sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Åklaga- ren måste emellertid beakta objektivitetsprincipen, vilken torde begränsa möjligheten för åklagaren att fritt avgöra hur utlåtandet ska disponeras. Det finns inte någon skyldighet att åta sig uppdrag som partssak- kunnig men flera statliga myndigheter har möjlighet att åta sig sak- kunniguppdrag åt enskilda. Dock har bland annat Rättsmedicinal- verket och råd för vissa rättsliga, sociala och medi- cinska frågor (Rättsliga rådet) ställt sig avvisande till sådana upp- drag, trots att det inte finns något rättsligt hinder för dem att åta sig sådana uppdrag.1 Det sistnämnda innebär att misstänkta och åtalade som har önskat så kallade ”second opinions” för bemötande av åklagarens utlåtanden har haft svårigheter med att få sådana till stånd via de myndigheterna. Den enskilde kan dock alltid vända sig till utländsk expertis för att få ett sakkunnigutlåtande, vilket dock kan vara förenat med stora kostnader. Som framgått ovan kan förundersökningsledaren redan under förundersökningen inhämta yttrande från en sakkunnig. Denne blir då som utgångspunkt partssakkunnig. Som exempel på partssakkun- niga under förundersökningen kan anges rättsläkare och kriminal- tekniker eller att NFC anlitas för att analysera spår från en brotts- plats. Sådana utlåtanden kan sedan åberopas som bevisning och läggas fram under huvudförhandlingen. Av polisens metodstöd för utredning av grova våldsbrott (PUG) framgår att rättsläkaren, ut- över att genomföra rättsmedicinsk undersökning efter förordnande av till exempel förundersökningsledaren, även kan lämna biträde 1 Se även i JT 1997/98, s. 96, om ett fall där en rättsläkare utsattes för kritik från för att ha åtagit sig uppdrag som partssakkunnig direkt från en försvarare och inte via verket. vid brotts- och fyndplatsundersökningar. Åklagaren kan också besluta att den sakkunnige får närvara vid förhör som hålls under förundersökningen. JK har uttalat att det är förundersökningsledaren som bestäm- mer vilken utredning som ska tillföras målet och den sakkunnige har att iaktta följsamhet till principerna för förundersökningen även om han eller hon givetvis i sin utredning och bedömning av dess resultat är helt självständig (JK beslut , dnr , ””). har i sitt betän- kande (SOU 2002:37) bland annat uttalat att rättsläkaren ansvarar för den enskilda undersökningen och behöver för det uppdraget ha vetskap om alla relevanta uppgifter om det aktuella fallet. I annat fall, menade utredningen, kunde det medföra att den rättsmedicin- ska undersökningen inte genomfördes på ett adekvat sätt. är rättsläkaren en del av förundersökningen och underordnad dess ledning. Även JK var i ”” kritisk mot att allt relevant förundersökningsmaterial inte hade lämnats till rättsläkarna. Med beaktande av bland annat JK:s beslut uttalade att det utöver tillgång till allt relevant material är nödvändigt att det finns en muntlig kontakt mellan förundersök- ningsledaren och rättsläkaren, så att rättsläkaren informeras om de uppgifter som framkommit under förundersökningen. En ensidig fokusering på det skriftliga materialet i utredningen riskerar, enligt utredningen, att ge rättsläkaren en roll där denne förväntas värdera vittnenas utsagor. Denna uppgift ska förbehållas först åklagaren och sedan domstolen. Vidare påpekades att rättsläkaren som prin- cip bör ha tillgång till alla kända hypoteser om händelseförloppet och ha möjlighet att gå tillbaka för att kontrollera dessa genom ytterligare undersökningar. Det är förundersökningsledaren som ansvarar för detta, men även rättsläkaren ska kunna vända sig till brottsutredningen med frågor som undersökningen aktualiserar. När en brottmålsdom kan överklagas utan har vunnit laga kraft kan frågan om den tilltalades ansvar för gärningen inte tas upp till ny rättslig prövning (30 kap. 9 § ). om lagakraftvunna domars slutgiltighet brukar benämnas orubblig- hetsprincipen. Av den principen följer att en dom inte påverkas av omständigheter och