sou · H3B340 · 2015-04-09 00:00:00 — Det ligger också i linje med övriga förslag och regleringen i allmänhet i konsu- mentkreditlagen, som ofta förutsätter att information till konsu- menten ges i skriftlig och varaktig form. Konsumenten bör få ta del av amorteringsplanen och få diskutera amorteringsalternativ senast då ett bindande erbjudande lämnas. Konsumenten kommer då att ha möjlighet att överväga amorte- ringsvillkoren i kreditavtalet tillsammans med det underlag som amorteringsplanen utgör. Utredningen föreslår vidare att konsumenten ska kunna få kredit- givaren att lägga fram ett förslag till en individuellt anpassad amor- teringsplan även under bostadskreditavtalets löptid, förutsatt att konsumentens förhållanden förändrats, eller att det finns särskilda skäl. Konsumenten kan ha behov att överväga olika amorterings- alternativ på nytt, och bör då kunna få kreditgivarens hjälp med ett underlag för detta. Förslaget i denna del kommer alltså att kunna få effekt även för befintliga bolån. Den föreslagna ordningen kan däri- genom få ett snabbare och större genomslag på bolånemarknaden som helhet än de av planerade amorterings- kraven, som bara är avsedda för nya avtal om bostadskrediter. Möjligheten för konsumenten att även få kredit- givaren att lägga fram ett förslag till en individuellt anpassad amor- teringsplan innebär inte att konsumenten medges en ensidig och ovillkorlig rätt att förändra de gällande kreditvillkoren om amorte- ring. En sådan förändring fordrar således att konsumenten träffar en överenskommelse om detta med kreditgivaren. De flesta kredit- givare torde dock normalt vara villiga att ändra amorteringsvillkoren även under kreditavtalets löptid. Den nu föreslagna ordningen med individuellt anpassade amorte- ringsplaner, liksom de direktivstyrda reglerna om att kreditgivaren i vissa fall ska ge exempel på avbetalningsplaner i , kommer att utgöra en särreglering för bostadskrediter som gäller vid sidan av den i 16 § konsumentkreditlagen angivna rätten till en betalningsplan och kraven i 8 § samma lag på förhandsinformation, vilka gäller för övriga konsumentkrediter. Detta klargörs i 4 § samma lag. Några ändringar av dessa bestämmelser krävs därför inte. Andra närliggande frågor om bostadskrediter Behövs en ändring i 17 § konsumentkreditlagen? Enligt kommittédirektiven ska utredningen också överväga om den nuvarande utformningen av 17 § konsumentkreditlagen kan komma i konflikt med intresset av att öka hushållens amorteringstakt. Enligt 17 § andra stycket konsumentkreditlagen får en kredit- givare ändra en ränta för en bostadskredit vid utgången av en sådan del av avtalstiden då räntan varit bunden (den s.k. villkorsändrings- dagen), förutsatt att detta är avtalat och att bostadskrediten har en löptid om samt att räntan varit bunden . Bestämmelsen utformades från början med hänsyn tagen till att kreditgivare av bostadskrediter skulle ha möjlighet att ha skuldebrev, och pantsättningar, som löpte över eller mer, men ha möjlighet att ändra räntan efter exempelvis två eller . tecknades i stället skuldebreven på fem eller , för att kreditgivaren skulle ha denna möjlighet, trots att amorteringstiden från början förutsågs vara mycket längre och konsumenten därmed var införstådd med att ett nytt kreditavtal skulle behöva tecknas vid utgången av varje kreditavtalsperiod. Detta medförde administrativa kostnader för kreditgivaren och även besvär för kredittagaren (se vidare bet. 1992/93:LU38, s. 4–8, som utgör motiven till 11 § konsumentkreditlag [1992:830] vars lydelse i nu aktuellt avseende motsvarar 17 § och infördes genom SFS 1993:1214). En första fråga är således om bestämmelsens utformning kan antas stå i konflikt med intresset av en sund amorteringskultur. Ett argument för detta är att kreditgivaren måste ha krediter med löptider om åtminstone för att kunna utnyttja bestämmelsens möjlighet att ändra räntan på villkorsändringsdagen, vilket kan tyckas motverka en amortering som går snabbare än . Å andra sidan