sou · H3B325 · 2015-03-18 00:00:00 — Finansinspek- tionen är t.ex. en tänkbar myndighet i det här sammanhanget. Att fördela uppgiften mellan fler myndigheter är dock inte oproblematiskt. Förslaget att , i syfte att 18Översyn av tillståndshavarnas och samhällets förmåga att skydda kärntekniska anläggningar och transporter av kärnämnen mot antagonistiska hot, Strålsäkerhets- skyddsmyndigheten: , SSM 2010-2632. Rapporten föregicks av att ett uppdrag från Regeringen åt att i samråd med , Affärs- verket och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap genomföra en översyn av tillståndshavarnas och samhällets förmåga att skydda kärntekniska anläggningar och transporter av kärnämnen mot antagonistiska hot, (M2010/3091/Mk). 19Rapporten s. 69. Tillsyn, föreskrifter och rapportering skapa en sammanhållen tillsynsfunktion för strålskyddet, skulle överta ansvaret för kärnkraftanläggningar från skulle medföra att tillsynsfunktionen i fråga om elförsörjningen inte längre hålls samman. En ordning där tillsynen över säkerhetsskyddet sprids på fler myndigheter än ser vi inte heller som ändamålsenlig. är det viktigt att säkerhetskänsliga verksamheter inom andra områden än elförsörj- ning, elektronisk kommunikation och flygtransportverksamhet har en aktiv säkerhetsskyddsstödjande myndighet. Som regleringen är utformad fördelas ansvaret för enskilda verksamheter inom områden som inte svenska kraft- nät, eller Transportstyrelsen ansvarar för på de olika länsstyrelserna utifrån geografiskt ansvar. Det tycks ha inneburit att länsstyrelserna i en mycket begränsad utsträckning har en roll i fråga om säkerhetsskyddet hos enskilda. Möjligen skulle en ordning där uppgiften koncentreras till en eller några av länsstyrelserna kunna medföra bättre förutsättningar för att ta hand om uppgiften. En sådan lösning förekommer bl.a. i fråga om tillsyn på andra områden.20 Vi bedömer dock att det inte är tillräck- ligt. Det gäller inte minst mot bakgrund av att utvecklingen går mot att säkerhetsskydd i större utsträckning än tidigare är en ange- lägenhet för enskilda verksamheter. Det medför att de säkerhets- skyddsstödjande myndigheterna som framgått ovan behöver ha en aktiv roll i fråga om att vägleda och stödja enskilda verksamheter. En i sammanhanget relevant fråga är också vilken myndighet som är bäst lämpad för att stödja kommuner och landsting i fråga om säkerhetsskydd. har Säkerhetspolisen det ansvaret. Det har framförts att det är angeläget att säkerhetsskyddet i den kom- munala verksamheten får en omfattning som svarar mot de nationella behoven av säkerhetsskydd, dvs. att kraven på säkerhets- skydd inriktas på sådan verksamhet hos kommuner och landsting som från ett nationellt perspektiv är särskild skyddsvärd. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap har ett övergri- pande ansvar för bl.a. skyddet av den för samhället kritiska infra- strukturen från ett samhällsskydds- och beredskapsperspektiv. Det innefattar bl.a. uppgiften att utifrån EU-direktivet om skydd för 20 Se 6 § förordning (2007:825) med länsstyrelseinstruktion. Tillsyn, föreskrifter och rapportering kritisk infrastruktur21 utarbeta strategier med fokus på skydd av samhällsviktiga verksamheter och viktiga samhällsfunktioner. Myndigheten har också ett ansvar för att samordna arbetet med samhällets informationssäkerhet (se vidare avsnitt 7.3.1). Myndig- hetens uppdrag medför upparbetade kontaktytor och strukturer gentemot kommuner och landsting. Detsamma gäller gentemot enskilda som bedriver säkerhetskänslig verksamhet. Myndighetens uppdrag är i stor utsträckning inriktat på att vägleda och stödja verksamheter av olika slag, både allmänna och enskilda, i fråga om beredskap och samhällsskydd. Mot den bakgrunden ser vi goda förutsättningar för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap att axla den rollen. I fråga om kommuner och landsting bör, i enlighet med gällande ordning i fråga om beslut om placering i säkerhetsklass, rollen som säkerhetsstödjande