bevis som kommer fram efter att den vunnit laga kraft. Orubblighetsprincipen är av grundläggande betydelse för rättsordningens stabilitet och för den enskildes personliga trygg- het; var och en ska veta när det rättsliga förfarandet kring en rätts- sak är över. Mot denna princip står intresset av att ett avgörande är materi- ellt riktigt, den så kallade sanningsprincipen. Orubblighetsprincipen är därför inte undantagslös. Det finns situationer då bland annat resning av en dom kan komma ifråga. Det kan till exempel vara fråga om att nya viktiga omständigheter eller nya bevis som inte tidigare varit kända har kommit fram och dessa, om de varit kända, sannolikt hade lett till att utgången hade blivit en annan. Resning till förmån för den tilltalade enligt den så kallade tilläggsregeln får beviljas om det finns synnerliga skäl att pröva saken på nytt. Av rättsfallet NJA 1995 s. 187 framgår att enbart den omständigheten att någon som dömts för brott har tagit tillbaka sitt erkännande inte utgör skäl att bevilja honom resning, inte ens när domen väsentligen grundats på erkännandet. Ansökan om resning och förfarandet i resningsdomstolen De som är behöriga att ansöka om resning är som utgångspunkt samma parter som hade rätt att överklaga den ursprungliga domen. Åklagaren kan ansöka om resning både till förmån och till nackdel för den tilltalade. En resningsansökan ska vara skriftlig och för att resning ska kunna beviljas krävs som regel att motparten har före- lagts att lämna ett svarsyttrande, en så kallad förklaring. Det är hovrätten som prövar resningsansökan om domen med- delats av tingsrätten, och i annat fall prövas den av Högsta dom- stolen. Innebörden av att resning beviljas är att den avgjorda saken tas upp på nytt. Beslutet om resning undanröjer dock inte domen i sig, men innebär att domens rättskraft inte längre hindrar att målet tas upp till fortsatt prövning i sak. Den domstol som beviljar res- ning ska enligt huvudregeln förordna att målet tas upp av den dom- stol som sist dömt i målet (58 kap. 7 § första stycket rättegångs- balken). Om det är uppenbart vilken utgång målet ska få, kan dock den resningsbeviljande domstolen redan i resningsärendet ändra domen och till exempel ogilla åtalet. Det är emellertid ovanligt att saken bedöms som uppenbar och i de allra flesta fall där resning beviljas beslutar resningsdomstolen att målet ska tas upp till ny prövning. Till skillnad från den ordinarie brottmålsprocessen, där det är åkla- garen som har bevisbördan för att ett brott är begånget, är det den som ansöker om resning som har bevisbördan för att skäl för res- ning föreligger. I de flesta fall är det dock bara åklagaren som har utredningsresurser och som kan vidta utredningsåtgärder. Åklaga- ren kan dock i princip bara vidta brottsutredande åtgärder, såsom att hålla förhör eller besluta om teknisk undersökning, inom ramen för en förundersökning. är åklagarens möjlighet att återuppta en förundersökning i resningssyfte lagreglerad och inne- bär bland annat att åklagaren under vissa förhållanden ska återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för res- ning. Handläggningen efter att resning har beviljats När resning har beviljats och resningsdomstolen beslutat att målet ska återupptas vid en angiven domstol ska denna domstol påbörja handläggningen. Domstolen förelägger normalt parterna att yttra sig över målets fortsatta handläggning. Åklagarens yttrande kan föregås av att åklagaren genomfört förundersökningsåtgärder inom ramen för den återupptagna förundersökningen, se ovan. Som ut- gångspunkt sätts målet därefter ut till en ny huvudförhandling vid vilken åtalet prövas. Av 20 kap. 9 § framgår att ett allmänt åtal inte får läggas ned sedan en dom har meddelats. I förarbetena till be- stämmelsen anges att när en dom fallit bör åklagaren inte genom ett ensidigt nedläggande av åtalet kunna göra att den meddelade domen går om intet (se NJA II 1943 s. 267). Bestämmelsen om- fattar dock inte uttryckligen resningssituationen. I