bestämmer inte kreditens löptid på vilket sätt amorteringen sker över den långa kredittiden. Amorteringstakten kan t.ex. vara hög i början av kredittiden, så att belåningsgraden sjunker väsent- ligt under t.ex. kreditens första tioårsperiod, och sedan ske i en av- tagande takt (jfr hur amorteringen ska gå till enligt Finansinspek- tionens kommande amorteringskrav). Även i de fall lånet i prakti- ken avses bli slutbetalat än , torde det vara möjligt att lägga upp krediten på ett sådant sätt att bestämmelsen i Andra närliggande frågor om bostadskrediter 17 § inte hindrar kreditgivaren från att ändra räntan vid utgången av en räntebindningsperiod. Även om bestämmelsens utformning alltså inte torde kunna utgöra något absolut hinder mot en sund amorteringskultur, är frågan om det finns några bärande skäl för att upprätthålla kravet om en 30-årig löptid i 17 §. Från branschhåll har en förändring efterfrågats, bl.a. med hänsyn till behovet av att kunna formulera kreditvillkoren på ett enkelt och tydligt sätt även vid kortare löp- tider än . Enligt vad utredningen har erfarit så framstår det nuvarande kravet på en 30-årig löptid som överspelat. Utredningen har således inte kunnat finna några bärande skäl mot att bestämmelsen ska kunna tillämpas även vid något kortare löptider, t.ex. , om övriga krav i bestämmelsen kvarstår. Utredningen föreslår därför att bestämmelsen ändras i enlighet med detta. De praktiska konse- kvenserna av denna förändring torde dock sannolikt bli högst marginella. Skälet till det är att det normalt bör ligga i både konsu- mentens och kreditgivarens intresse att avtala om längre löptider för bolån, eftersom de allra flesta sådana lån inte förutses bli slut- betalda förrän . Med den föreslagna ord- ningen öppnas dock möjligheten till en något kortare löptid för mindre bolån eller bolån där det av andra skäl kan antas bli aktuellt att amortera klart lånet än , utan att kreditgivaren förlorar möjligheten att justera räntan på i förväg avtalade villkors- ändringsdagar. I utredningens uppdrag ingår att analysera konsekvenserna av lämnade förslag i enlighet med 14–15 a kommittéförordningen (1998:1474). Eftersom utredningen lämnar författningsförslag ska konsekvensanalysen också göras i enlighet med 6 och 7 §§ förord- ning (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning (15 a § kommittéförordningen). Förslagen innebär i vissa delar att högre krav ställs på företag som bedriver verksamhet med bostadskrediter. Detta bedöms komma att medföra ekonomiska konsekvenser för företagen i form av högre administrativa kostnader. Regleringen kan också komma att innebära vissa ökade kostnader för det allmänna, i första hand för och . Finansinspektion- ens kostnader kommer dock till stor del att belasta kreditinstituten och kreditförmedlarna genom avgifter för tillstånd och tillsyn. Utredningen inleder med en redogörelse för de ekonomiska konsekvenser den föreslagna regleringen för med sig. När det gäller konsekvenser för företagen innehåller analysen de olika delar som följer av 7 § förordning om konsekvensutredning vid regelgivning. Vidare redogörs för om förslagen innebär särskilda konsekvenser för små företag. Slutligen görs en analys av de samhällsekonomiska konsekvenserna (14 § kommittéförordningen). Utredningen bedömer att följande områden inte berörs av för- slagen (15 § kommittéförordningen). –Den kommunala självstyrelsen, –brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, –sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, –jämställdheten mellan kvinnor och män eller – möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Den föreslagna regleringen är i huvudsak en konsekvens av medlemskap i , och överensstämmer därmed med skyl- digheter som följer av anslutningen till EU (6 § 7 förordning om konsekvensutredning vid regelgivning). har bistått utredningen med uppskatt- ningar av kostnaderna för kreditinstitutens del. Utredningen har också haft kontakt med ett par kreditförmedlare som funnits bland de företag som ansökt om tillstånd enligt lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter. De företag utredningen haft kontakt med kan betraktas som mindre företag, dvs. företag med som mest tio anställda (jfr beslutspromemoria Nya före- skrifter och allmänna råd om viss verksamhet med konsument- krediter, FI Dnr 13-6297, s. 26). 