sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — åtog sig därefter uppdraget som domstolssak- kunnig. Mot bakgrund av hans medverkan under denna och tidigare förundersökningar samt att han på uppdrag av åklagaren avgett ut- låtanden under förundersökningen kan det lämpliga i ett sådant förordnande ifrågasättas, se avsnitt 3.2.4. Att vid huvudförhandlingen presenterade utlåtande nummer två utan att uppmärksamma tingsrätten på att han i ett tidigare utlåtande hade kommit till delvis andra slutsatser väcker dessutom frågan om vid utförandet av uppdraget har varit opartisk på det sätt som en sakkunnig bör vara. När vittnade under huvudförhandlingen berättade hon att hon hade varit noga med att skilja mellan brottsutredning- arna och terapin och att hon inte kände till innehållet i brottsutred- ningen. Det framgår dock av uppgifter i förhör att han inledningsvis hade berättat om gärningen för henne och att det var så den hade klarnat för honom. Det har också framkommit att skrev brev till med detaljer om hur mordet hade gått till. Hur hon hanterade dessa uppgifter framgår dock inte av materialet. Vid ett förhör med där närvarade berättade hon om svårigheter, men vilja, att berätta om gärningen och uppgav att hon kände till att MA hade en sär- skild betydelse för . I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 8.2.4, har , och uppgett att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin. Deras uppgifter motsägs av vad har berättat om bland annat hur uppgifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. Av innehållet i journalanteckningarna och förhörsutskrifterna framgår att morderkännandet behandlades i terapin parallellt med polisutredningen och att lämnade uppgifter från psykoterapin vidare till polisen. Det är mot den bak- grunden svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Den information som fördes mellan brottsutredningarna och psyko- terapin tycks emellertid i stor utsträckning ha förmedlats av själv. 8.6.7Tingsrättens processledning och bevisprövning Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren, på ett sätt som torde stå i strid med principen om bevisomedelbarhet och princi- pen om det bästa bevismedlet, att höra om hur uppgifter hade kommit fram under förundersök- ningen. Under förhöret lämnade detaljerade upp- gifter om vad hade berättat vid polisförhören. Han beskrev bland annat att hade pekat ut ett par glas- ögon som var likadana som de som hade hittats vid fyndplatsen och att han hade pekat ut ett armbandsur som var likt Yenon . Eftersom tingsrätten på grund av målets speciella karaktär behövde få kännedom om i vilken utsträckning uppgifter redan från början överensstämde med faktiska fynd och omständig- heter får det anses ha funnits visst fog för beslutet att tillåta bevis- ningen. Följden blev dock att tingsrätten fick en allt för tillrättalagd bild av uppgifter och att dessa framstod som mer sammanhängande och korrekta i de centrala delarna än vad de egentligen var. Om tingsrätten, i samband med förhöret, hade begärt att få granska bakgrundsmaterialet till vissa för bevisvärde- ringen betydelsefulla uppgifter hade tingsrätten inte enbart behövt förlita sig på egen sammanfattande tolkning. Tingsrätten hade till exempel kunnat be att få titta på sakkonfron- tationsmaterialet rörande glasögonen och armbandsuret för att direkt kunna bedöma värdet av utpekande. När det gäller armbandsuret verkar tingsrätten enbart ha hållit syn på den klocka som hittades på fyndplatsen men inte på de övriga som ingick vid sakkonfrontationen. Inte heller i övrigt verkar någon granskning av bakgrundsmaterialet ha skett. Vidare tillät tingsrätten att hördes både före och efter förhöret med . Mot bakgrund av hur redogörelse är redovisad i tingsrättens dom saknar vi kännedom om vilka uppgifter som lämnade före respektive efter att han hade tagit del av förhör. Det kan dock inte uteslutas