doktrinen har den uppfattningen förts fram att åklagaren, trots att någon uttryck- lig regel inte finns, bör ha möjlighet att lägga ned ett åtal efter det att målet återupptagits efter resning (, Om resning i rättegångsmål, s. 271 f.). Den ordningen synes även ha accepterats i praxis. Om åklagaren anser att åtalet kan styrkas får det således anses möjligt för åklagaren att antingen vidhålla åtalet och biträda den tilltalades ändringsyrkande eller lägga ned åtalet. Om åklagaren lägger ned åtalet undanröjs det tidigare avgörandet och målet avskrivs från vidare handläggning eller, om den tilltalade yrkar det, meddelas en frikännande dom. Om åklagaren vidhåller åtalet prövar domstolen åtalet mot den bevisning som åberopas. Domstolens prövning resulterar i att den tidigare domen ändras eller fastställs, beroende på utgången. Domen kan således ändras även på annan grund än den som föranlett res- ning liksom domslutet kan fastställas med en annan motivering än den som angavs i den ursprungliga domen. Strafflagstiftningen om psykiskt sjuka lagöverträdare Om den som har begått ett brott lider av en allvarlig psykisk stör- ning och har behov av psykiatrisk tvångsvård får rätten som påföljd överlämna honom eller henne till rättspsykiatrisk vård (31 kap. 3 § första stycket ). Det finns inte något krav på orsaks- samband mellan brottet och den psykiska störningen, men om så- dant samband finns och om det finns risk för att den enskilde till följd av störningen återfaller i allvarlig brottslighet får rätten före- skriva om särskild utskrivningsprövning från den rättspsykiatriska vården. Det innebär att det är förvaltningsrätten som prövar frågan om vårdens upphörande (utskrivning) till skillnad från vad som gäller vid rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning. Då är det i stället i normalfallet chefsöverläkaren vid den avdelning där den intagne vårdas som fattar beslut om utskrivning. Det är rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning som här är av intresse. För att rätten ska kunna överlämna en person till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning krävs att en rättspsykia- trisk undersökning (RPU) har gjorts i målet eller, om den miss- tänkte redan genomgår sådan vård, att ett utlåtande har inhämtats från den chefsöverläkare som är ansvarig för vården (3 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning). Det är vanligt att domstolen innan förordnande om rättspsykiatrisk undersökning först inhämtar ett läkarintyg enligt 7 § lagen (1991:2041) om sär- skild personutredning i brottmål, m.m. Ett sådant så kallat § 7- intyg utgörs av en mindre omfattande bedömning som bland annat kan peka på behovet av en rättspsykiatrisk undersökning. Rätten får meddela ett beslut om att rättspsykiatrisk undersök- ning ska genomföras enbart om den misstänkte har erkänt gär- ningen eller om övertygande bevisning har lagts fram om att han eller hon har begått gärningen. Om den misstänkte har erkänt gär- ningen kan en rättspsykiatrisk undersökning beslutas redan innan eller i samband med att åtal väcks. I annat fall krävs att rätten först håller huvudförhandling. Rättspsykiatriska undersökningar utförs vid rättspsykiatriska avdelningar inom men kan även utföras vid särskilda enheter inom hälso- och sjukvården. Vid en sådan under- sökning deltar rättspsykiatriker, psykolog, kurator och vårdpersonal i ett team. Det är rättspsykiatrikern som ansvarar för det slutliga utlåtandet. Utlåtandet över den rättspsykiatriska undersökningen är ett sak- kunnigutlåtande som främst innehåller en bedömning av förekoms- ten av allvarlig psykisk störning vid tiden för den aktuella gär- ningen och vid tiden för undersökningen. Även en bedömning av förutsättningarna för överlämnande till rättspsykiatrisk vård görs. Rätten måste inte följa utlåtandet utan prövar det tillsammans med övrigt underlag. Precis som är fallet med andra sakkunniga kan rätten välja att också höra den rättspsykiatriker som utfärdat utlåtandet inför