7.2Allmänt om olika regleringsalternativ Utredningens huvudsakliga uppgift har bestått i att genomföra bo- lånedirektivet. Direktivet är såvitt gäller det resultat som ska upp- nås bindande för medlemsstaterna och måste genomföras i natio- nell rätt, oavsett vilka kostnader det för med sig. Som framgått av utredningens överväganden har det dock i vissa fall funnits olika tänkbara alternativ vid genomförandet av direktivet. Utredningen har i dessa fall övervägt marknadens intresse av konkurrensneutra- litet mellan olika aktörer och av att företagens administrativa kost- nader inte ska öka. Utredningen har beaktat det samhälls- ekonomiska intresset av ett högt konsumentskydd. Utredningen har också tagit hänsyn till att högre kostnader för kreditgivarna i många fall kan komma att drabba konsumenterna, genom en högre prissättning. Utredningens förslag är en sammanvägning av dessa olika hänsyn i skilda hänseenden, vilket framgår av utredningens överväganden i kap. 5. 7.3Ekonomiska konsekvenser för företagen 7.3.1Vilka företag berörs? De företag som berörs är samtliga kreditgivare och kreditförmedlare av bostadskrediter. Som redogjorts för är det åtta kredit- institut som har den helt dominerande andelen av bolåne- marknaden, (se avsnitt 3.2). Övriga kreditgivare är i princip också kreditinstitut, dock med en bråkdel av marknaden. anger att antalet kreditinstitut som ger bostads- krediter i är cirka 30 stycken. Inspektionen lämnar följande redogörelse för företagen och deras andel av marknaden i besluts- promemorian till de antagna föreskrifterna (FFFS 2015:1) om information om bolåneräntan (remiss- promemoria Nya regler om information om räntan på bostads- krediter, FI Dnr 14-726, s. 13 f.). Dessa företag [kreditinstituten] är av varierande storlek och är till olika grad specialiserade på bostadskrediter. I gruppen ingår de fyra svenska storbankerna, med i totala tillgångar. För dem utgör svenska bostadskrediter mellan av deras totala tillgångar, och sammantaget betyder det att de fyra storbankerna innehar av marknadsandelarna på den svenska bolånemarknaden. En mindre grupp mellanstora kreditinstitut med balansomslutningar uppvisar en något större specialisering på bostadskrediter; mellan 30 och 50 pro- cent av deras tillgångar utgörs av bostadskrediter. Dessa företag har av marknaden för bostadskrediter. En stor grupp mindre lokala banker med totala tillgångar på 50 miljarder eller mindre är även de aktiva på bolånemarknaden. För dessa företag utgör bostadskrediter mellan av de totala tillgångarna, men de har av det totala antalet bostadskrediter i . Slutligen finns det utländska banker som via sina filialer lämnar bostadskrediter till konsumenter i . Deras del av marknaden är . När det gäller kreditinstituten omfattar deras verksamhet med bostadskrediter ofta både kreditgivning och kreditförmedling, efter- som själva kreditgivaren kan vara ett särskilt hypoteksbolag inom bankkoncernen. Banken som har kontakt med kunden är därmed en kreditförmedlare. Framför allt är det bankaktiebolag och spar- banker som hanterar bolån, som kreditgivare eller kreditförmedlare. Dessa företag är omkring 90 stycken av totalt cirka 130 (jfr remisspromemoria Förslag till nya regler om krav på amortering av bolån, FI Dnr 14-16628, s. 39 f.). Som tidigare beskrivits har inte funnits någon samlad näringsrättslig lagstiftning som berör kreditgivare eller kreditför- medlare av konsumentkrediter. Inte heller lagen (2014:275) om viss verksamhet med konsumentkrediter täcker in alla tänkbara kredit- givare eller kreditförmedlare av konsumentkrediter. Detta gäller även för kreditgivare/-förmedlare av bostadskrediter. Det