att uppgifter inför rätten påverkades av att han hade tagit del av redogörelse av vad som framkommit under förundersökningen. En viktig uppgift för domstolen vid den materiella processled- ningen är att utreda oklarheter i det som läggs fram. En omständig- het som tingsrätten närmare hade kunnat utreda gällde tidpunkten för när Yenon hade dödats. I stämningsansökan hade nämligen angivits ett längre tidsintervall än vad det medicinska underlaget gav stöd för. Det framgår inte att tingsrätten utredde denna diskre- pans. Inför huvudförhandlingen förordnade tingsrätten som domstolssakkunnig i målet. Han hade åberopats av åklagaren som vittne, det vill säga partssakkunnig. Åklagaren uppgav inför förordnadet att hade anlitats under förundersökningen och avgett ett utlåtande som åberopades i målet. Trots att tingsrätten alltså kände till att han medverkat under för- undersökningen och att han hade åberopats som partssakkunnig förordnades han som domstolssakkunnig. Förordnandet får anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga. Tingsrätten precise- rade inte heller sakkunniguppdraget. Även det strider mot reglerna för sakkunnigförordnanden, se avsnitt 3.2.4. Inför tingsrättens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning. Lagen tillåter visserligen ett sådant förfarande. Det hade dock för- flutit den senaste rättspsykiatriska undersök- ningen. hade därefter dömts för flera mord utan att någon sådan undersökning genomförts. Den nya brottsligheten var av betydligt mer allvarlig art och påstods ha en nära koppling till psykiska hälsa. Det kan därför ifrågasättas om det inte hade varit lämpligare att låta genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som efter gärningstillfället självmant erkände mord och med en åkla- gare och en försvarare som båda argumenterade för en fällande dom. Den tilltalade var dessutom dömd för ytter- ligare tre mord, även de med utgångspunkt i hans egna erkännan- den. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att hade begått mordet på eller, med andra ord, om ett alternativt händelseförlopp fram- stod som så osannolikt att det kunde betraktas som uteslutet. Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna vär- dera tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till huruvida åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning är i många avseenden nära sammankopplad med bevisvärderingen men innebär i sig ett ställ- ningstagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kontrollerade mot kända fakta och om ut- redningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare utred- ning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärnings- påståendet. Huruvida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i så fall resonerade, framgår inte av domen. En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde ha varit att det saknades såväl teknisk bevisning som vittnen till stöd för åklagarens gärningspåstående. Den bevisning som fanns bestod av kontroller av egna uppgifter mot kända omständigheter och faktiska fynd. Den utredning som fanns om förehavanden under de aktuella dagarna var begränsad, varför utredningen av om han haft faktisk möjlighet att befinna sig i Rörshyttan vid tiden för mordet var bristfällig. Förundersökningen mot den utpekade medgärningsmannen hade lagts ned eftersom brott inte kunde styrkas mot hans för- nekande och teknisk bevisning eller annat som visade att han hade varit delaktig saknades. MA åberopades inte som vittne vid huvud- förhandlingen. Domaren uppgav vid möte med kommissionen att rätten övervägde att höra MA, men när parterna inte ansåg det nödvändigt och uppgav att MA inte visste något om händelsen kallades han inte ex officio av domstolen. Utifrån egen redogörelse för händelseförloppet var dock MA:s medverkan av avgörande betydelse för gärningens genomförande. Att MA inte hördes vid huvudförhandlingen