myndighet avgränsas till rådgivning och tillsyn. Transportstyrelsens ansvarsområde bör utvidgas från civil flygtransportverksamhet till att avse även verksamhet som i övrigt är av betydelse för luftfartsskydd eller för hamnskydd och sjöfartsskydd. En sådan ordning sammanfaller med Transportsty- relsens föreslagna ansvarsområde i fråga om beslut om placering i säkerhetsklass (se avsnitt 18.10) och även i fråga om Transport- styrelsen tillsynsansvar i andra avseenden vad gäller hamnskydd och sjöfartsskydd. Rätten att meddela föreskrifter bör i huvudsak vara densamma som i nuvarande säkerhetsskyddslagstiftning. Det innebär att före- skriftsrätten fördelas främst mellan Säkerhetspolisen och Försvars- makten. I fråga om föreskriftsrätten behöver nuvarande förord- ningsbestämmelser kompletteras i vissa avseenden. Det gäller Försvarsmaktens uppgifter i internationellt säkerhetsskyddssam- arbete (dvs. uppgifter som följer av rollen som nationell säkerhets- myndighet, se avsnitt 20.3 och 20.4). Vi har tidigare i avsnitt 16.2.2 föreslagit att den föreskriftsrätt Försvarsmakten har när det gäller 21 Rådets direktiv /114/EG av om identifiering av och klassificering som europeisk kritisk infrastruktur och bedömning av behovet att stärka skyddet av denna (EPCIP). Tillsyn, föreskrifter och rapportering signalskyddstjänsten enligt 33 § förordningen (2007:1266) med instruktion för Försvarsmakten moderniseras och flyttas till en ny säkerhetsskyddsförordning. Föreskriftsrätten ska utformas så att den i stället gäller för kryptografiska funktioner som är avsedda för skydd av säkerhetskänslig verksamhet. Även bör ha viss föreskriftsrätt i rollen som nationell industrisäkerhetsmyndighet vilket innefattar de när- mare bestämmelser som behövs i fråga om säkerhetsintyg för leve- rantörer (se avsnitt 20.4). Säkerhetspolisen och Försvarsmakten bör ha en skyldighet att samråda med varandra innan föreskrifter meddelas. Sådan samråds- skyldighet bör också i relevanta avseenden gälla för . Det kvarstående utrymmet för de säkerhetsskyddsstödjande myndigheterna att meddela föreskrifter är begränsat. Föreskrifts- rätten bör avse sådana kompletteringar av Säkerhetspolisens och Försvarsmaktens föreskrifter som i relation till den aktuella sektorn behövs för att ytterligare konkretisera kraven på säkerhets- skydd, t.ex. närmare förutsättningar inom ansvarsområdet för att placera anställningar i säkerhetsklass. Liksom bör samråd med bl.a. Säkerhetspolisen vara en förutsättning för meddelande av sådana föreskrifter. För att tillsynsmyndigheterna ska kunna utöva sin tillsyn på ett effektivt sätt och för att utfärdade tillämpningsföreskrifter ska bli så ändamålsenliga som möjligt är det av stor vikt att de får känne- dom om händelser och företeelser som är av betydelse för säkerhetsskyddet. Nuvarande säkerhetsskyddsförordning inne- håller enbart en bestämmelse om en rapporteringsskyldighet till Säkerhetspolisen när en hemlig uppgift kan ha blivit röjd och där röjandet inte enbart medfört ett ringa men. En sådan begränsad rapporteringsskyldighet är inte tillräcklig. Förslaget till det tidigare redovisade NIS-direktivet innehåller i sin nuvarande utformning bestämmelser om skyldigheter för bl.a. operatörer av kritisk infrastruktur att under vissa förutsättningar Tillsyn, föreskrifter och rapportering underrätta de behöriga myndigheterna i respektive medlemsstat om sådana incidenter som på ett allvarligt sätt kan påverka kontinuite- ten för kritiska tjänster och tillhandahållandet av varor. En sådan rapporteringsskyldighet kan sannolikt antas gälla även annat än vad som omfattas av säkerhetsskyddslagen och därför behöva finnas i annan reglering. Vidare kan de förslag till rapportering som vi före- slår i det följande behöva kompletteras eller förändras beroende på direktivets slutliga utformning och dess genomförande i svensk rätt. I avsnitt 14.2 har vi föreslagit en bestämmelse i säkerhets- skyddslagen som bl.a. anger en grundläggande skyldighet för den som ansvarar för en säkerhetskänslig verksamhet att utreda behovet av säkerhetsskydd, vidta säkerhetsskyddsåtgärder och kontrollera det egna säkerhetsskyddet. Bestämmelsen anger även en skyldighet att i den omfattning som anges i den till lagen hörande förord- ningen lämna uppgifter om säkerhetsskyddet. De bestämmelser som vi i de följande avsnitten 21.4.2-21.4.4 föreslår om rapporte- ringsskyldighet, och som inte enbart berör myndigheter, bör därför kunna meddelas i förordning. 