troligaste är dock att företag som sysslar med kreditgivning till konsumenter i någon större omfattning, utan att vara kreditinstitut, i allmänhet är sådana som var anmälningspliktiga enligt lagen (1996:1006) om anmälningsplikt avseende viss finansiell verksamhet och har beviljats, eller ansökt om, tillstånd att bedriva verksamhet enligt lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter. Vid en genom- gång av de bolag som beviljats eller ansökt om tillstånd att bedriva sådan verksamhet är det en uppskattning att ett tiotal av dessa före- tag bedriver verksamhet med bostadskrediter. Merparten av dessa aktörer är kreditförmedlare av bostadskrediter. Utöver dessa företag skulle det också kunna finnas vissa aktörer vars huvudsakliga verksamhet inte består i kreditgivning och som är undantagna all tillstånds- och anmälningsplikt (se vidare avsnitt 5.4.1). och bedömer att det skulle kunna förekomma att t.ex. husleverantörer ger krediter avseende en mindre del av köpeskillingen för en fastighet eller en byggnad. 7.3.2Kostnader för aktörer som kommer att omfattas av ett nytt tillståndskrav Kostnad för arbete med ansökan om tillstånd För de företag som driver verksamhet enligt lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter, innebär det nya tillstånds- kravet avseende verksamhet med bostadskrediter att företagen på nytt får ansöka om tillstånd om de ska fortsätta verksamheten avse- ende bostadskrediter. Detta kommer att medföra en kostnad för dessa företag för att ta fram den ansökan som ska ges in till Finans- inspektionen. Som tidigare framgått har utredningen strävat efter att förutsättningarna för tillstånd ska bli så likartade som möjligt jämfört med vad som gäller för andra tillståndspliktiga företag på Uppgifter som behövs för ägar- och ledningsprövning överensstämmer t.ex. i allt väsentligt med vad som gäller för andra finansiella företag. En ansökans innehåll påverkas också av vilka krav som ställs på verksamheten och kan, särskilt för företag som inte tidigare varit tillståndspliktiga, inne- fatta en översyn av hela verksamheten och en anpassning till de nya krav som ställs på rörelsen. I en ansökan kan företaget t.ex. behöva lämna en verksamhetsplan (jfr 2 kap. 8–14 §§ i föreskrifter och allmänna råd om viss verksamhet med konsument- krediter [FFFS 2014:8]). Vilka mer exakta krav som kommer att ställas på ansökans innehåll blir en fråga för i det kommande föreskriftsarbetet. Kraven på verksamheten med bostadskrediter i förhållande till vad som gäller för företag som bedriver verksamhet med konsu- mentkrediter enligt den särskilda lagen är dock, som närmare beskrivs i det följande, likartade i vissa avseenden. Det är därför troligt att företagen, som kommer att söka om ett nytt tillstånd, inte behöver lägga ned lika mycket arbete på en ansökan avseende bostadskreditverksamheten som initialt lades ned på att ansöka enligt lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter. Kostna- den för att ansöka om tillstånd enligt lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter beräknades av vara mellan 200 000–(beslutsprome- moria FI Dnr 13-6297, s. 23) avseende 100–. Upp- gifter från en kreditförmedlare som utredningen varit i kontakt med är dock att kostnaden för ansökan varit betydligt högre, mellan en och en halv till , motsvarande . Detta har då innefattat en översyn av bolagets processer i olika avseenden. I detta sammanhang kan också nämnas att gjorde vissa överväganden kring mindre företags kostnader för att ta fram rutiner och interna processer som en följd av föreskrifterna om viss verksamhet med konsumentkrediter. Små företag, anförde , har ofta ett mindre antal kreditengagemang och har inte byggt upp samma formalisering kring processer och rutiner som en större organisation har, även utan särskilda lagkrav. Detta kan innebära att ett mindre företag måste t.ex. förstärka personalstyrkan eller att kompetens måste köpas in externt. Finans- inspektionen uppskattade denna kostnad för ett mindre företag till 400 000–motsvarande en halv årsarbetskraft (samma beslutspromemoria s. 26). Även om företagen inte kan förväntas lägga ned lika mycket arbete för en ansökan om tillstånd enligt den av utredningen före- slagna lagen skulle alltså en ansökan kunna innebära en kostnad på , enligt ett berört företag. För ett företag som inte alls stått under tillsyn kommer kostnaden troligtvis bli högre och eventuellt så hög som ett par . Denna kostnad kan dock innefatta både arbetet med ansö- kan och med att anpassa verksamheten till de rörelsekrav som kom- mer ställas enligt författningsförslaget, dvs. även krav på ersättnings- system, sundhet, m.m. Därvid måste också beaktas att företag som inte alls stått under tillsyn och inte heller varit anmälnings- pliktiga, nu också kommer att omfattas av regleringen i lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terro- rism. Att ha rutiner för detta innebär en extra kostnad för sådana företag. Avgifter och kostnader för tillsyn Företag som ansöker om tillstånd enligt den föreslagna närings- rättsliga lagen kommer att få betala en ansökningsavgift. Denna kommer troligen att bli i samma storleksordning som ansöknings- avgiften för företag som bedriver viss verksamhet med konsument- krediter, dvs. (4 § och bilagan till förordning [2001:911] om avgifter för prövning av ärenden hos Finansinspek- tionen). Företagen kommer också att få betala årliga avgifter för att bekosta tillsynen. Även denna avgift kan beräknas bli i samma storleksordning som den som gäller för företag som driver viss verk- samhet med konsumentkrediter, vilken har fastställts till enligt 15 a § förordning (2007:1135) om årliga avgifter för finansiering av verksamhet. Vidare kommer företagen troligtvis att ha en skyldighet att lämna periodiska upp- lysningar i rapportform till . För företag som bedriver verksamhet med konsumentkrediter uppskattade Finans- inspektionen denna kostnad till . För kreditförmedlare kommer att gälla ett särskilt krav på ansvars- försäkring, som följer av bolånedirektivet. Kommissionen har också fastställt vilka belopp som ska täckas av en ansvarsförsäkring. Vid förfrågningar till ett par försäkringsbolag som erbjuder ansvars- försäkringar har det framgått att det i princip är omöjligt att uppskatta prisnivån för en ansvarsförsäkring innan försäkrings- givaren fått möjlighet att ta del av hela den reglering som kommer att gälla för de aktörer som ska försäkras, omfattningen av deras rörelse m.m. Av vad som framkommit kan en mycket försiktig uppskattning dock vara att premien kommer att kosta i vart fall per person som utför själva förmedlings- verksamheten i företaget. 7.3.3Kostnader för anpassning till de näringsrättsliga rörelsereglerna Kreditgivare och kreditförmedlare som är kreditinstitut verkar redan med ett krav på sundhet i rörelsen. Det gör också företag som bedriver verksamhet med konsumentkrediter enligt den lagen. Kravet på sundhet just avseende verksamheten med bostadskrediter kan komma att få ett särskilt innehåll, beroende på Finansinspek- tionens kommande föreskrifter. Till exempel skulle föreskrifterna kunna innehålla särskilda krav på hanteringen av intressekonflikter. Det är inte troligt att detta skulle påverka kreditinstituten, som redan ska iaktta regler om intressekonflikter (se 4 kap. 3 och 4 §§ föreskrifter och allmänna råd om styrning, riskhantering och kontroll i kreditinstitut [FFFS 2014:1]). Andra aktörer kan påverkas i större eller mindre omfattning, beroende på verksamhetens komplexitet och omfattning. Eftersom de flesta aktörer som kan vara aktuella och som inte är kreditinstitut ska uppfylla ett grundläggande krav på sundhet bedöms dock kostnaderna bli relativt små för att anpassa verksamheten till de nya kraven. För företag som bedriver verksamhet med konsumentkrediter finns redan ett krav att ha sunda ersättningsrutiner som är snarlikt utred- ningens författningsförslag (jfr 6 § i föreskrif- ter och allmänna råd om viss verksamhet med konsumentkrediter [FFFS 2014:8]). bedömde att kostnaden för företagen att anpassa sin ersättningspolicy skulle omfatta till en kostnad om . Detta angavs då vara ett genomsnitt, som omfattade även företag som knappt kunde anses belastas av någon nämnvärd arbetstid för att se över eller förändra sina ersättningssystem (besluts- promemoria Nya föreskrifter och allmänna råd om viss verksamhet med konsumentkrediter, FI Dnr 13-6297, s. 24 f.). Även när det gäller kreditgivning och förmedling av bostadskrediter bör det vara så att kostnaden för att anpassa ersättningssystemen är i hög grad beroende av vilka ersättningssystem som praktiseras av företagen. Ett kreditförmedlingsföretag som utredningen har varit i kontakt med har t.ex. uppgett att företagets anställda i princip endast har fast månadslön. De bestämmelser som genomför bolånedirektivet är visserligen till sin ordalydelse mer omfattande än kraven enligt de nämnda före- skrifterna till lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter. De kan därvid närmast jämföras med vad som gäller för förvaltare av alternativa investeringsfonder, som sin tur kan jämföras med vad som gäller för kreditinstituten m.fl. aktörer (jfr föreskrifter om ersättningssystem i kreditinstitut, värdepappersbolag och fondbolag med tillstånd för diskretionär portföljförvaltning [FFFS 2011:1] och 9 kap. i föreskrifter om förvaltare av alternativa investeringsfonder [FFFS 2013:10]). Kostnaden för AIF-förvaltare att upprätta en ersättningspolicy bedömdes av vara som lägst (remisspromemoria Förslag till föreskrifter om förvaltare av alternativa investeringsfonder och ändrade före- skrifter om investeringsfonder m.m., FI Dnr 12-3251, s. 34). Sam- tidigt bör de närmare kraven på sådan verksamhet vara väsentligen annorlunda än för företag som endast ger krediter. En uppskatt- ning av kostnaden bör därför kunna stanna vid den kostnad som angav avseende företag som bedriver verksam- het med konsumentkrediter, alltså . För kreditinstituten, som redan har höga krav på sina ersätt- ningssystem, är det inte troligt att de särskilda krav som kommer att ställas p.g.a. bolånedirektivets genomförande kommer att inne- bära några nämnvärda kostnadsökningar (jfr tidigare nämnda före- skrifter om ersättningssystem i kreditinstitut, värdepappersbolag och fondbolag [FFFS 2011:1]). Värdering av en bostad som ställs som säkerhet m.m. Utredningens förslag i denna del innebär att en kreditgivare dels ska ha en standard för hur värdering av en bostad som ställs som säkerhet ska ske, dels ska dokumentera vilka typer av egendom som accepteras av säkerhet och vilken policy företaget har för sin ut- låning. För företag som bedriver verksamhet med konsumentkrediter finns redan krav på att värdera en säkerhet och dokumentera värderingen (5 kap. 3 § i föreskrifter och all- männa råd om viss verksamhet med konsumentkrediter [FFFS 2014:8]). Dessa företag ska också ha interna rutiner för sin kredit- givning (5 kap. 2 § i de angivna föreskrifterna). Om företaget sysslar med bostadskrediter torde riktlinjerna innehålla hur värde- ring av säkerhet ska gå till. Som utredningen redogjort för innebär inte de nya kraven på en standard att de metoder som i allmänhet används av kreditgivarna behöver förändras. Det kan därmed inte anses troligt att regleringen påverkar kostnaderna för värdering i sig, eller kostnader för att förändra de rutiner som finns för värde- ring i företagen. Kostnaden ligger därmed i att ta fram en standard och även att dokumentera vad som accepteras som säkerhet och vilken policy företaget har för sin kreditgivning. För ett nystartat företag bör denna kostnad vara en integrerad del av att ta fram rikt- linjer för kreditgivningen, vilket troligen kommer att bli ett krav även för företag som ger bostadskrediter. Att ta fram riktlinjer och interna regler för kreditgivningen uppskattades till 60 000–, avseende , av för företag som bedriver viss verksamhet med konsumentkrediter. Utredningen anser att denna kostnad även bör kunna vara en upp-