för att ge sin version av det påstådda händelseförloppet utgjorde därför en stor brist i utredningen. Även den omständigheten att det inte fanns någon undersökning där MA:s DNA-profil jämfördes mot de tekniska fynden är en brist i utredningen. I vallningsfilmen som tingsrätten fick se var några viktiga moment, till exempel när man stannade och svängde upp vid den aktuella skogsbilvägen, bara beskrivna av en speakerröst och framgick inte av filmen. I förundersökningen saknades vidare kriminaltekniska analyser av den genomförda vallningen och rekonstruktionerna och alltså en analys av i vilken utsträckning uppgifter överensstämde med det händelseförlopp som med hänsyn till de kriminaltekniska fynden var det mest sannolika. Slutligen var den utredning som fanns rörande tidigare misstankar mot en alternativ gärningsman mycket begränsat redovisad. Samtliga nu angivna utredningsbrister borde ha uppmärksam- mats och analyserats i tingsrättens dom. Den analysen borde sär- skilt ha innefattat hur dessa brister inverkade på värderingen av övriga uppgifter. Beträffande tingsrättens redogörelse för bevisvärderingen kan följande iakttagelser göras. Tingsrätten prövade erkännandet i två steg. Först prövades om det fanns skäl för att lämna ett oriktigt erkännande. Tingsrätten kom fram till att det inte fanns något som tydde på att så var fallet. Tingsrätten hänvisade i den delen till en omfattande utredning om hans personliga förhållanden som talade för att han inte hade svårt att skilja mellan fantasi och verklighet. Av domen framgår dock inte vilken utredning som tingsrätten avsåg. Det framgår inte heller hur tingsrätten kom fram till slutsatsen att det inte förelåg beaktansvärda skäl att anta att erkände för att uppnå herostratisk ryktbarhet. Genom och vittnesmål konstaterade tingsrätten att det inte var troligt att han erkände utifrån en längtan att då och då komma bort från sjukhusmiljön. På vilket sätt tingsrätten, utifrån och uppgifter, kunde dra den slutsatsen kan dock inte utläsas av domen. Tingsrätten prövade därefter erkännandets tillförlitlighet. Tings- rättens slutsats var att berättelse hade ett högt bevisvärde och att det genom erkännandet och övrig utredning var ställt utom rimligt tvivel att han begått den åtalade gärningen. Tingsrätten inledde den prövningen med att konstatera att det genom vittnesmål var utrett att polisförhören med genomförts på ett föredömligt sätt utan inslag av till exempel ledande frågor eller upprepningar. På vilket sätt tingsrätten enbart utifrån uppgifter om att det förhöll sig så, kunde komma till den slutsatsen har tingsrätten inte närmare redovisat i domen. Av domen framgår inte heller vad som legat till grund för tingsrättens bedömning att det inte fanns skäl att anta att hade kunnat ta del av fakta rörande polisens fynd genom terapin. Därefter prövade tingsrätten uppgifter mot övrig utredning. Tingsrätten tog särskilt fasta på dels att han hade pekat ut platsen med stort mått av säkerhet, dels att hans uppgifter om Yenon klädsel, klocka och innehav av en kniv i sameslöjd, att träpåken saknade bark samt skadebilden på Yenon kropp stämde med faktiska förhållanden. Såsom uppgifter återgivits i tingsrättens dom framgår dock att han inte lämnade några närmare uppgifter om dessa omständigheter, bortsett från ”trästycke av vedkaraktär utan bark”, vid förhandlingen. I stället förefaller uppgifterna komma från vad framför allt men även uppgett i tingsrätten. har i sitt vittnesmål redogjort för vad uppgett under förundersökningen, det vill säga andra- handsuppgifter. Tingsrätten gör i domskälen inte någon åtskillnad mellan uppgifterna efter deras ursprung, utan de prövas genom- gående som omständigheter som ansågs ha erkänt. Tingsrätten förde inte heller något resonemang om hur bevisvärdet påverkades av att uppgifterna huvudsakligen var andrahandsupp- gifter, som inte heller kontrollerades mot