sou · H3B3103 · 2015-12-08 00:00:00 — Staterna ska även beakta de principer som skyddas i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och de rättig- heter som uttryckligen anges i artikel 5 i konventionen. Detta innebär framför allt att principerna om yttrande- och förenings- frihet inte får inskränkas. Enligt punkt a ska konventionsstaterna till uppfyllande av skyldigheten i artikeln kriminalisera spridande av idéer, som grundas på rasöverlägsenhet eller rashat, uppmaning till rasdiskriminering, våldshandling eller uppmaning till sådan handling mot någon ras eller persongrupp av annan hudfärg eller annat etniskt ursprung samt lämnande av stöd åt rasförföljelse. Enligt artikel 5, punkterna e och f, förbinder sig konventions- staterna att tillförsäkra envar, utan åtskillnad på grund av ras, hudfärg eller nationellt eller etniskt ursprung, likhet inför lagen särskilt i vad avser rätten till bostad (punkt e) samt rätten att få tillträde till varje för allmänheten avsedd plats eller serviceinrätt- ning, såsom kommunikationsmedel, hotell, restauranger, kaféer, teatrar och parker (punkt f). av rasdiskriminering övervakar att konventionen efterlevs. Enligt artikel 9 är konventionsstaterna skyldiga att för kommitténs granskning rapportera om de lagstift- nings-, domstols-, förvaltnings- och andra åtgärder de vidtagit för konventionsbestämmelsernas efterlevnad dels efter konventionens ikraftträdande för vederbörande stat, dels därefter och närhelst kommittén begär det. På grundval av den granskning som kommittén gör av konventionsstaternas rapporter får kommittén lämna förslag och avge allmänna rekommenda- tioner. Kommittén är vidare enligt artikel 14 behörig att motta och pröva framställningar från enskilda personer eller grupper av en- skilda personer som påstår sig ha blivit utsatt för kränkning av någon rättighet i konventionen. För att en framställning ska kunna tas upp till prövning måste först alla tillgängliga inhemska rätts- medel ha uttömts. FN:s konvention angående flyktingars rättsliga ställning jämte tilläggsprotokoll FN:s konvention 1951 angående flyktingars rättsliga ställning (flyk- tingkonventionen), jämte tilläggsprotokoll, har godkänts av och de flesta andra av världens länder. Den skapades för att ge skydd åt de som var flyktingar på grund av andra världs- krigets händelser. Genom tilläggsprotokoll utvidgades kon- ventionen så att den inte längre var begränsad till flyktingar från och tidsperioden . Konventionen reglerar staternas skyldigheter i förhållande till flyktingar. Enligt flyktingkonventionens första artikel är en person flykting om han befinner sig utanför det land han är medborgare i därför att han känner en ”välgrundad fruktan för förföljelse på grund av sin ras, religion, nationalitet, tillhörighet till viss samhällsgrupp eller politiska åskådning”. Som flykting avses även den som är statslös och som av samma skäl befinner sig utanför det land där han tidi- gare haft sin vanliga vistelseort. Någon definition av förföljelse- grunderna finns inte i flyktingkonventionen. FN:s konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord Som en reaktion på de brott som begicks under framförhandlades FN:s konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord (folkmordskonventionen). tillträdde konventionen 1952. Definitionen av vad som anses vara folkmord finns i konven- tionens artikel 2. I denna konvention förstås med folkmord envar av följande gärningar förövad i avsikt att helt eller delvis förinta en nationell, etnisk, ras- mässigt bestämd eller religiös grupp såsom sådan nämligen, a)att döda medlemmar av gruppen; b)att tillfoga medlemmar av gruppen svår kroppslig eller själslig skada; c)att uppsåtligen påtvinga gruppen levnadsvillkor, som äro avsedda att medföra dess fysiska undergång helt eller delvis; d)att genomföra åtgärder, som äro avsedda att förhindra födelser inom gruppen; e)att med våld överföra barn från gruppen till annan grupp. Enligt artikel 6 faller upprätthållandet av konventionen i första hand på nationella domstolar och, då parter ej reserverar sig mot det, även på internationella tribunaler. i är det FN-organ som ansvarar för att medla i tvister mellan stater gällande tolkning av konventionstexten. Genom Romstadgan inrättades (International Criminal Court) som har sitt säte i . Det är den första permanenta . Stadgan öppnades för undertecknande . undertecknade stadgan och tillträdde den . Sedan 60 stater anslutit sig trädde stadgan i kraft . Enligt artikel 5 i Romstadgan har Internationella brottmåls- domstolen behörighet att döma