sou · H3B337 · 2015-04-21 00:00:00 — Det står domstolen fritt att förelägga parten att översätta handlingen till svenska, men detta sker inte alltid eller ens oftast, i den mån domstolen och parterna utan svårighet kan tillgodogöra sig innehållet. Översättning av alla handlingar skulle dessutom riskera att fördröja handläggningen på ett oacceptabelt sätt. Såvitt utredningen känner till förekommer det inte i praktiken att av parterna ingivna handlingar, avfattade på engelska, översätts vare sig under målets handläggning eller efter det att målet avslutats, enbart för att tillgodose allmänhetens eventuella intresse av att få tillgodogöra sig handlingarnas innehåll på svenska. Förhållandet torde vara likartat vid andra myndigheter som med språklagens terminologi tillhör kärnområdet. Det skulle behövas regler och medel för detta ändamål, om man vill att tankarna bakom språklagen ska få fullt genomslag. Det kan inte ankomma på utredningen att lösa detta problem som har en räckvidd som går långt utöver klandermålen. I klandermålen lämnas som nämnts ofta skiljedomen och relevanta handlingar från skiljeförfarandet in på engelska. Det förekommer ibland att hovrätten ber parten att låta översätta vissa centrala partier men i övrigt torde ingen översättning ske, om inte parten själv skulle ha gjort det. Ofta är det här fråga om mycket vidlyftigt material; en skiljedom kan vara på flera hundra sidor. Övergången till att i större eller mindre utsträckning använda engelska som rättegångsspråk i de mål som det här gäller innebär enligt utredningens mening inte att sådana handlingar behöver översättas i vidare mån än som sker. Från de principer som ligger till grund för språklagen är det naturligtvis en fördel om detta sker i rimlig utsträckning, men detta är en del av det större problemområde som berördes. När det gäller det material på engelska som skulle tillkomma enligt utredningens förslag gör sig olika synpunkter gällande beroende på om det är fråga om en förhandling som helt eller delvis hålls på engelska eller om skriftligt material. Utredningen räknar med att hovrätten inte förordnar om engelska som rättegångsspråk i annat fall än när rätten själv är beredd att tillgodogöra sig förhandlingen utan tolkning. Fråga är emellertid om och i så fall på vilket sätt förhandlingen ska göras tillgänglig för eventuella utomstående åhörare utan kunskaper i engelska. En utväg skulle kunna vara att vad som sägs på detta språk översätts genom tolk på det sätt som är vanligt i rättegångar, s.k. konsekutiv tolkning. Detta kan i princip ske redan nu utan stöd av någon särskild lagstiftning. Men man förlorar ju då poängen med en nyord- Däremot skulle fördelarna i stort sett behållas, om simultantolkning arrangeras. Nackdelarna med att repliera på tolkning är att det i det helt övervägande antalet fall torde komma att förhålla sig så att det inte finns någon närvarande i rättssalen som önskar lyssna till tolkningen. Såvitt känt brukar inga andra än personer med intresse i saken eller ibland personer inom branschen närvara vid muntliga förhandlingar i rättssalen eller visa intresse för klandermålen i övrigt. Dessa personer kan förutsättas vilja ta del av rättegången utan tolkning. Eftersom föranmälan till en offentlig rättegång inte kan krävas, kan hovrätten emellertid inte veta om det undantagsvis skulle förhålla sig så att någon som inte förstår engelska är närvarande. I den mån tolk har engagerats skulle denne i flertalet – kanske samtliga fall – inte behöva göra någon insats alls. Men har man valt denna lösning kan han eller hon inte skickas tillbaka, eftersom det ju är teoretiskt tänkbart att någon person som inte förstår engelska träder in i rättssalen medan förhandlingen pågår. En från denna synpunkt mera praktisk ordning skulle vara att förhandlingen spelas in i den utsträckning som den äger rum på engelska. Om någon vill ta del på svenska av vad som har sagts skulle förhandlingen eller delar av den i rimlig utsträckning kunna