bakgrundsmaterialet. Det framstår avslutningsvis som anmärkningsvärt att tingsrätten förbigick frågan om när Yenon dödades och varför gärnings- beskrivningen angav ett längre tidsspann än vad det rättsmedicinska utlåtandet gav utrymme för. Nioåriga försvann från bostadsområdet i i . Försvinnandet anmäldes till polisen . En om- fattande eftersökning inleddes och efterlystes även internationellt. arbetade ett hundratal poliser med utredningen men det gick aldrig att klarlägga hur försvunnit och vad som skett med henne. När försvinnandet anmäldes angavs bland annat att hade långt mörkt hår med lugg och att hon saknade en framtand i överkäken och att en var på utväxt. Hon var vid försvin- nandet klädd i rosa t-shirt utan krage med text på bröstet, mörkblå jeanskjol, rosa läderskärp, rosa strumpor, enfärgade gröna trosor och rosa mockasiner med fransar och ett runt, flerfärgat spänne framtill. Hon bar en armbandsklocka med röd urtavla och vitt läderarmband. Håret var uppsatt i en hästsvans med en vit gummi- snodd och blått hårspänne. Det framkom inte att hon hade några ärr eller eksem. Utredningen kring har beskrivits som den mest omfattande polisutredningen av sin tid i norsk historia. Det första årets polisarbete redovisades i en översiktsrapport från . Rapporten finns med i förundersökningsproto- kollet. Av rapporten framgår att bodde i ett fler- familjshus, på vei nära Fjellcentret i höghusom- rådet Fjell, utanför Drammen.1 Genom Fjell gick två huvudvägar och bodde vid den ena. De två vägarna bildade en åtta i området som korsade varandra i närheten av . Korsningen var emellertid vid en viadukt där vei gick över den andra vägen utan möjlighet att här med bil ta sig från den ena vägen till den andra. Vid Fjellcentret fanns det bland annat en videoaffär som sålde kioskvaror. Av meterologiska data som inhämtades framgår att det i Fjell- området regnade och att det kom en kraftig regnskur och en andra regnskur . Vidare framgår att det gjordes en rundfrågning hos samtliga bo- ende i Fjell, cirka 5 000 personer. Formella polisförhör hölls med alla boende i och med de som 1 ligger sydväst om och ungefär från . hade varit på besök . Även närstående till hördes. polisutredning fanns totalt 10 640 personer och 4 145 fordon beskrivna i utredningen. Man hade registrerat 13 685 observationer av personer och fordon i närom- rådet till Fjell. Det gjordes flera observationer av den aktu- ella dagen. De som hade särskild betydelse var följande. Genom förhör dagen efter försvinnandet med den då 16-årige , som arbetade i videoaffären på Fjellcentret aktuell kväll, framgick att hade varit i butiken och att hon kom dit ensam en sista gång . Hon handlade då choklad och läsk som lades i en bärpåse. När lämnade affären sista gången tog hon vägen ned för trappan till parkeringshuset under Fjellcentret, vilket enligt CB, var en ovanlig väg för henne att gå. Vanligtvis brukade ta vägen över gångbron hem. hade lekt med tre andra barn, bland annat sin syster. lämnade de tre barnen utanför bostadshuset för att gå upp till Fjellcentret och handla. stod mamma på balkongen och såg när barnen gick till och kom till- baka från Fjellcentret. Av utredningen framgick vidare att flera personer dagarna innan försvann hade iakttagit en röd som körde omkring långsamt i Fjell. Ett vittne, , som tidigare hade sett Volvon såg även den aktuella kvällen, eller direkt därefter, Volvon körande i riktning mot bostad. såg ett annat vittne, , en röd komma körande sakta och parkera utanför . Den manlige föraren lämnade bilen och gick till uppgången där familjen bodde. En granne, EHB, observerade att och en man stod och pratade med varandra på norska inne i trapphuset. Grannen hade uppfattat att mannen försökte övertala att följa med honom. I översikts- rapporten konstaterades att det med överväldigande grad av säker- het var den sista kända observationen av . mamma kom ned till porten för att hämta döttrarna och då var försvunnen. Mannen i trappuppgången och den röda efterlystes men har aldrig identifierats. Huvudteorin i efterforskningen var att mannen i trappuppgången hade tagit med sig i Volvon. –1993 minskade utredningsinsatserna bortsett från att ett par namngivna personer utreddes och att ett spår till undersöktes. och fram till erkännande 1996 bedrevs i princip ingen aktiv efterforskning. 