rätten. Rätten kan också begära att råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska frågor (Rättsliga rådet) avger ett yttrande över utlåtandet från den rättspsykiatriska undersök- ningen (12 § lagen om rättspsykiatrisk undersökning). Rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning Bestämmelser som rör vården av den som dömts till rättspsykia- trisk vård finns i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård och i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Dessa lagar trädde i kraft . De delar som är relevanta har i huvud- sak samma innehåll som den lagstiftning som gällde 1991. Den rättspsykiatriska vården ges inledningsvis i sluten form på särskilda sjukvårdsinrättningar och innebär vård runt. Den slutna rättspsykiatriska vården kan senare under vård- tiden övergå i öppen rättspsykiatrisk vård. Det är de olika lands- tingen som ansvarar för och driver vården. Vid rättspsykiatrisk vård får tvångsåtgärder användas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden och mindre in- gripande åtgärder ska användas om de är tillräckliga. Tvånget ska utövas med största möjliga hänsyn till patienten. Varje patient ska ha en egen vårdplan som innehåller bland annat de behandlings- åtgärder som ska användas. Det är chefsöverläkaren som ytterst av- gör frågor om behandlingen men samråd ska ske med patienten både i fråga om vårdplanen och i fråga om behandlingen. En patient som står under rättspsykiatrisk vård har vissa inskränk- ningar i sin rörelsefrihet och får bland annat inte lämna sjukhusets område utan tillstånd. Patienten kan även få brev undersökta. Ut- gångspunkten är att patienten ska ges möjligheter till besök men vårdgivaren kan besluta om vissa besökstider enligt lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård. Om en patient är häktad och står under rättspsykiatrisk vård är det Kriminalvården som i särskilda fall får besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka brev, att ta emot besök eller samtala med utomstående i telefon om det behövs ur ordnings- eller säkerhets- synpunkt. Frågor som rör tillstånd för en patient att vistas utanför sjuk- huset genom permission beslutas av förvaltningsrätten, som dock kan överlämna åt chefsöverläkaren att besluta om permission för en viss patient. Även frågan om utskrivning från rättspsykiatrisk vård med sär- skild utskrivningsprövning prövas av förvaltningsrätten efter anmälan av chefsöverläkaren eller efter ansökan av patienten. Chefsöver- läkaren ska göra en sådan anmälan till förvaltningsrätten var sjätte Förvaltningsrätten kan besluta att vården ska upphöra eller ges i form av öppen rättspsykiatrisk vård. Det är vårdbehovet och risken för återfall i brottslighet av allvarligt slag som styr när vården ska upphöra. har, i betänkandet Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällskydd (SOU 2012:17), bland annat föreslagit att ett krav på tillräknelighet införs för att en gärning ska utgöra brott och att överlämnade till rättspsykiatrisk vård avskaffas som självständig påföljd. För psykiskt sjuka lagöver- trädare som inte är otillräkneliga ska normala bestämmelser om på- följdsbestämning gälla. Förslaget bereds i Social- departementet. Inom vården råder som utgångspunkt tystnadsplikt och sekretess för uppgifter om enskilda. I vissa fall får vårdpersonal trots det lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess till polis och åklagare. Det är bland annat tillåtet att lämna ut sekretessbelagda uppgifter som angår misstankar om begångna brott om fängelse är före- skrivet för brottet och detta kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. Någon allmän skyldighet att underrätta polis eller åklagare angående misstankar om begångna brott finns dock inte. 3.3.1Allmänt om rätts- och minnespsykologi Vittnespsykologi, utsagespsykologi och minnespsykologi Vittnespsykologi är en gren inom den akademiska psykologin. används det snävare uttrycket utsagespsykologi, då det primära syftet är att bistå rättsväsendet med att bedöma trovärdig- heten av förhör och vittnesmål under förundersökning och huvud- förhandling. Till vittnespsykologin räknas också frågor som gäller metoder för förhör av vittnen. Utsagespsykologin utvecklades under ledning av professor . Utsagespsykologerna gjorde en rad uppmärksammade insatser i bland annat mord- och incestutred- ningar, till exempel i samband med utredningen kring mordet på . Utsagespsykologen och docenten i rättspsykologi uppgav vid möte med kommissionen att utsagespsyko- logernas bedömningar bygger på ingående undersökningar som kan ta månader i anspråk. Enligt bygger tanken om bort- trängning av svåra minnen på felaktiga teorier som omsätts i psyko- dynamiska terapier. framhöll att man möjligen kan tala om bortdöende minnen men då inte av riktigt svåra händelser. Att utsagespsykologins anseende sjönk berodde enligt främst på att det då uppträdde ”pseudovittnes- psykologer” som fullt ut litade på barns utsagor i sexualbrottmål. , professor i psykologi vid och forskare inom det rättspsykologiska fältet, menade vid kommis- sionens möte med honom att det sjunkande anseendet troligen även berodde på en strid mellan och hans elever, till exempel vittnespsykologen , å ena sidan och akademiska minnespsykologer å den andra. anlitas knappast alls utsages- psykologer som sakkunniga av åklagare och domstolar. Däremot förekommer det att minnespsykologer anlitas. De uttalar sig då mer generellt om hur minnet fungerar och om olika psykologiska mekanismer. I flera av förundersökningarna och domstolsprocesserna kring anlitades , professor i psyko- logi vid . Han uttalade sig huvudsakligen som minnespsykolog men agerade även som vittnespsykolog, sär- skilt när han gav anvisningar under förundersökningarna inför vall- ningarna och rekonstruktionerna samt när han bedömde trovärdig- heten i uppgifter. insatser berörs närmare i kapitel 6–7 och 9–12. Enligt saknas i svenska domstolar i allt för hög utsträckning kunskap om grundläggande minnespsyko- logiska mekanismer men det finns ett ökat intresse för utbildning i dessa frågor hos såväl polis som åklagare och domstolar. Olika typer av minnen Inom minnespsykologin förekommer en rad olika klassifikationer och definitioner. För framställningen är framför allt fyra typer av minnen relevanta. Kontinuerliga minnen och bortträngda minnen bygger på faktiska händelser medan falska minnen och påhittade (fabulerade) minnen saknar verklighetsbakgrund. Kontinuerliga minnen är sådana som alltid finns tillgängliga, även om personen kan välja aktivt att inte tala om eller ens tänka på dem. Bortträngning är en psykologisk försvarsmekanism som inne- bär att psykiska trauman och ångestframkallande tankar, önskningar och erfarenheter trängs undan från det medvetna till det omed- vetna. I psykiatriska diagnossystem benämns tillståndet numera dissociativ amnesi, vilket innebär att en person helt eller delvis saknar förmåga att minnas händelser och situationer som de varit med om. Ofta ses detta som en psykologisk försvarsmekanism som gör att man saknar minne av svåra traumatiska händelser, särskilt under barndomen. Falska minnen är sådana minnen som saknar verklighetsbak- grund men som individen ändå upplever som verkliga. Påhittade minnen är just påhittade och saknar verklighetsbakgrund. När man har vissa äkta minnen men fyller ut minnesluckorna med påhittat material brukar man tala om konfabulerande. Termen återskapat minne är mer övergripande. Det kan gälla en verklig händelse som varit bortträngd eller på annat sätt inte varit tillgänglig, men kan också gälla ett falskt minne. Inom psykologin talar man om fabulerande (eller konfabulerande) när någon berättar om minnen om sig själv eller omvärlden som är fabricerade, förvrängda eller misstolkade. Gränsdragningen mellan fabulerande och lögn är otydlig. I teorin har avsikten framhållits som det särskiljande. Medan lögnen har ett tydligt syfte att föra någon bakom ljuset, behöver avsikten med fabulerande inte nöd- vändigtvis vara detta – påhittade uppgifter kan uppstå på ett mer omedvetet plan. Fabulerande kan täcka in ett brett spektrum av avvikelser från sanningen. Typiska exempel i ena änden av detta spektrum brukar återfinnas i memoarer, där minnen feltolkats eller visat sig vara direkt felaktiga. I den andra änden av spektrumet finns det fabule- rande som är centralt vid vissa sjukdomstillstånd i hjärnan. Det finns en lång rad olika teorier för att förklara fabulerande. Flera av teorierna utgår från att fabulerandet är en del av sjukdoms- bilden vid vissa typer av hjärnskador orsakade av trauma, demens, vitaminbrist eller alkoholmissbruk – det handlar då om neuro- psykologiska mekanismer. Andra teorier betonar den inneboende strävan att ge sammanhållna minnesbilder. Minnesluckor fylls då ut med påhittade minnen. Mer övergripande teorier lyfter fram sam- spelet mellan medvetna och omedvetna processer när osanna be- rättelser växer fram. Fram till sju–ålder är fabulerande mycket vanligt. Det förekommer att fabulerandet kvarstår i påtag- ligt hög omfattning in i vuxen ålder. Vissa psykologer ser vuxen- fabulerande som en utvecklingsstörning. Debatten om bortträngda och falska minnen Synen på bortträngda minnen Den svenska debatten kring minnen av traumatiska händelser är en spegling av den internationella, framför allt amerikanska, debatten om bortträngda minnen som förts . Debatten har framför allt handlat om bortträngda minnen av sexuella övergrepp i barndomen. Begreppet memory war (minneskrig) myntades i för att beskriva kampen för och emot teori- erna om bortträngda minnen. Begreppet bortträngning härstammar från och är en av flera försvarsmekanismer som är centrala i psykoanalysen – man tränger bort traumatiska händelser från medvetandet för att kunna handskas med den psykiska smärta som traumat innebär. Som framgått ovan ska bortträngning skiljas från kontinuerliga minnen, falska minnen och fabulerande. utvidgades till att omfatta också andra grund- stenar av psykoanalysen. Boken (1994) av den amerikanska psykiatriprofessorn , liksom den forskning om falska minnen som bedrevs av psyko- logen , fick stort inflytande på den amerikanska debatten. Enligt dessa båda är flertalet bortträngda traumatiska minnen falska och inplanterade under terapeutisk behandling. Många terapeuter bestred detta, medan uppfattningen vann stöd hos minnes- forskare. Skiljelinjerna följde till stora delar professionsgränserna. Även om intensiteten i minneskriget var som allra högst på 1990- talet är frågan fortfarande aktuell i . I den internationella debatten kring bortträngda minnen fanns flera kritiska röster. –2004 publicerade en rad professionella organisationer för såväl psykologer och psykiatriker i , , , och rapporter och riktlinjer kring återkallade minnen. Gemensamt för dessa rapporter och styrdokument var att de framhöll hur kontro- versiella frågorna kring återkallade minnen var. Detta gällde särskilt sexuella övergrepp i tidiga barnaår. Den svenska debatten kring bortträngda minnen nådde inte samma intensitet som i . I boken (1995) beskrev bortträngning av traumatiska barn- domsminnen, framför allt minnen av incest. Boken låg till stora delar till grund för den kvalitetsstandard för traumatiska minnen som antog 1999 (Kvalitetsstandard – Traumatiska minnen). Dokumentet togs bort från 2013. uppfattning ifrågasattes av , numera professor i neurofysiologi vid , som 1996 framförde att minnen som återuppväcks i terapi oftast är ett resultat av själva terapin. Även psykologen har framhållit det svaga vetenskapliga stödet för att bortträngda traumatiska barndomsminnen kan återuppväckas i terapi. Vid möten med kommissionen har företrädare för och psykoterapeuten påpekat att en person under en förtroendefull terapirelation kan börja berätta om traumatiska minnen. I regel rör det sig då inte om bortträngda minnen utan om minnen som funnits tillgängliga – kon- tinuerliga minnen – men som personen inte velat tänka på eller valt att inte redovisa i tidiga faser av terapin.