översättas i efterhand. Nackdelen är naturligtvis att den som inte förstår engelska och som är närvarande i rättssalen då förlorar möjligheten att på svenska ta del av förhandlingen i realtid. Det är emellertid också tänkbart att någon som är närvarande i rättssalen inte har tid eller lust att ta del av någon översättning eller tolkning men gärna vill ha närmare upplysningar om vad rättegången gäller. Sådana önskemål bör hovrätten kunna tillgodose inom ramen för sin serviceskyldighet genom exempelvis den tjänstgörande fiskalen. Även när det gäller skriftligt material kan man tänka sig olika situationer. Det kan tänkas att någon vill ta del av allt material och att detta i rimlig utsträckning bör översättas, men det kan också tänkas att en mera allmän information är fullt tillräcklig. Att märka är att hovrättens protokoll, beslut under rättegång och slutliga avgörande enligt utredningens förslag alltid ska skrivas på svenska. Åtminstone något av dessa dokument kommer att utgöra en sammanfattning av vad som förekommit i målet och ofta vara tillräck- ligt för den enskildes behov av insyn och information. Det övriga skriftliga material som hovrätten själv skulle producera på engelska torde, som i andra mål, till största delen utgöras av förelägganden att inkomma med yttrande samt kallelser och liknande, som naturligtvis utan svårighet vid behov skulle kunna översättas till svenska. Utredningen anser dock att det inte är rimligt att allt material rutinmässigt översätts från engelska till svenska, enbart med sikte på eventuella framtida fall då någon skulle tänkas efterfråga dokumenten i svensk översättning. En annan sak är att översättning i rimlig utsträckning skulle kunna ske om det i efterhand visar sig att någon efterfrågar materialet på svenska. Skriftligt material som ges in till hovrätten kan ibland röra yrkeshemligheter eller liknande som är underkastade sekretess. Översättning synes inte behöva ske, om sådant material begärs utlämnat och bedömningen görs att sekretess hindrar utlämnande. Om skriftlig bevisning på främmande språk har ingetts är det självfallet originaldokumentet som utgör allmän handling, men även en eventuell översättning blir allmän handling i den mån den kommer in till domstolen, expedieras eller omhändertas för arkivering. Av vad som i all korthet har anförts framgår att man kan tänka sig olika fall med helt skilda förutsättningar. Det kan inte gärna i lag slås fast vilka rutiner som bör gälla för de olika fallen, utan detta måste ankomma på hovrätten själv att bestämma. I LSF bör emellertid införas en allmän regel om att, i den mån förhandlingen äger rum på engelska, hovrätten i rimlig utsträckning genom översättning eller på annat lämpligt sätt ska sörja för att allmänheten kan få information om rättegången på svenska. Utredningen återkommer i det följande till en mer ingående redovisning av de kostnader som den föreslagna ordningen för med sig men anser sig redan här böra ta upp den principiella frågan om det ska ankomma på parterna eller på staten att stå för de ökade kostnader som ibland skulle uppstå i den mån engelska används som rättegångsspråk. Även om det här rör sig om förhållandevis blygsamma kostnader har utredningen en allmän förpliktelse att anvisa en modell för kostnadstäckning. Två tänkbara lösningar synes erbjuda sig: antingen läggs kostnaden på parterna eller den part som har begärt att rättegången ska äga rum på engelska eller också tillgodoses intresset av kostnadstäckning genom en allmän höjning av ansökningsavgiften för . Den förstnämnda lösningen blir naturligtvis mest rättvis. Den senare lösningen kan sägas ha de fördelarna att den sticker mindre i ögonen på utländska parter och ombud och medför något mindre bestyr för hovrätten. Den kan dock inte utformas på det sättet att en högre ansökningsavgift skulle gälla bara för de mål där engelska i större eller mindre omfattning används som rättegångsanspråk. Ansökningsavgiften ska ju betalas när målet kommer in och då kan man inte veta hur det blir med rättegångsspråket, eftersom detta enligt förslaget blir beroende av hovrättens prövning. I stället skulle en högre avgift kunna få drabba alla ansökningar om upphävande av en skiljedom efter . Det är dock mycket svårt att göra en rimlig beräkning av storleken på en höjning av ansökningsavgiften, eftersom man inte vet i vilken utsträckning parter och ombud kommer att vilja utnyttja de nya reglerna om rättegångsspråk. anser utredningen därför att det ligger närmast till hands att lägga kostnaden på de parter eller den part som har begärt att rättegången ska äga rum på engelska. Utredningen har emellertid mött den synpunkten att den betydande ökning av goodwill som skiljedomsland som en nyordning förhoppningsvis för med sig i någon mån motverkas av en regel om skyldighet för part att ersätta merkostnaderna, en ordning som av utländska skiljemän och parter skulle kunna uppfattas som uttryck för en omotiverad snålhet. Utredningen har stor förståelse för denna synpunkt och menar för sin del att det skulle vara en fördel om kostnaderna kan bäras av det allmänna. I enlighet med det anförda synes en regel i LSF lämpligen kunna formuleras på följande sätt. På begäran av en part får hovrätten under förutsättning av motpartens samtycke bestämma att rättegången i lämplig omfattning ska äga rum på engelska. Är ansökningen skriven på engelska och meddelar hovrätten inte tillstånd till skriftväxling på engelska ska detta inte föranleda att ansökan inte anses inkommen. I den mån rättegången äger rum på engelska ska hovrätten i rimlig utsträckning genom översättning eller på annat lämpligt sätt se till att allmänheten kan få information om rättegången på svenska. Hovrättens avgörande ska alltid skrivas på svenska. På begäran av en part ska hovrätten se till att en översättning till engelska av avgörandet finns tillgänglig i anslutning till att det meddelas. Vad som har sagts gäller också i fråga om beslut under rättegång och protokoll. Den part som begärt en sådan översättning ska ersätta staten för kostnaden. Den part som begärt att rättegången ska äga rum på engelska ska också i övrigt ersätta staten de merkostnader som uppstår på grund av ett sådant förordnande. Det synes inte nödvändigt att komplettera denna reglering med en ändring i (jfr t.ex. 5 kap. 6 § och 12 kap. 2 §), eftersom LSF i nu aktuell del får anses vara en specialreglering i förhållande till balken. Den blir också att betrakta som en specialreglering i förhållande till språklagen. Utredningen har som förut nämnts tolkat direktiven så att utredningen under alla förhållanden har att presenterna ett alternativ som innebär att engelska helt och hållet kan bli rättegångsspråk om parterna begär det. Detta betyder i förhållande till utredningens ovan presenterade förslag att även hovrättens protokoll, alla slags avgöranden och beslut i övrigt ska avfattas på engelska. Med hänsyn till språklagens principer bör rätten i så fall sörja för att en översättning till svenska av dessa dokument ska finnas tillgänglig i anslutning till att de upprättas respektive meddelas. En bestämmelse i ämnet kunna formuleras på följande sätt. Om parterna begär det ska engelska vara rättegångsspråk samt protokoll och avgörandet avfattas på engelska. Rätten ska i så fall se till att en översättning till svenska finns tillgänglig i anslutning till att protokollet upprättas respektive avgörandet meddelas. Parterna ska ersätta staten de merkostnader som uppstår på grund av ett förordnande om att engelska ska vara rättegångsspråk. De principer som har berörts bör tillämpas även i fråga om rättegången i HD. Har hovrätten tillåtit engelska som rättegångsspråk för skriftväxlingen i hovrätten, bör parterna kunna utgå från att detta gäller även i HD, men det står naturligtvis HD fritt att förordna annorlunda. Så länge nuvarande rekryteringsprinciper behålls kan man utgå från att det inom HD finns ett antal tidigare advokater med mycket goda kunskaper i engelska och stor vana vid förhandlingar på detta språk. Det finns således inte några praktiska problem med att engelska används som rättegångsspråk i HD. Eftersom HD:s avgörande som regel refereras i de fall då prövningstillstånd har meddelats, bör emellertid enligt utredningens mening HD:s avgörande alltid avfattas på svenska. Detta gäller även med det alternativa förslaget. HD bör emellertid liksom hovrätten ombesörja att en översättning till svenska finns tillgänglig i anslutning till att avgörandet meddelas, om detta har begärts. Utredningens förslag innebär vissa marginella besparingar. Om som utredningen föreslår huvudprincipen i klanderprocesserna ska vara skriftlig handläggning minskar antalet huvudförhandlingar i dessa mål. Vissa av förslagen, bl.a. förslaget till ändring av 2 § andra stycket LSF, kan leda till en viss minskning av antalet mål vid tingsrätterna. Förslagen i betänkandet bedöms inte medföra andra kostnader än sådana som har samband med rättegångsspråket i klanderprocessen. Utredningen har föreslagit att hovrätten, med parternas samtycke och i den omfattning hovrätten finner det lämpligt, får besluta att rättegångsspråket ska vara engelska. Hovrättens protokoll, alla slags beslut och avgöranden ska alltid avfattas på svenska men ska översättas till engelska om någon av parterna begär det. Utredningen har i detta sammanhang upplysts om att SCC regelmässigt och utan kostnad översätter alla hovrättsavgöranden i klandermål till engelska och publicerar dessa på sin hemsida under Swedish Arbitration Portal. Utredningens förslag torde innebära en viss minskning av kostnaderna för tolkning i de aktuella målen. Men förslaget kan också innebära kostnader. Skriftväxling på engelska skulle underlättas om hovrätten förfogade över en speciell mallbank i vilken olika förelägganden och enklare beslut m.m. skulle ingå. Att ta fram en mallbank bör kunna ske genom en insamling ur klandermål av vanligt förekommande dokument som först översätts och som sedan återanvänds. En engångskostnad för översättning torde vara mycket blygsam och kan beräknas understiga . För det fall hovrätten ska tillhandahålla en översättning av sitt avgörande till engelska föreslår utredningen att den eller de parter som har begärt översättning ska ersätta staten för översättningskostnaderna. Några kostnader i den delen uppkommer därför inte för det allmänna. Utredningen har också förutsatt att den eller de parter som begärt att förfarandet ska äga rum på engelska också i övrigt ska ersätta staten de merkostnader som uppstår på grund av ett sådant förordnande. Det betyder att exempelvis eventuella kostnader för tolkning inte kommer att belasta staten. Man får räkna med att vissa översättningskostnader kan uppkomma sedan hovrätten skilt målet från sig, om någon begär att få ut vissa handlingar på svenska och informationsbehovet inte kan tillgodoses på annat lämpligt sätt. Dessa kostnader kan inte rimligen övervältras på parterna. Det är mycket svårt att beräkna sådana kostnader men allt talar för att de är försumbara. Kostnaden för en utbildningsdag per termin med en inbjuden expert och med deltagande av 4 eller 5 domare beräknar utredningen till 36 000–per termin. Utredningen har också lämnat ett alternativt förslag innebärande att rättegångsspråket, inklusive hovrättens protokoll, beslut under rättegång och avgöranden, alltid skulle vara engelska, i den mån parterna begärt det. I detta fall ökar behovet av utbildningsinsatser. I stället för en endagskurs får man tänka sig en kurs , vilket skulle leda till en kostnad om per termin. Detta förslag skulle generera även vissa andra kostnader. Anledningen är framför allt att det krävs långvarig erfarenhet för att kunna skriva ett avgörande på engelska med de krav som måste ställas på i synnerhet hovrättsavgöranden. Utredningen bedömer att detta skulle kräva adjunktion av t.ex. advokater med erforderlig kompetens. Helst borde en sådan adjungerad ledamot finnas på heltid på avdelningen, men detta kan vara svårt att åstadkomma. Om man i stället tänker sig att extern adjunktion sker i enstaka mål torde kostnaderna för hovrätten komma att uppgå till . Denna kostnad bortfaller givetvis om adjunktionen kan planeras på ett sådant sätt att den adjungerade ledamoten kan tjänstgöra som en fullvärdig ledamot. Därtill kommer översättning av hovrättens protokoll, beslut under rättegång och avgöranden till engelska. Vid ett antagande om att det rör sig om fem avgöranden om 10 sidor vardera samt ett antal övriga dokument på några få sidor som ska översättas, skulle kostnaderna för översättning enligt nu gällande priser uppgå till cirka 39 600–. Den lägre siffran utgår från priset per ord och den högre från priset per ord. Slutligen måste man räkna med att hovrätten i viss utsträckning behöver arrangera simultantolkning för ledamöternas behov. Kostnaden för en tolk för sådan tolkning kan beräknas till 1 600–beroende på arvodesnivå, exklusive mervärdesskatt, per rättegångsdag. Det är vidare lämpligt att anlita två tolkar för förhandlingar som pågår längre än . Därtill kan komma hyra av tolkutrustning, t.ex. i form av en s.k. guideväska, för per rättegångsdag. Erfarenheten visar att tolkar föredrar den tolkutrustning som redan finns i rätten. Hovrätten skulle därför kunna köpa in en tolkutrustning, som t.ex. med två mikrofoner och sex mottagare med 20 laddstationer kostar . Det kan diskuteras om dessa tolkningskostnader bör betalas av parterna, i den mån tolkning sker endast för hovrättens behov. Till den kostnaden för översättning och tolkning kommer det merarbete som uppkommer för administrativ personal i form av kontakter med förmedlingsfirmor och översättare. Det är mycket svårt att uppskatta omfattningen av detta. På skulle man kunna tänka sig att kunskaper i engelska och erfarenhet från internationell rättskipning tilläggs ett särskilt meritvärde vid rekrytering till . Utredningen vill emellertid understryka att den avstyrker tanken på att engelska på begäran skulle vara rättegångsspråk med avseende på hela klanderprocessen inkl. författandet av avgörandet och inte anser att de insatser som i all korthet skisserats skulle garantera ett tillfredsställande resultat. 7.1Skiljemännens rätt att besluta om ersättning till sig själva Enligt 37 § LSF får skiljemännen i en slutlig skiljedom förplikta parterna att betala ersättning till dem för arbete och utlägg. Part som är missnöjd med skiljedomen avseende ersättningens storlek är enligt 41 § hänvisad till att föra talan vid tingsrätt. Ersättningen till skiljemännen bestäms i ad hoc-förfaranden av dem själva medan det i institutionella skiljeförfaranden i regel är de handläggande skiljedomsinstituten som bestämmer storleken av skiljemännens arvoden. Utredningen har diskuterat om den ordning som i enlighet härmed gäller för ad hoc-förfaranden är lämplig, eftersom skiljenämnden härigenom kan sägas döma i egen sak. Ett alternativ skulle kunna vara att skiljemännen, i egenskap av uppdragstagare åt parterna, i vanlig ordning skulle få fakturera parterna och i förekommande fall göra sig betalda ur ställd säkerhet. Skiljedomen skulle alltså i sådant fall inte innehålla något beslut om ersättning till skiljemännen som i stället skulle ha en vanlig penningfordran på parterna. Emellertid har utredningen inte kännedom om att reglerna missbrukats eller att det finns någon spridd uppfattning att regleringen skulle vara olämplig. Samma ordning som i gäller i , och samt dessutom i bl.a. och Tyskland1. En övergång till en annan ordning skulle dra med sig en hel del följdändringar och kunna leda till vissa tillämpningssvårigheter när kostnaderna ska fördelas mellan parterna. 1 Däremot inte , och . 