9.2.2Polisförhör och vallningar med Förundersökningen pågick 1998. Vid två olika tillfällen genomfördes vallningar i och man genom- förde en vallning i ett skogsområde söder om . hölls 25 förhör med , varav fyra i samband med vallningarna i , och en sakkonfrontation. I för- undersökningsprotokollet finns även delgivningsförhöret . Förhören är huvudsakligen nedtecknade i dialogform. Utöver förhörsutskrifterna innehåller förundersökningsprotokollet femton promemorior upprättade av och . Förhören och promemoriorna omfattar över 800 sidor i förunder- sökningsprotokollet. Därtill kommer ett mycket omfattande material från norsk polis. Vid förhören med var kriminalinspektörerna förhörsledare. Såvitt annat inte särskilt anges nedan närvarade , , och offentlige försvarare advoka- ten vid förhören. Av en promemoria framgår att chefspsyko- logen vid Säters sjukhus och terapeut vid ett grupptelefonsamtal, som hon påkallat, mellan henne, , och berättade att det i terapin framkommit ett ostrukturerat material där omständig- heterna varit osammanhängande och förvridna. På avdelning fanns en anställd som var gravid som hette . kallade det kommande barnet för ”lilla ”. Detta fick att göra associationer till bland annat ”Norge- händelserna”. Vid samtalet uppgav att namnet hade ”stark betydelse”. hölls ett förhör angående ”Norgehändelser” som är medtaget transumt i förundersökningsprotokollet. Inled- ningsvis hänvisades till en norsk kartbild och en ansiktsbild på en flicka som hade på sitt rum. hän- visade till att vid ett tidigare förhör [i en annan ut- redning] associerade till orten och sedan skulle ha nämnt . frågade om något hade skett i och bekräftade att något hade skett i närheten av . uppgav att namnet ”” dök upp, som en ordlek, eftersom det liknade namnet på en ort i när- heten av . uppgav att han, ensam, hade begått ett brott mot flickan på bilden . Flickan hade varit 8–och begravts i ett grustag. skrev ett brev till . Ett utdrag av brevet finns med i förundersökningsproto- kollet under förhörsavsnittet. I brevet avhandlades andra saker men en mening av intresse för utredningen redovisades: ”Jag kommer att tänka på och hur ensam hon såg ut när hon gick mot ställningarna.” hölls ett förhör rörande ”de norska flykting- pojkarna” som är medtaget transumt i förundersökningsprotokollet [se nedan avsnitt 9.6.3 rörande pojkarna]. när- varade inte vid förhöret. berättade att hade anknytning till flickan och att det fanns en skylt med ett orts- namn som började på F. frågade vilken anknyt- ning det hade till ”” och berättade att hon var där. Han berättade vidare att flickan var på väg mot några ställ- ningar. På höger sida låg enfamiljshus och flickan hade gått över en väg in på den gröna sidan. Hon var och händelsen hade inträffat sommaren före bankrånet, . Han hade kört dit i en grön . Under förhöret sade ”Du sa fjäll?” varefter för- höret avbröts eftersom mådde dåligt. Att sagt fjäll framgår emellertid inte av förhörsutskriften. När förhöret återupptogs frågade ”menar du att Fjäll är den plats då där du träffade flickan?” vilket bekräftade. Han mäktade inte med att lämna mer information vid tillfället. hölls ett förhör där även , men inte , närvarade. berättade att hän- delsen hade inträffat , året efter händelsen med de norska pojkarna och före bankrånet han begått med MA. Han kom ensam till platsen i en liten mörkgrön . Vädret var hyggligt med moln ganska högt upp. Det var mitt . Platsen bestod av ett hundratal äldre