över brotten folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser samt aggressionsbrott. Såväl Inter- nationella brottmålsdomstolen som enskilda stater har jurisdiktion över de aktuella brotten. Presumtionen är att de senare har före- träde att utöva sin domsrätt framför Internationella brottmålsdom- stolen, så länge som den nationella undersökningen och lagföringen fungerar på ett tillbörligt sätt. I annat fall vänds presumtionen till Internationella brottmålsdomstolens fördel. Definitionen av folkmord finns i Romstadgans artikel 6: Med folkmord avses i denna stadga var och en av följande gärningar förövad i avsikt att helt eller delvis förgöra en nationell, etnisk, ras- mässigt bestämd eller religiös folkgrupp som sådan, nämligen a)att döda medlemmar av folkgruppen, b)att tillfoga medlemmar av folkgruppen svår kroppslig eller själslig skada, c)att uppsåtligen påtvinga folkgruppen levnadsvillkor som är avsedda att medföra dess fysiska undergång helt eller delvis, d)att genomföra åtgärder som är avsedda att förhindra födelser inom folkgruppen, e) att med våld överföra barn från folkgruppen till en annan folkgrupp. Definitionen av brott mot mänskligheten finns i artikel 7: Med brott mot mänskligheten avses i denna stadga var och en av följande gärningar när de begås som en del av ett vidsträckt eller syste- matiskt angrepp riktat mot civilbefolkning med insikt om angreppet: [….] h) Förföljelse av en identifierbar folkgrupp eller ett identifierbart kollektiv av politiska, rasmässiga, nationella, etniska, kulturella, religiösa, genus- mässiga, enligt definitionen i punkt 3 i denna artikel, eller av andra skäl som universellt är erkända som otillåtna enligt folkrätten, i samband med en gärning som avses i denna punkt eller ett annat brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion. Avsikten var att straffstadgandena i artiklarna 6 och 7 skulle kodi- fiera gällande sedvanerätt på området samt återspegla andra regel- verk och principer inom området (prop. 2013/14:146 s. 47). konvention om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna tillträdde den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa- konventionen) . Konventionen trädde i kraft och gäller som lag i . Enligt 2 kap. 19 § RF får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med åtag- anden på grund av . har samtliga länder i , däribland alla EU-medlemsstater, tillträtt konven- tionen. Artikel 14 i innehåller ett förbud mot diskriminering. I artikel 14 stadgas att åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen ska säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, poli- tisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, till- hörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Diskrimineringsförbudet i artikel 14 är inte generellt utan gäller endast i förhållande till de rättigheter som tas upp i kon- ventionen. De fri- och rättigheter som omfattas av Europakonven- tionen är bland annat rätten till en rättvis rättegång (artikel 6), rätten till skydd för privat- och familjeliv (artikel 8), rätten till fören- ingsfrihet (artikel 11), rätten att ingå äktenskap (artikel 12) och rätten till effektiva rättsmedel (artikel 13). Konventionen införlivades i svensk rätt genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, där ras förekommer i en ordagrann återgivelse av konventionstexten. Den lagen ingår enligt kommittédirektiven inte i utredningens uppdrag. I tilläggsprotokoll 12 till , som trädde ikraft , finns ett generellt förbud mot diskriminering. har inte godkänt det protokollet. konvention om överförande av lagföring i brottmål konvention om överförande av lagföring i brottmål (lagföringskonventionen) är . undertecknade kon- ventionen och tillträdde den . Konvention används relativt sällan eftersom endast ett fåtal stater har tillträtt den. Syftet med konventionen är i stort att förlägga lagföringen till den stat där det med hänsyn till samtliga förekommande omstän- digheter framstår som mest ändamålsenligt att den äger rum. Den syftar inte endast till att få till stånd en effektiv brottsbekämpning. Den ger också möjlighet att anordna lagföringen i det land där det framstår som mest ändamålsenligt från utredningssynpunkt och med tanke på den misstänktes förhållanden. Bland förutsättningarna för att stat ska få göra framställning om lagföring i annan stat nämns i konventionen särskilt att verkställighet i den anmodade staten av en eventuell dom kan antas öka möjligheterna till den dömdes sociala återanpassning (prop. 1975/76:3 s. 12 f). Artikel 11 i konventionen