21.4.2Röjande av en säkerhetsskyddsklassificerad uppgift I 10 § säkerhetsskyddsförordningen finns som nämnts tidigare en bestämmelse som innebär att, om en hemlig uppgift kan ha röjts, det skyndsamt ska anmälas till Säkerhetspolisen, om röjandet kan antas medföra men för rikets säkerhet som inte endast är ringa. Bestämmelsen bör kvarstå i en ny förordning men anpassas till ny terminologi och i stället ange att, om en säkerhetsskydds- klassificerad uppgift i lägst informationssäkerhetsklassen konfiden- tiell kan ha röjts, så ska detta skyndsamt anmälas till Säkerhets- polisen. Någon ändring i sak är inte avsedd. Bestämmelsen bör dock kompletteras med ett tillägg som tar sikte på säkerhets- skyddsklassificerade uppgifter som omfattas av ett internationellt säkerhetsskyddsåtagande genom att ett röjande av sådana uppgifter även ska rapporteras till Försvarsmakten. Skälet är att Försvars- makten ska ges förutsättningar att fullfölja sina skyldigheter som nationell säkerhetsmyndighet och kunna rapportera röjandet till Tillsyn, föreskrifter och rapportering den upprättande myndigheten i en annan stat eller mellanfolklig organisation (se avsnitt 20.3). Att en säkerhetsskyddsklassificerade uppgift har röjts är ett slag av säkerhetshotande verksamhet. Inte sällan handlar det om incidenter av annat slag. Som vi har beskrivit tidigare riktas allvarliga it-angrepp av olika slag allt oftare mot säkerhetskänslig verksamhet. Det förekommer också allvarliga angrepp riktade mot det fysiska skyddet av områden, byggnader eller andra anläggningar eller objekt som avser säkerhetskänslig verksamhet. Kännedom om säkerhetshotande verksamhet är en väsentlig förutsättning för att kunna ta fram en korrekt och aktuell hotbeskrivning och även i övrigt ge råd och stöd till enskilda verksamheter samt utföra tillsyn på ett ändamålsenligt sätt. Det är därför angeläget att de myndigheter som utför tillsyn får information om säkerhets- hotande verksamhet inom sitt tillsynsområde. Av skäl som vi redovisat tidigare är det lika angeläget att den samlade infor- mationen om säkerhetshotande verksamhet mot finns hos och Försvarsmakten. En rapporteringsskyldighet bör därför utformas så att myndigheter och andra som förord- ningen gäller för och som får kännedom om säkerhetshotande verksamhet eller misstänker sådan verksamhet ska rapportera för- hållandet till berörd tillsynsmyndighet, dvs. Säkerhetspolisen, Försvarsmakten eller den säkerhetsskyddsstödjande myndigheten. Om sådan information lämnas till en säkerhetsskyddsstödjande myndighet ska myndigheten skyndsamt informera Säkerhets- polisen eller, om det är fråga verksamhet inom Försvarsmaktens tillsynsområde, Försvarsmakten. För att en sådan rapporteringsskyldighet som här är i fråga ska vara ändamålsenlig och inte mer betungande än nödvändigt behöver den innehålla en kvalificeringsregel. Skyldigheten bör begränsas till säkerhetshotande verksamhet av allvarlig karaktär. Exempel på säkerhetshotande verksamhet som är av allvarlig karaktär är sådan där angreppen är av kvalificerad art eller tyder på en systematisk och målinriktad strategi från en aktör. Vidare torde angrepp som riktas mot flera verksamheter inom en Tillsyn, föreskrifter och rapportering samhällssektor ofta anses vara allvarliga. Nya och tidigare okända angreppssätt och metoder medför att allvarlighetskriteriet kan vara uppfyllt. Säkerhetshotande verksamhet av mindre betydelse som t.ex. överträdelser mot tillträdesförbud eller smärre it-incidenter ger i regel inte tillsynsmyndigheterna sådan information som kan motivera en rapporteringsskyldighet. Bestämmelsen bör också innehålla ett skyndsamhetskrav för att säkerställa att tillsynsmyndigheten ska kunna ge stöd i fråga om säkerhetsskyddsåtgärder i ett tidigt skede i syfte att minska effekter och spridning av den säkerhetshotande verksamheten. 21.4.4Överlåtelse av säkerhetskänslig verksamhet I 16 § säkerhetsskyddsförordningen finns en bestämmelse som tar sikte på förhållandet att viss verksamhet kan överlåtas från en myndighet till en enskild. Bestämmelsen anger att när en myndig- het ska överlåta verksamhet som är av betydelse för rikets säkerhet eller som särskilt behöver skyddas mot terrorism till en enskild, så ska myndigheten upplysa den enskilde om att säkerhetsskydds- lagen gäller för verksamheten. I kapitel 9 har vi beskrivit att säkerhetskänslig verksamhet i allt större utsträckning bedrivs av enskilda. Särskilt utvecklingen på it- området och avregleringar av el- och telekommunikationsmark- naderna har påskyndat denna utveckling. Bestämmelsen har därför fortsatt giltighet i en ny säkerhetsskyddslagstiftning, men bör enligt vår uppfattning utvecklas i tre avseenden. För det första bör upplysningen kompletteras med en hänvis- ning till de skyldigheter som anges i 2 kap. 2 och 4 §§ i förslaget till säkerhetsskyddslag, vilka är centrala för tillämpningen av säkerhetsskyddslagstiftningen. Skyldigheterna redovisas närmare i avsnitt 14.2. För den som övertar verksamheten blir det då tydligt vad som förväntas avseende säkerhetsskydd. För det andra är det möjligt att även enskilda som bedriver säkerhetskänslig verksamhet kan komma att överlåta sådan verksamhet till andra enskilda. Bestämmelsen bör därför inte vara begränsad till att avse enbart myndigheter utan gälla generellt för de som lagen gäller för. Tillsyn, föreskrifter och rapportering För det tredje bör bestämmelsen kompletteras med en skyldig- het för den som planerar en sådan överlåtelse att anmäla det till den myndighet som ska utföra tillsyn. Skälet till en sådan komplette- ring är att Säkerhetspolisen och Försvarsmakten, och i förekom- mande fall de säkerhetsskyddsstödjande myndigheterna, tidigt ska få information om överlåtelsen i syfte att kunna ge råd och stöd för att säkerhetsskyddet för den säkerhetskänsliga verksamheten inte ska försämras i och med överlåtelsen. 21.4.5Brister i säkerhetsskyddet som konstateras vid tillsyn I 48 § säkerhetsskyddsförordningen finns en bestämmelse som anger att, om det vid utövandet av tillsynen över säkerhetsskyddet konstateras brister som trots påpekanden inte rättas till, så ska tillsynsmyndigheten anmäla förhållandet till regeringen. Detta gäl- ler dock inte brister hos sådana enskilda där villkoren för säkerhets- skyddet angetts i ett säkerhetsskyddsavtal. Vi har redovisat att vi anser att tillsynen inte ska kompletteras med sanktioner. Ordningen där regeringen av Säkerhetspolisen och Försvarsmakten ska upplysas om brister i säkerhetsskyddet som inte rättas till efter påpekande fyller därmed alltjämt en funktion. Dels innebär den ett visst incitament för den kontrollerade att rätta sig efter en myndighets påpekanden, dels att regeringen får ett underlag som kan ge anledning till regeringsbeslut eller norm- givning. Bestämmelsen bör därför finnas kvar, men även i detta fall bör bestämmelsen kompletteras med ett kvalificeringskrav att rapporteringsskyldigheten enbart ska avse allvarliga brister. Skälet är att enbart de verkligt betydelsefulla bristerna i säkerhetsskyddet kan anses vara relevanta för regeringen att få information om. Som vi beskrivit ovan kommer även de säkerhetsskyddsstöd- jande myndigheterna på samma sätt som att utföra tillsyn. Om en sådan myndighet i sin tillsynsverksamhet konstaterar att det föreligger allvarliga brister, bör den säkerhetsskyddsstödjande myndigheten informera Säkerhetspolisen. Skälet till det är att Säkerhetspolisen kan behöva sådan information för att t.ex. följa upp bristerna vid den aktuella verksamheten eller för att vidta andra åtgärder. Tillsyn, föreskrifter och rapportering Om bristerna gäller verksamhet som omfattas av ett inter- nationellt säkerhetsskyddsåtagande, ska myndigheten också infor- mera Försvarsmakten. Skälet till detta är detsamma som redovisats ovan under rapportering av röjd uppgift, nämligen med avseende på Försvarsmaktens skyldigheter som nationell säkerhetsmyndighet. 22.1Tystnadsplikt vid deltagande i säkerhetskänslig verksamhet Förslag: Den som på grund av anställning eller på annat sätt deltar eller har deltagit i en säkerhetskänslig verksamhet får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han eller hon därvid fått veta om förhållanden av betydelse för säkerhet eller för- hållanden som omfattas av ett för förpliktande åtagande om säkerhetsskydd (säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter). En förutsättning för tystnadsplikten ska vara placering i säkerhetsklass. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL. Behovet av en kompletterande bestämmelse om tystnadsplikt Vi har tidigare behandlat den otydlighet som finns i nuvarande säkerhetsskyddslag i fråga om krav på säkerhetsskydd när uppgifter som är av betydelse för säkerhet eller som omfattas av internationella säkerhetsskyddsåtaganden hanteras i enskild verk- samhet (se förslag om säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter i avsnitt 12.2). Vid behandling av den frågan har vi uppmärksammat att en motsvarande otydlighet finns i fråga om sekretess för sådana uppgifter (dvs. när uppgifterna förekommer i en enskild verksam- het). Frågan har ett sådant samband med säkerhetsskydd att det finns anledning att i detta sammanhang behandla den. Sekretess innebär ett förbud mot att röja en uppgift som om- fattas av sekretess, vare sig det sker muntligen eller genom att lämna ut handlingar som innehåller sekretessbelagda uppgifter. Sekretess innebär också ett förbud mot att utnyttja sekretess- belagda uppgifter utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller för uppgiften. Den personkrets som är bunden av tystnadsplikt och sekretess är i första hand de som är anställda vid organ som ska tillämpa offentlighets- och sekretesslagen (se 2 kap. 1 § OSL). Fysiska personer som agerar som uppdragstagare åt sådana organ anses vara knutna till verksamheten på ett sådant sätt att de också är bundna av offentlighetsprincipen och bestämmelserna om tyst- nadsplikt och sekretess (RÅ 1996 ref 25). En myndighet kan också ingå avtal eller annan överenskommelse om tystnadsplikt för uppgifter som omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen. Ett sådant förfarande kan tillämpas när en myn- dighet inom ramen för säkerhetsskyddad upphandling anlitar externa leverantörer. En brist i fråga om sekretess kan dock föreligga i vissa enskilda verksamheter som, utan att det är fråga om en upphandlings- situation, har kännedom om förhållanden av betydelse för säkerhet eller förhållanden som omfattas av internationella säkerhetsskyddsåtaganden. Det handlar om när säkerhetskänslig verksamhet bedrivs i enskild regi. Problemet har således en begränsad räckvidd. Det bör kunna lösas genom en till offent- lighets- och sekretesslagen kompletterande bestämmelse om tyst- nadsplikt. En till offentlighets- och sekretesslagen kompletterande bestämmelse om tystnadsplikt Bestämmelser om tystnadsplikt av det slag som det här är fråga om finns i flera andra lagar. En till offentlighets- och sekretesslagen kompletterande bestämmelse om tystnadsplikt finns t.ex. i 16 § elberedskapslagen (1997:288). Den lagen innehåller bestämmelser om elberedskapsåtgärder avseende elproducenter, elhandelsföretag och nätföretag som ska syfta till att förebygga, motstå och hantera sådana störningar i elförsörjningen som kan medföra svåra påfrest- ningar på samhället. Bestämmelsen om tystnadsplikt innebär ett förbud för den som på grund av bestämmelser i elberedskapslagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen har fått kännedom om bl.a. förhållanden som är av betydelse för totalför- svaret eller för rikets säkerhet i övrigt att obehörigen röja eller ut- En liknande bestämmelse finns i 29 § skydds- lagen (2010:305). Där föreskrivs ett förbud för skyddsvakter att bl.a. obehörigen röja eller utnyttja vad han eller hon, på grund av ett uppdrag enligt skyddslagen, fått veta om förhållanden av bety- delse för totalförsvaret eller annars för säkerhet. En annan bestämmelse om tystnadsplikt som tar sikte på bl.a. förhållanden av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt finns i 7 kap. 1 § lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. Också i 11 kap. 65 § (2010:900) finns en lik- nande bestämmelse som bl.a. avser förhållanden av betydelse för försvar. En tystnadsplikt är straffsanktionerad som brott mot tystnads- plikt enligt 20 kap. 3 § . Eventuella negativa konse- kvenser av att införa en straffsanktionerad tystnadsplikt måste därför ställas mot de intressen som förbudet avser att skydda. Krav måste också ställas på precision och förutsebarhet avseende det straffbara området. Hänsynen till skyddet av för nationen viktiga säkerhetsintressen väger tungt. Dessutom är tillämpningsområdet för en bestämmelse av det slag som här är i fråga begränsat. Tystnadsplikten är inte avsedd att träffa annat än uppgifter som avser det för nationen mest skyddsvärda. Uppgifter av det slaget bör ha samma skydd oavsett om uppgiften finns i en verksamhet som omfattas av offentlighets- och sekretesslagen eller i en verksamhet som inte omfattas av den lagen. I fråga om bl.a. anställda vid myndigheter gäller redan enligt offentlighets- och sekretesslagen ett straffsanktionerat förbud att obehörigen röja eller utnyttja motsvarande uppgifter. Den redovi- sade exemplifiering av tystnadspliktsbestämmelser visar att enskilda verksamheter inom bl.a. elsektorn genom annan regle- ring omfattas av en tystnadsplikt som tar sikte på liknande uppgifter. Tystnadsplikt bör därför gälla för den som deltar eller har deltagit i sådan verksamhet som här är i fråga. Tystnadsplikten bör avse alla slag av säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter, dvs. omfatta såväl uppgifter som har betydelse för säkerhet som uppgifter som omfattas av internationella säkerhetsskydds- åtaganden. För att bättre tillgodose straffrättsliga krav på precision och förutsebarhet är det lämpligt att tystnadsplikten begränsas till sådana anställningar eller andra former av deltaganden i säkerhets- känslig verksamhet där kraven för placering i säkerhetsklass är uppfyllda. På förordningsnivå bör bestämmelser införas som anger en skyldighet för den som ansvarar för säkerhetsprövningen att upplysa den som prövningen avser om tystnadspliktens omfattning och innebörd. En rutinåtgärd i samband med säkerhetsprövning bör också vara att låta den berörde bekräfta att han eller hon har fått information om tystnadspliktens omfattning och innebörd. Förslag: Säkerhetsskyddslagens bestämmelser om informations- säkerhetsklass, säkerhetsprövning och säkerhetsintyg ska gälla också för och dess myndigheter och för . Säkerhetsskyddslagen gäller endast i viss angiven utsträckning för och dess myndigheter1 och för . Det handlar bl.a. om bestämmelserna om placering i säkerhetsklass och om registerkontroll. Säkerhetsskyddsförordningen gäller inte för . Den gäller i begränsad utsträckning för Regerings- kansliet.2 Vad gäller finns det bestämmelser om säkerhetsskydd även i lagen (2006:128) om säkerhetsskydd i och dess myndigheter. Den lagen, som kompletteras med föreskrifter, har säkerhetsskyddslagen som förebild. gäller på motsvarande sätt även föreskrifter om säkerhetsskyddet i (RKF 1998:16). Vid en översiktlig genomgång av de särskilda regleringarna om säkerhetsskyddet för och för kan konstateras att det där i stor utsträckning finns reglering som svarar mot den som finns i säkerhetsskydds- lagen och att de särskilda regleringarna stämmer överens med de grundprinciper som säkerhetsskyddslagen ger uttryck för.