enfamiljsbostäder, inga hyres- hus, och det var väldigt litet. Husen låg utspridda i området, det såg ut ungefär som Bispberg utanför Säter.2 Det fanns en affär eller en bank ovanför platsen där han träffade flickan. Han åkte ned från affären och hade husen högt upp, på en brink, på höger sida. På den vänstra sidan, där han såg flickan, fanns det ingen bebyggelse. Han såg henne från bilen. Flickan var blond med axellångt rakt hår, hade stora framtänder och var lite knubbig i ansiktet. Hon var klädd i rosa mjukisbyxor och någon slags jacka. Hon hade en kofta med barnsliga knappar med en t-tröja under. Hennes trosor hade ett barnsligt tryck och hon saknade smycken. Han mindes inte vad hon hade för skor, men strumporna var lite för grova för skorna. Kanske hade hon en liten väska med sig. Hon bar en liten flickklocka med ljusgrönt eller rosa smalt läderarmband med enkelt spänne. Han tog senare med sig klockan, krossade den och placerade den synligt i närheten av . När han fick syn på var hon ensam och på väg mot några ställningar. Han stannade bilen, rusade fram och bar henne till bilen. Det gick väldigt fort. Hon lades på golvet i fram- sätet och var medtagen efter överfallet. Det var svårt att förstå vad hon sade, hon talade inte riksnorska. Hon sade att hon var . Han lämnade platsen på en gång. Han åkte tillbaka samma väg som han hade kommit. Från stora vägen, i riktning mot svenska gränsen, svängde han av till vänster till en grå träkyrka. De gick ur bilen och i närheten av kyrkan, mot skogen, fanns ett valv av spröd grönska, en naturlig formation, inget anlagt, där han ströp henne. Efteråt slog han hennes huvud hårt mot en sten på marken. Han klädde av henne och lade in både flickan och kläderna i bilen. Han körde 15–eller sju–, gjorde en vänstersväng över riksvägen, in på en grusväg. 2 Bispberg är en by i bruksmiljö med bland annat byggnader . kanske kom han fram till ett sand- eller grustag där flickan begravdes relativt ytligt. frågade om berättelsen innehöll några med- vetna avvikelser och undrade om det han berättade överensstämde med verkligheten. berättade att han associerade till en händelse med två sommarbarn som hade bott i hans familj och att foton han hade på anslagstavlan i rummet kunde förvilla honom. Miljöbeskrivningen av området stämde dock väl enligt . Av en promemoria framgår att ringde upp i bostaden och berättade att han hade lämnat en medveten avvikelse rörande tidpunkten för händelsen i de tidigare förhören. Händelsen hade i själva verket ägt rum i nära anslutning till Yenon Levi-händelsen. Avvikelsen påverkade också uppgiften om hans bilinnehav vid tiden för brottet. Han hade fått allt fler minnesbilder av händelsen och var angelägen om att för- medla dessa uppgifter direkt vid samtalet för att inte åter gömma undan händelsen. hölls ett förhör som dels rörde de norska flyktingpojkarna, dels det aktuella ärendet. när- varade inte vid förhöret. Inledningsvis uppgav att erkännande hade varit omskrivet i media och ville att skulle redogöra för om han hade tagit del av detta. berättade att han hade tagit del av vad som hade skrivits och att han bland annat hade sett bilderna på . Han konstaterade att den uppgift han nu hade lämnat om tidpunkten för händelsen stämde med det som media uppgav. Han hade också erbjudit journalister att lämna intervjuer mot betalning. Sådana kontakter hade förekommit i tiden kring för- höret. Han berättade att han hade erhållit fax från norska journal- ister. På fråga från uppgav att det var uteslutet att de norska journalisterna hade lämnat över informa- tion om de norska händelserna till honom vid dessa kontakter. Det framgick att genom de publicerade upp- gifterna fått klart för sig att hans tidigare beskrivning av miljön där försvann och hans beskrivning av hennes utseende var fel. Han berättade att han genom tidningsuppgifterna hade förstått att husen hade flera våningar och sade: