycket inte hindrar att mark används i enlighet med en detaljplan eller för företag vars tillåtlighet ska prövas i särskild ordning. har uppgett att det skydd samerna ges enligt svensk grundlag och genom internationella konventioner saknar förankring genom konkreta verktyg på svensk myndighetsnivå. Konkreta bestämmelser saknas som tillförsäkrar att det allmänna tar ansvar för det allmänna intresset rennäringen och riksintressesystemet. I 19 § fiskelagen (1993:787) anges att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter för fiskevården och fiskets bedrivande. Enligt Havs- och vattenmyndigheten innehåller fiskelagstiftningen i sig inte några bestämmelser om skydd mot andra motstående intressen, t.ex. åtgärder eller verksamheter såsom vattenkraft, vågkraft eller vindkraft till havs. Enligt Havs- och vattenmyndighetens uppfattning saknas det möjlighet att ge områden som bedöms vara av riksintresse för yrkesfiske ett långsiktigt rättsligt skydd mot andra motstående intressen/verksamhetsutövningar genom bestämmelser i andra delar av eller andra relevanta lagar. Natura 2000-bestämmelserna i 7 kap. 27 § kan i vissa fall innebära skydd av särskilda bevarandeområden av betydelse för fiske. Värdefulla ämnen och material (3 kap. 7 § MB) I minerallagen (1991:45) finns bestämmelser om undersökningstillstånd (2 kap.) och bearbetningskoncession (4 kap.). Av 2 kap. 5 § framgår att undersökningstillståndet gäller för beslutet. enligt 2 kap. 6 och 7 §§ kan undersökningstillståndet förlängas om vissa förutsättningar är uppfyllda. En bearbetningskoncession ska enligt 4 kap. 7 § meddelas . Även bearbetningskoncessionen kan förlängas (4 kap. 8 och 9 §§). Av 6 kap. 3 § framgår att ett undersökningstillstånd eller en bearbetningskoncession kan återkallas om vissa förutsättningar är uppfyllda. Av 1 § lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter framgår att det för undersökning och bearbetning av fyndigheter av torv för att utvinna energi fordras särskilt tillstånd (koncession). Enligt 11 § ska koncession avse ett bestämt område och gälla . Koncessionen får enligt 17 § återkallas under vissa förutsättningar. SGU har uppgett att undersökningstillstånd och bearbetningskoncession regleras genom bestämmelserna i . Undersökningstillstånd ger ingen rätt till verksamhet och innebär inget ”ägande” men är en markering att ett företag har ensamrätt att undersöka marken/berggrunden efter enligt minerallagen. Ett undersökningstillstånd ger också företräde till bearbetningskoncession av den eventuella fyndigheten. Bearbetningskoncession ger rätt att bedriva verksamhet och utvinna . En del mineraler samt andra geologiska naturresurser som naturgrus, berg och torv för odlingsbruk är inte koncessionsmineral enligt minerallagen utan hanteras genom täkttillstånd enligt . Industriell verksamhet och energiproduktion (3 kap. 8 § MB) Av 9 kap. 6 § framgår att regeringen får meddela föreskrifter om tillstånds- och anmälningsplikt för miljöfarlig verksamhet. Av 24 kap. 1 § MB följer att ett meddelat tillstånd som har vunnit laga kraft gäller mot alla såvitt avser frågor som har prövats i Av 24 kap. 5 § framgår dock att tillståndet kan omprövas om vissa särskilda omständigheter är för handen. anser att riksintresse industriell produktion spelar en viktig roll för att säkerställa näringslivets utvecklingsmöjligheter lokalt. När det gäller riksintresse industriell produktion anser att det finns ett behov utifrån ett nationellt perspektiv av att kunna säkerställa olika intressens anspråk på mark och vatten för att bedriva sin verksamhet. anser att det är centralt att säkerställa att näringslivet har goda möjligheter att kunna utvecklas långsiktigt. Enligt