innehåller regler om när en framställ- ning om lagöverföring får avslås, bland annat om den anmodade staten anser att det finns grundad anledning antaga att framställ- ningen om lagföring har föranletts av hänsyn till ras, religion, nationalitet eller politisk åsikt (”substantial grounds for believing that the request for proceedings was motivated by considerations of race, religion, nationality or political opinion”). konvention om brottmålsdoms internationella verkningar Europeiska konventionen om brottmålsdoms internationella rätts- verkningar (brottmålsdomskonventionen) undertecknades 1970. Enligt brottmålsdomskonventionen kan åta sig att efter framställning verkställa en brottmålsdom som har meddelats i någon konventionsstat och som avser frihetsberövande påföljd, böter eller förverkande. Det är också möjligt att från svensk sida begära verkställighet i annan konventionsstat av frihetsberövande påföljd, böter eller förverkande som har utdömts här i landet. I artikel 6 finns regler om när en framställning om verkställighet av brottmålsdom får avslås. Enligt punkt c får en framställning avslås om det finns grundad anledning antaga att domen föranletts eller den däri bestämda påföljden skärpts av hänsyn till ras, religion, nationalitet eller politisk åsikt (”substantial grounds for believing that the sentence was brought about or aggravated by considera- tions of race, religion, nationality or political opinion”). Tämligen få stater har tillträtt konventionen. Detta tillsammans med att förfarandet vid verkställighet anses vara onödigt kompli- cerat kan ha bidragit till att möjligheten att begära verkställighet enligt lagen sällan utnyttjas (prop. 2004/05:55 s. 12 f.). konvention om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter I konvention om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter (dataskyddskonven- tionen) finns bestämmelser av betydelse för automatiserad behand- ling av personuppgifter. Dataskyddskonventionen trädde i kraft . Dataskyddskonventionen innehåller principer för dataskydd som de konventionsanslutna staterna ska iaktta i sin nationella lagstift- ning. Personuppgifter som är föremål för automatiserad behandling ska hämtas in och behandlas på ett korrekt sätt för särskilt angivna ändamål. Enligt artikel 5 i konventionen får vissa typer av personuppgifter behandlas endast om den nationella lagstiftningen ger ett ändamåls- enligt skydd. Till sådana personuppgifter hör uppgifter som av- slöjar rasursprung och politiska åsikter, uppgifter som rör hälsa och sexualliv samt uppgifter om brott. Samtliga medlemsstater i EU har ratificerat konventionen. Inom EU har dataskyddskonventionens roll till stor del övertagits av det s.k. dataskyddsdirektivet (se följande avsnitt). Direktivets tillämp- ningsområde är dock begränsat till det som var EU:s första pelare och omfattar därför inte de brottsbekämpande myndigheter- nas behandling av personuppgifter. Utanför dataskyddsdirektivets tillämpningsområde är således dataskyddskonventionen fortfarande av betydelse. Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) innehåller största delen av de bestämmelser som reglerar Euro- peiska unionens konstitutionella basis. Enligt artikel 10 ska EU vid utformningen och genomförandet av sin politik och verksamhet arbeta för att bekämpa all diskriminering på grund av kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Artikel 19 ger vidare rådet behörighet att, inom ramen för de befogenheter som fördragen ger unionen, vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna Europeiska unionens stadga trädde ikraft . Stadgan innehåller en katalog över såväl politiska som sociala rättigheter som EU er- känner. I stadgan upptas politiska rättigheter, som rätten till liv och förbud mot tortyr, slaveri och tvångsarbete, tanke-, samvets- och religionsfrihet, och sociala rättigheter, som rätt till tillgång till arbets- förmedling och rättvisa arbetsförhållanden, samt rättigheter såsom rösträtt och valbarhet i kommunala val och vid val till Europaparla- mentet. I artikel 21.1 i EU-stadgan finns en allmän artikel om icke- diskriminering. Av den framgår att all diskriminering på grund av bland annat kön, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, gene- tiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning ska vara förbjuden. Stadgan är juridiskt bindande för unionens institutioner och med- lemsstater när unionsrätten tillämpas. Europeiska unionens råd antog det s.k. skyddsgrunds- direktivet (2004/83/EG). Direktivet innehållet miniminormer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska betraktas som flyktingar. antog och rådet ett andra skyddsgrundsdirektiv (2011/95/EU) vilket är en omarbetning av det första skyddsgrundsdirektivet. Det om- arbetade direktivet trädde i kraft och skulle ha varit genomfört i medlemsstaterna . Syftet med det omarbetade skyddsgrundsdirektivet är att i förhåll- ande till det första skyddsgrundsdirektivet åstadkomma en ökad har- monisering samt ett förtydligande och ett förenklande av reglerna inom EU vad gäller grunderna för skydd och skyddets innehåll. I båda direktiven finns bland annat bestämmelser om när en person är att betrakta som flykting, vilka motsvarar flyktingdefini- tionen i . Till skillnad från flyktingkon- ventionen anges i artikel 10.1 i direktiven olika faktorer som med- lemsstaterna ska ta hänsyn till vid bedömningen av skälen till för- följelsen, bland annat att begreppet ras särskilt ska anses omfatta hudfärg, härkomst eller tillhörighet till en viss etnisk grupp. Rådets direktiv /43/EG av om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung Med stöd av artikel 13 i EG-fördraget (nuvarande artikel 19 i EUF- fördraget), antog rådet rubricerade direktiv (direktivet mot etnisk diskriminering). Syftet med direktivet mot etnisk diskriminering är enligt arti- kel 1 att fastställa en ram för bekämpning av diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung. Enligt artikel 2.1 avses med principen om likabehandling i direk- tivet att det inte får förekomma någon direkt eller indirekt diskri- minering på grund av ras eller etniskt ursprung. Enligt punkt 3 i artikeln ska trakasserier anses vara diskriminering enligt punkt 1 när ett oönskat beteende som har samband med ras eller etniskt ursprung syftar till eller leder till att en persons värdighet kränks och att en hotfull, fientlig, förnedrande, förödmjukande eller kränk- ande stämning skapas. Enligt punkt 4 i artikeln ska även en före- skrift att diskriminera en person på grund av ras eller etniskt ursprung anses vara diskriminering enligt punkt 1. Direktivet ska, inom ramen för gemenskapens befogenheter, tillämpas på alla personer och gälla inom såväl offentlig som privat sektor samt inom offentliga organ, i fråga om bland annat villkor för tillträde till anställning, anställnings- och arbetsvillkor, socialt skydd, utbildning samt tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster som är tillgängliga för allmänheten, inklusive bostäder (artikel 3). Rådets rambeslut /913/RIF av om bekämpande av vissa former av och uttryck för rasism och främlingsfientlighet enligt strafflagstiftningen I rådets rambeslut /913/RIF fastställs en gemensam straff- rättslig strategi avseende rasistisk och främlingsfientlig hatpropa- ganda och hatbrott. När det gäller hatpropaganda ska medlemsstaterna enligt arti- kel 1 se till att offentlig uppmaning till våld och hat, bland annat genom offentlig spridning eller distribution av skrifter, och offent- ligt urskuldande, förnekande eller flagrant förringande av brott som folkmord och brott mot mänskligheten, under vissa förutsättningar blir straffbara när de riktas mot en grupp av personer eller en medlem av en sådan grupp, utpekad med åberopande av ras, hud- färg, religion, härstamning eller nationellt eller etniskt ursprung och när handlingen utförs på ett sätt som riskerar att leda till våld eller hat riktat mot en sådan grupp eller en eller flera av dess med- lemmar. När det gäller hatbrott måste medlemsstaterna enligt artikel 4 se till att rasistiska och främlingsfientliga motiv anses som en försvår- ande omständighet eller alternativt att sådana motiv kan beaktas av domstolarna vid fastställandet av tillämpliga påföljder. och rådets direktiv /46/EG av den om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter Syftet med och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet) är att skapa en gemensam, hög nivå på integritetsskyddet för att därigenom möjliggöra ett fritt flöde av personuppgifter medlemsländerna emellan. I artikel 8 i dataskyddsdirektivet stadgas att medlemsstaterna ska förbjuda behandling av personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i fackförening samt uppgifter som rör hälsa och sexual- liv. Medlemsstaterna får inom den ram som ges i direktivet närmare precisera villkoren för när behandling av personuppgifter får före- komma. Dessa preciseringar får dock inte hindra det fria flödet av personuppgifter inom unionen (prop. 1997/98:44 s. 34). Direktivets omfattar inte personuppgiftsbehandling inom verk- samhet som rör allmän säkerhet och statens verksamhet på straff- rättens område (artikel 3). På de områdena gäller i stället dataskydds- konventionen, se tidigare avsnitt. 