sou · H3B399d2 · 2015-12-04 00:00:00 — En mindre del redovisar ställningstaganden till hante- ringen av områden som berörs av flera riksintressen. Se tabell 5.7. Källa: Utredningens länsstyrelseenkät. * Enkäten besvarades av 20 länsstyrelser. har till uppgift att företräda och samordna statens intressen och verka bland annat för att områden som bedöms vara av riksintresse tillgodoses i planen. Genom granskningsyttrandet enligt 3 kap. 16 § PBL ska ge ett samlat besked om och i vilken utsträckning kommunens översiktsplan tillgodoser de intressen som staten ska bevaka. årliga plan- och byggenkät (se tabell 5.8) belyser omfattningen av invändningar i granskningsyttranden vid översikts- planering . Källa: plan- och byggenkät –2014. *Kommunomfattande översiktsplan, fördjupning av och tillägg till översiktsplan. Att har angett avvikande mening i gransknings- yttrandet kan betyda att och kommunen inte är över- ens i bedömningen eller att frågan behöver utredas vidare. Enligt vad länsstyrelserna uppger brukar meningsskiljaktigheter oftast kunna lösas i dialog med kommunen. De brister i tillämpningen som iakttogs i den första utvärderingen av översiktsplaneringen kvarstår i huvudsak i de följande utvärderingarna fram till . Exempelvis redovisas i översiktsplanerna alltid områden av riksintresse men mera sällan andra allmänna intressen enligt 3 kap. MB. Utvecklat underlag för ställningstaganden i kommande ärenden förekommer i varierande omfattning för områden av riksintresse, mera sällan för övriga all- männa intressen enligt 3 kap. MB. Dialogen mellan länsstyrelser och kommuner om områden av riksintresse och hur de ska till- godoses i översiktsplanen är inte alltid väl utvecklad. Länsstyrel- sernas samordning av de statliga intressena upplevs inte som effek- tiv av kommunerna. I utvärderingarna och framåt nämns att det saknas tillräckligt underlag för att kunna operationa- lisera nationella mål och riktlinjer i översiktsplaneringen. Kom- petens- och kunskapsbrist både hos länsstyrelser och kommuner hämmar arbetet med översiktsplaneringen liksom brist på resurser. Kommunernas intresse för översiktsplanering har minskat och alla kommuner aktualitetsprövar inte sina översiktsplaner i den omfattning som lagstiftningen föreskriver. Resurserna för länsstyrelsernas planverksamhet minskade och (2005). I länsstyrelseenkät i rapporten av riksintressen – ett hinder för bostadsbyggande (Riks- revisionen 2013) uppgav åtta länsstyrelser att de inte har tillräckliga resurser för att tillgodose sina uppgifter om riksintressena i plan- processen. Dessa länsstyrelser var samstämmiga om vad som sak- nas: resurser för att uppdatera föråldrade riksintresseunderlag, ta fram fördjupade underlag och preciseringar, tolka befintliga under- lag, och se över befintliga riksintressen. Enligt är resurs- och kompetensbrist både i kommuner och på länsstyrelser en viktig orsak till att översiktsplaneringen i landet har allvarliga brister (2006a, s. 10). I enkät till kommunala chefer för samhällsplanering fick kommunerna bedöma sin kapacitet att genomföra en ändamålsenlig översiktsplanering. En majoritet av kommunerna pekar på att de inte uppfattar sig ha tillräckliga resurser för en sådan planering. Sambandet mellan kapacitet och kommunstorlek är mycket tydligt (SOU 2015:59, s.298). Med hänsyn till översiktsplanernas varierande aktualitet och innehåll kan det enligt utredningens mening förutsättas att det i många kommuner saknas relevant och aktuellt underlag för tillämp- ningen av hushållningsbestämmelserna. Det innebär att översikts- planens funktion som ett underlag som belyser samhällets syn på vilka allmänna intressen, bl.a. riksintressen, som kan komma att vägas in vid framtida beslut om användningen av mark- och vatten- tillgångarna inte alltid fullföljs enligt lagstiftarens intentioner. Enligt utredningens bedömning behöver underlaget från sektors- myndigheterna om de områden som bedöms vara av riksintresse för olika ändamål enligt 3 kap. MB aktualiseras och utformas så att berörda kommuner utan ytterligare utredning kan redovisa i sin översiktsplan hur intressena kommer att tillgodoses vid beslut om användningen av mark- och vattenområden. mellan stat och kommun angående de allmänna intressena i mark- och vattenanvändningsfrågor utvecklas. 