7.2Förbudet för skiljemännen att hålla inne skiljedomen i avbidan på betalning Enligt 40 § LSF får skiljemännen inte hålla inne skiljedomen i avvaktan på att ersättningen till dem betalas. Skiljemännen har således inte detentionsrätt i skiljedomen. Denna föreskrift, som ursprungligen tillkom i samband med den gamla skiljemannalagen, riktade sig mot en dåförtiden förekommande praxis, enligt vilken skiljemännen ibland inte lämnade ut en färdig skiljedom annat än mot betalning (NJA II 1929 s. 56). fyller bestämmelsen knappast någon funktion, eftersom parternas ersättningsskyldighet gentemot skiljemännen får anses uppkommen först i och med att ersättningsskyldigheten fastställs i skiljedomen. En bestämmelse i ämnet skulle för att vara meningsfull få avfattas så att den förbjuder skiljemännen att begära ytterligare säkerhet när skiljedomen är beslutad. Men det möter även med denna utgångspunkt svårigheter att formulera en bestämmelse så att den blir effektiv. Den omständigheten att skiljemännen vid överläggning till dom finner att målet är betydligt mer tidskrävande än vad de antog när säkerheten inledningsvis bestämdes bör ju inte hindra dem från att begära ytterligare säkerhet. Möjligen skulle en bestämmelse kunna formuleras så att ytterligare säkerhet inte får begäras när skiljedomen är underskriven, men huruvida så är fallet kan inte utomstående kontrollera, och dessutom kan ju skiljemännen, även när underskrift har skett, ändra uppfattning till dess att skiljedomen är utgiven. Det anförda har lett utredningen till den uppfattningen att 40 § bör upphävas. 7.3Regressrätt när ena parten underlåter att ställa säkerhet för skiljedomskostnader Enligt 38 § första stycket LSF får skiljemännen begära säkerhet för sin ersättning. Har en part inte inom den tid som skiljemännen bestämt ställt sin andel av begärd säkerhet, får motparten ställa hela säkerheten. Ställs inte begärd säkerhet, får skiljemännen helt eller delvis avsluta förfarandet. I liksom i flera andra skiljedomsreglementen finns en särskild bestämmelse för det fall då en part underlåter att betala ett begärt förskottsbelopp. Bestämmelsen innebär att, om motparten betalar det begärda beloppet, skiljenämnden på begäran av den parten får meddela en särskild skiljedom angående ersättning för betalningen. Från skiljemannahåll har utredningen fått förslag om att införa en motsvarande bestämmelse i LSF, eftersom man menar att detta skulle vara en praktisk lösning. Frågan har övervägts förut. Den diskuterades av utredning som emellertid förklarade att det dök upp åtskilliga komplikationer vid en granskning av hur de tilltänkta reglerna närmare borde utformas. Problemet hade enligt utredningen inte en sådan dignitet att det skulle motivera en omfattande och komplicerad reglering (SOU 1994:81 s. 199). Regeringen synes inte ha gjort någon annan bedömning (prop. 1998/99:35 s. 165). Frågan har därefter varit föremål för ett avgörande av i rättsfallet NJA 2000 s. 773. Fallet gällde ett ad hocförfarande där således inte något skiljedomsreglemente var tillämpligt. HD konstaterade att en temporär regressrätt för den part som betalat hela förskottet inte skulle vara oproblematisk. Den skulle inte vara förenlig med det förhållandet att part inte, i egentlig mening, är betalningsskyldig för beloppet i förhållande till skiljemännen. En temporär regressrätt av nu diskuterat slag ansågs vidare ge upphov till vissa rättstekniska komplikationer, bl.a. på grund av att olika exekutionstitlar kunde komma att utfärdas beträffande samma belopp, liksom avseende regleringen då säkerhet ställs i annan form än förskott. Under dessa förhållanden ansågs det inte vara ändamålsenligt att i rättspraxis införa en regel om temporär regressrätt utan att kunna lösa de problem som en sådan regressrätt för med sig i olika hänseenden. Utredningen är för sin del benägen att instämma med utredning. Om man i själva lagen skulle införa regler om regressrätt för den part som ställt hela säkerheten bör man också lösa de följdfrågor som uppkommer, vilka inte på samma sätt är nödvändiga att lösa i ett skiljedomsreglemente som parterna förutsätts själva ha underkastat sig. Den besvärligaste frågan är otvivelaktigt den som hänger samman med att man måste undvika att olika exekutionstitlar utfärdas