3.3Begreppens förekomst i befintlig lagstiftning Termen ”ras” använd om människor förekommer i ett 20-tal lagar. I en författning (lagen [2014:406] om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser) förekommer orden ”ras- mässigt” och ”rasmässiga”. I 7 kap. 4 § TF anges vilka gärningar som ska anses som tryckfri- hetsbrott, om de begås genom tryckt skrift och är straffbara enligt lag. Enligt 7 kap. 4 § 11 TF anses såsom tryckfrihetsbrott hets mot folkgrupp, varigenom någon hotar eller uttrycker missaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning. Bestämmelsen infördes ursprungligen 1948 i samband med att bestämmelsen om hets mot folkgrupp infördes i strafflagen. Defi- nitionen av hets mot folkgrupp motsvarar också den i BrB. När tillämpningsområdet för hets mot folkgrupp har utvidgats har även motsvarande ändringar gjorts i TF. Vad gäller definitionen av ”ras” i TF är således förarbetsuttalandena till bestämmelsen om hets mot folkgrupp av intresse. Enligt 5 kap. 1 § YGL ska gärningar som anges som tryckfrihets- brott i 7 kap. 4 § TF anses som yttrandefrihetsbrott, om de begås i ett radioprogram eller en teknisk upptagning och är straffbara enligt lag. 5 kap. 5 § – Åtalsregeln avseende förolämpning Paragrafen innehåller bestämmelser om åtal för ärekränkningsbrotten, det vill säga förtal, grovt förtal och förolämpning. Enligt 5 kap. 5 § första stycket BrB får ärekränkningsbrotten som utgångspunkt åtalas endast av målsäganden. Allmänt åtal får ske under vissa be- Om brottet riktar sig mot någon som är eller om i annat fall målsäganden anger brottet till åtal, får åklagaren väcka åtal om detta anses påkallat ur allmän synpunkt och åtalet avser vissa i paragrafen uppräknade brott, däribland, enligt första stycket 3, förolämpning mot en person med anspelning på personens ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller tros- bekännelse. Förolämpningsgrunderna i punkt 3 motsvarar de skyddade grup- perna i bestämmelserna om hets mot folkgrupp. Punkten infördes som bestämmelserna om hets mot folkgrupp ändrades för att klargöra att även kollektiv av etniska grupper, såsom invandrare, skulle omfattas av bestämmelserna. Ändringarna utgjorde en del i en översyn att stärka skyddet för invandrare mot diskriminerande behandling. ändringar i bestämmelserna om hets mot folkgrupp har följts av ändringar i åtalsregeln. 16 kap. 8 § – Hets mot folkgrupp Bestämmelsen om hets mot folkgrupp i 16 kap. 8 § BrB är central i den svenska lagstiftningen mot rasism. Den har utformats i avsikt att i praktiken förhindra rasistiska organisationers verksamhet. Enligt bestämmelsen döms den, som i uttalande eller i annat meddelande som sprids, hotar eller uttrycker missaktning för folk- grupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning för hets mot folkgrupp. Uppräkningen har gjorts så att det sällan finns skäl att ta ställning till ordet ras för att tillämpa straffbestämmelsen. Kollektivt bestämda grupper skyddas, men inte enskilda identifierbara individer eller grupper av sådana individer. Brottet infördes i strafflagen. Den ursprungliga lydelsen av bestämmelsen omfattade när en person offentligen hotade, för- talade eller smädade en grupp av befolkningen med viss härstam- ning eller trosbekännelse. Bestämmelsen överfördes senare till BrB. Lagändringar genomfördes , 1982, 1988 och 2002. Inför anslutning till rasdiskrimineringskonventionen utredde en särskild kommitté vilka krav på svensk lagstiftning mot rasdiskriminering som konventionen ställde. På grundval av kom- mitténs betänkande Lagstiftning mot rasdiskriminering (SOU 1968:68) utvidgades tillämpningsområdet för hets mot folkgrupp 1970. Ut- vidgningen innebar bland annat att skyddsobjekten ändrades till att avse även folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg och av visst nationellt eller etniskt ursprung. Avsikten var att anpassa svensk lagstiftning till rasdiskrimineringskonventionens artikel 4. Mot- svarande ändringar gjordes i TF och i bestämmelsen om olaga diskriminering. I förarbetena anfördes att med begreppet ras avses de grupper av människosläktet som brukar upptas i antropologiska s.k. rasindelningar. Dessa grundar sig, enligt förarbetena, på vissa ärftliga fysiska egenskaper såsom pigmentering och ansiktform (prop. 1970:87 s. 37 f.). I samband med att tillträdde rasdiskrimineringskonven- tionen togs även det tidigare kravet på att hotet eller förtalet skulle ha skett offentligt bort.