6Tillämpning vid planering och beslut Enligt direktivet ska utredaren särskilt utvärdera hur bestämmelserna i 3 kap. och i förordningen om hushållning med mark- och vattenområden tillämpas i fråga om utpekande och angivande av områden lik- som hur dessa bestämmelser och bestämmelserna i 4 kap. miljö- balken tillämpas i mål och ärenden liksom i planering och beslut enligt och annan relevant lagstiftning, identifiera och analysera bristerna i denna tillämpning och bedöma i vilken utsträckning dessa beror på lagreglernas ut- formning eller på deras tillämpning. Tillämpningen av hushållningsbestämmelserna sker i fyra steg som vart och ett bör utvärderas för sig. En anledning till detta är att de olika stegen är sins emellan beroende på så vis att iakttagna brister i ett av tillämpningens steg kan vara anledningen till brister i nästa steg. Tillämpningens första steg är de ansvariga myndigheternas arbete med att lämna uppgifter till länsstyrelserna om vilka områ- den som de bedömer vara av riksintresse enligt 3 kap. MB. I det andra steget redovisar länsstyrelserna uppgifterna i en samman- fattande redogörelse till kommunerna. Kommunerna ska i sin översiktsplan redovisa riksintressen enligt 3 och 4 kap. MB och hur de bedömer att intressena bör tillgodoses vid kommande beslut om användningen av mark- och vattenområden. Bedömningarna i över- siktsplanen ger sedan i det tredje steget underlag för tillämpningen av hushållningsbestämmelserna vid planering och beslut enligt de lagar som anger att bestämmelserna ska tillämpas. Tillämpningens fjärde steg är överprövningen av besluten från det tredje steget. Tillämpning vid planering och beslut I detta kapitel behandlas det tredje steget. Tillämpningen vid planering och beslut har undersökts med en enkät till de myndig- heter som har att besluta enligt de lagar som anger att bestämmel- serna ska tillämpas. Utredningen förutsätter att de uppgifter som har lämnats i stort uttrycker myndighetens uppfattning. I detta kapitel lämnas en redogörelse för hur bestämmelserna tillämpas vid planering och beslut enligt anknuten lagstiftning. Redogörelsen grundar sig på myndigheternas svar på frågor som utredningen ställt till respektive myndighet. Den följande framställningen i avsnitten 6.2.1–6.2.13 grundar sig främst på de uppgifter som har lämnats av berörda myndigheter. Bestämmelserna i 3 och 4 kap. ska tillämpas vid pröv- ning i mål och ärenden enligt de lagar som anges i 3 § tredje stycket hushållningsförordningen: Lagen (1966:314) om kontinentalsockeln Väglagen (1971:948) Lagen (1978:160) om vissa rörledningar Lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och allmän hamn Lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter Minerallagen (1991:45) Lagen (1992:1140) om ekonomiska zon Lagen (1995:1649) om byggande av järnväg Ellagen (1997:857) Naturgaslagen (2005:403) Luftfartslagen (2010:500) Tillämpning vid planering och beslut  (2010:900) Vid t.ex. prövningar enligt rörledningslagen, naturgaslagen, ellagen, torvlagen och minerallagen ska bestämmelserna tillämpas i sam- band med prövning av koncession. Bestämmelserna ska också tillämpas vid prövning i mål och ärenden enligt som gäller ändrad användning av mark- eller vattenområden, enligt de fall som anges i 2 kap. 6 § andra stycket : prövning av frågor enligt 7 kap tillståndsprövning enligt 9 och 11 kap regeringens tillåtlighetsprövning enligt 17 kap prövning av verksamheter enligt 9 kap. 6, 6 a och 6 b §§, 11 kap. 9 a § och 12 kap. 6 §. Den myndighet som ska tillämpa bestämmelserna i 3 och 4 kap. i ett ärende, ska i beslutet ange om den prövade anlägg- ningen, verksamheten eller åtgärden går att förena med en från all- män