Energimyndigheten är möjligheten till trygg energiförsörjning och ett effektivt resursutnyttjande vid planering av infrastruktur och energianläggningar av stor betydelse för hela samhället. Anläggningar för energiproduktion är därför i fortsatt behov av att regleras i hushållningsbestämmelserna. Kommunikationer (3 kap. 8 MB) Av 14 a § väglagen (1971:948) framgår att den som avser att bygga en väg ska upprätta en vägplan. Vägen får, enligt 19 § väglagen inte börja byggas förrän vägplanen har blivit fastställd. Enligt 18 § ska vägplanen fastställas av . Av 18 a-§ framgår att en fastställd vägplan upphöra att gälla efter det att beslutet fick laga kraft om inte vägens sträckning har blivit tydligt utmärkt på marken och vägbygget har påbörjats. Enligt 18 b § upphör ett beslut att fastställa en vägplan helt eller delvis om förhållandena efter beslutet har ändrats så att förutsättningarna för att fastställa planen är uppfyllda. Det är först sedan en väghållare har tagit mark eller annat utrymme för en väg i anspråk med stöd av en fastställd vägplan som en vägrätt, dvs. rätt för väghållaren att nyttja mark eller annat utrymme för väg, uppkommer (se 30 och 31 §§ väglagen). Av 2 kap. 1 § lag (1995:1649) om byggande av järnväg framgår att den som avser att bygga en järnväg ska upprätta en järnvägsplan. Enligt 2 kap. 15 § prövar frågan om att fastställa planen. På motsvarande sätt som gäller för en fastställd vägplan kan en fastställd järnvägsplan upphöra att gälla eller upphävas helt eller delvis (se 2 kap. 16 och 17 §§). Av 1 § lag (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och hamn framgår bl.a. att en allmän farled eller en allmän hamn får inrättas, omfarleden eller hamnen är väsentlig betydelse för den allmänna samfärdseln. Enligt 2 § ska en allmän farled eller en allmän hamn helt eller delvis avlysas om vissa förutsättningar är uppfyllda. Av 6 kap. 5 § luftfartslagen (2010:500) framgår att det krävs tillstånd för att inrätta en flygplats. Enligt 6 kap. 8 § får en flygplats inte tas i bruk innan den har godkänts från flygsäkerhetssynpunkt och meddelats ett driftstillstånd. Ett driftstillstånd ska ges och det ska innehålla de villkor som ska gälla. Av 6 kap. 9 § framgår att driftstillståndet kan återkallas bl.a. om de villkor som avses i 8 § åsidosätts i väsentlig grad. Enligt ges anläggningar för elektronisk kommunikation som pekats ut som riksintressen normalt inte någon annan form av skydd, varken av nationell eller av internationell lagstiftning. Lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) ger endast, i det fall anläggningen innefattar en radioanläggning, ett skydd mot andra radiostörningar och inget skydd mot någon annan form av användning. har uppgett att befintliga vägar och järnvägar erhåller ett relativt omfattande skydd genom befintlig lagstiftning och genom roll som huvudman för vägar och järnvägar. Som systemet fungerar anser dock att myndigheten behöver skydda även befintlig infrastruktur med riksintresseutpekande, eftersom enbart riksintressen kan vägas mot andra riksintressen enligt 3 kap. 10 § . Lagstiftningen erbjuder inget skydd för framtida sträckningar. Anläggningar för luftfart och sjöfart har inte samma möjligheter att skydda genom annan lagstiftning än hushållningsbestämmelserna i jämförelse med väg och järnväg, då myndigheten inte är huvudman för anläggningarna och i luftfartslagen och sjöfartslagen finns inget parallellt skydd. har uppgett att behovet av infrastruktur och olika anläggningar för elektroniska kommunikationer har ökat mycket stort och att anläggningar för elektronisk kommunikation ett mycket viktigt allmänintresse vid planering och beslut om markanvändning.