synpunkt lämplig användning av mark- och vattenresurser samt med den för området gällande regionplanen eller kommunala översiktsplanen (5 § hushållningsförordningen). Hushållningsbestämmelserna ska tillämpas i planering och beslut och i mål och ärenden enligt de ovan nämnda lagarna. Bestämmel- serna ska då tillämpas av ett antal aktörer, bl.a. kommuner, läns- styrelser, regeringen och ett antal myndigheter och domstolar. De huvudsakliga aktörerna och deras uppgifter framgår av figur 6.1–6.3 nedan. Tillämpning vid planering och beslut 3 kap 1 § PBL Regionplan (RP) 7 kap 6 § PBL Detaljplan (DP) 4 kap 2 § PBL 4 kap 41 § PBL 9 kap 2 § PBL 9 kap 10 § PBL 9 kap 11 § PBL 11 kap 10 § PBL DP, OB, lov, 11 kap 11 § PBL 11 kap 12 § PBL 11 kap 13 § PBL 11 kap 14 § PBL 11 kap 15 § PBL (13 kap 7 § PBL) Tillämpning vid planering och beslut Lst (MPD) Beslut som rör försvaret m.m. (21kap 7 § MB) Mark- och miljööver domstolen Beslut som rör försvaret m.m. (21kap 7 § MB) Beslut som rör försvaret m.m. (21kap 7 § MB) Mark- och miljööver- domstolen Mark- och miljööver- domstolen Mark- och miljööver- domstolen Tillämpning vid planering och beslut Koncession för naturgas ledning eller lager Tillstånd att utvinna naturtillgångar Inrätta allmän farled och allmän hamn Koncession för torv brytning Nätkoncession för linje och område Lag (1992:1140) om ekonomiska zon § 6 Naturgaslag (2005:403) 2 kap 7 § Lag (1978:160) om vissa rör- ledningar § 4 Lag (1966:314) om kontinental- sockeln § 3a Väglag (1971:948) § 3a Lag (1995:1649) om byggande av järnväg 1 kap 3a § Lag (1983:293) om inrättande, ut- vidgning och av- lysning av allmän farled och allmän hamn § 1a Lag (1985:620) om vissa torv- fyndigheter § 7 Minerallag (1991:45) 4 kap 2 § Luftfartslag (2010:500) 6 kap 6 § Ellag (1997:857) 2 kap 8a § Mark- och miljö- domstol Beslut som rör försvaret m.m. (21kap 7 § MB) Mark- och miljööver- domstolen Tillämpning vid planering och beslut 6.1.3Förarbetsuttalanden kring den anknutna lagstiftningen Den fysiska riksplaneringen innehöll riktlinjer som tillämpades vid beslut och ärenden. Riktlinjerna var ett slags handlingsregler som rörde användningen av mark- och vattenresurserna i områden som av skäl som angavs i riktlinjerna var av stor betydelse för landet som helhet. I åtskilliga av de övriga lagar som behandlade frågor med anknytning till riktlinjerna i den fysiska planeringen fanns bestämmelser som föreskrev att allmänna intressen ska beaktas. Regeringen utfärdade även ett cirkulär (1973:15) till samtliga myn- digheter om beaktande av riktlinjer för hushållningen med mark och vatten. I cirkuläret anbeföll regeringen samtliga myndigheter att beakta riktlinjerna vid de beslut som var betydelse för hushåll- ningen med dessa naturtillgångar. I förarbetena (prop. 1985/86:3 s. 12–13) konstaterades att det regelverk som successivt vuxit fram under den fysiska riksplane- ringens tid, hade blivit omfattande och svåröverskådligt och berörde många olika verksamheter samt att ett stort antal prövningsmyndig- heter var inkopplade i beslutsprocessen. Därför infördes i natur- resurslagen en bestämmelse (1 kap. 2 §) som räknade upp i vilka lag- stiftningar hushållningsbestämmelserna skulle tillämpas. Bestäm- melserna i de anknutna lagarna konstateras ha tillkommit och präglades var av sin tids värderingar. Generellt kan sägas att äldre anknuten lagstiftning var inriktad på att få till stånd en effektiv användning av olika naturresurser, utan att motstående intressen eller långsiktiga följder för samhällsutvecklingen och samhällsekonomin beaktades särskilt mycket. Den modernare anknutna lagstiftning innehöll större avvägningsmöjligheter, men grundsynen präglades fortfarande i många fall av ett sektoriellt intresse som i första hand syftades tillgodoses. I vissa av de anknutna lagarna framhävdes främst den tekniska och ekonomiska effektiviteten, i andra den sociala omtanken och i ytterligare andra framför allt omsorgen om natur- och kulturmiljön. Skillnaderna i den anknutna lagstiftningens inriktning konstaterades kunde kom- ma att medföra betydande förseningar i beslutsprocessen. Enligt förarbetena (prop. 1985/86:3 s. 19) förde arbetet med den fysiska riksplaneringen med sig att en viss enhetlighet hade skapats vid tillämpningen av de allmänt hållna hänsynsreglerna i olika lagar, bl.a. genom domstolstillämpningen och kommunernas Tillämpning vid planering och beslut NRL-lagstiftningen syftade därför bl.a. till att skapa en bättre enhetlighet genom ett system med gemensamma grundregler som ska tillämpas i mål och ärenden enligt de olika lag som styr användningen samt minska de olägenheter som följde av den tidigare sektorsuppdelade lagstiftningen och förvaltningen motverkas i väsentliga avseenden och beslutsprocessen bör kunna bli mer effektiv. Lagrådet (prop. 1985/86:3 s. 20–22) ansåg att man p.g.a. lagens rubrik förväntade sig att lagen ska ge en fullständig bild av sam- hällets syn på hur våra naturresurser ska utnyttjas. Enligt lagrådet gav lagen inte en sådan bild och pekade på att man måste tillägna sig innehållet i de författningar som anknyts till NRL för att förstå lagen i dess helhet. Lagrådet konstaterade att även om NRL inte var avsedd att tillämpas inom alla områden där resurs- utnyttjandet behöver regleras (dvs. utöver till de lagar som hän- visades till) så kommer lagen vara den centrala författningen på området. Av förarbetena inför (1997/98:45 del 1, s. 180) framgår att hushållningsbestämmelserna i ska tillämpas vid prövning av mål och ärenden enligt olika speciallagar som reglerar mark- och vattenanvändningen, bl.a. , väglagen, vattenlagen, miljöskyddslagen och naturvårdslagen. NRL konsta- terades därför ha ett övergripande betydelse på miljö- och resurs- hushållningsområdet. på naturresurs- lagens område hade tagits fram, genom förordningen (1993:191) om tillämpning av lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. och i förordningen (1991:738) om miljökonse- kvensbeskrivningar. Sammanfattningsvis var förhoppningen att NRL skulle innebära en betydande konkretisering i förhållande till den då gällande lag- stiftningen och vara till stor fördel för alla berörda samt bl.a. leda till en större enhetlighet än när det gäller att bedöma allmänna intressen. 1985/86:3 s.23). Följande avsnitt syftar till att beskriva och utvärdera tillämpningen enligt dagens system. Tillämpning vid planering och beslut 6.2Tillämpningen enligt den anknutna lagstiftningen 6.2.1Miljöbalken (1998:808) Enligt 2 kap. 6 § andra stycket ska hushållningsbestäm- melserna tillämpas vid prövning enligt vissa bestämmelser enligt 7, 9, 11, 12 och 17 kap. . Bestämmelserna i 3 och 4 kap. ska tillämpas endast i de fall som gäller ändrad användning av mark- eller vattenområden. 7 kap. – Skydd av områden I 7 kap. återfinns bestämmelser om olika former av områdesskydd. Här återfinns de direkta skyddsbestämmelser för områden samt för växt- och djurarter som fanns i naturvårdslagen. Möjligheten att besluta om områdesskydd är tillsammans med art- skyddet av stor betydelse för att bevara den biologiska mångfalden. Områdesskyddet behövs också för att säkerställa skydd för natur- och kulturlandskapet. Regler om områdesskydd och artskydd är vidare nödvändigt för att ska uppfylla sina internationella åtaganden på naturvårdsområdet (se prop. 1997/98:45, del 1 s. 308). De olika formerna av områdesskydd som regleras i 7 kap. är följande: Nationalparker – 7 kap. 2 § Ett mark- eller vattenområde som tillhör staten får efter medgivande förklaras som nationalpark. Naturreservat och kulturreservat – 7 kap. 3 och 9 §§ Mark- eller vattenområden får av eller kommunen förklaras som naturreservat. Syftet ska vara att bevara biologisk mångfald, vårda och bevara värdefulla naturmiljöer eller tillgodose behov av områden för friluftslivet. Tillämpning vid planering och beslut Naturminnen – 7 kap. 10 § Ett särpräglat naturföremål får av eller kommunen förklaras som naturminne, om det behöver skyddas eller vårdas sär- skilt. Exempel på sådana föremål är gamla ekar, flyttblock, raukar och jättegrytor. Biotopskyddsområden – 7 kap. 11 § Mindre mark- eller vattenområden som utgör livsmiljö för hotade djur- eller växtarter eller som annars är särskilt skyddsvärda får för- som biotopskyddsområden. Sådana förklaringar får avse enskilda områden eller samtliga områden av ett visst slag. Djurskyddsområden och växtskyddsområden – 7 kap. 12 § Om det utöver det särskilda artskyddet i 8 kap. och bestämmel- serna i jakt- och fiskelagstiftningen behövs särskilt skydd för en djur- eller växtart inom ett område, får eller kommu- nen inskränka rätten till jakt eller fiske eller allmänhetens eller markägarens rätt att uppehålla sig inom området. Strandskyddsområden – 7 kap. 13 § Vid havet, insjöar och vattendrag råder strandskydd. Syftet med strandskyddet är att trygga förutsättningarna för allmänhetens friluftsliv och att bevara goda livsvillkor på land och i vatten för djur- och växtlivet. Miljöskyddsområden – 7 kap. 19, 20 §§ Ett större mark- eller vattenområde får av regeringen förklaras som ett miljöskyddsområde, om det krävs särskilda föreskrifter därför att området är utsatt för föroreningar eller inte uppfyller en miljö- kvalitetsnorm. För miljöskyddsområden ska regeringen eller läns- styrelsen meddela föreskrifter om skyddsåtgärder, begränsningar Tillämpning vid planering och beslut och andra försiktighetsmått vid utövande av verksamhet inom området. Vattenskyddsområden- 7 kap. 21 § Ett mark- eller vattenområde får av eller kommunen förklaras som vattenskyddsområde till skydd för en grund- eller ytvattentillgång som utnyttjas eller kan antas komma att utnyttjas för vattentäkt. Interimistiska förbud – 7 kap. 24 § När en fråga har väckts om att ett område eller ett föremål skall skyddas som naturreservat, kulturreservat, naturminne eller vatten- skyddsområde får eller kommunen meddela förbud i högst mot att vidta åtgärder som strider mot syftet med det tilltänkta skyddet. Förbudet kan under speciella omständigheter förlängas i ytterligare maximalt . Natura 2000 – 7:27–7:29 b §§ – se även 4 kap. 8 § Bestämmelserna genomför art- och habitatdirektivets och fågel- direktivets krav på bl.a. tillståndsprövning i svensk rätt. Lag- ändringarna innebär bl.a. att en tillståndsplikt införs i 7 kap 28 a § . Tillstånd krävs för att bedriva verksamheter och vidta åtgärder som på ett betydande sätt kan påverka miljön i sådana områden som har förtecknats med stöd av 7 kap 27 § . 9 kap. – Miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd För miljöfarlig verksamhet och för andra åtgärder som kan påverka hälsoskyddet gäller gemensamma regler, t.ex. de all- männa hänsynsreglerna i 2 kap. I 9 kap. finns dessutom särskilda bestämmelser om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Med miljöfarlig verksamhet avses all användning av mark, byggna- der eller fasta anläggningar, som innebär utsläpp till mark, luft eller Tillämpning vid planering och beslut Detsamma gäller sådan användning som innebär annan olägenhet för människors hälsa eller miljön, t.ex. genom buller, skakning eller strålning. För att anses utgöra miljöfarlig verksamhet behöver inte verksamheten vara miljöfarlig i det enskilda fallet. Det är verkningarna av verksamheten och inte den faktiska driften som är avgörande. Av 9 kap. 6 § framgår att regeringen får meddela föreskrifter om tillstånds- och anmälningsplikt för miljöfarlig verksamhet. I 9 kap. 8 § anges att ansökan om tillstånd till miljöfarlig verksamhet prövas av mark- och miljödomstol. Regeringen får dock föreskriva att ansökan om tillstånd för vissa slag av verksamheter ska prövas av . Om den miljöfarliga verksamheten har liten miljö- påverkan får regeringen föreskriva att en nämnd ska pröva frågor om tillstånd. 11 kap. – Vattenverksamhet gemensamma bestämmelser som är särskilt inriktade på vattenverksamhet finns i 11 kap . Utanför miljö- balken ligger ett stort antal regler om vattenverksamhet som inte har samma miljöanknytning. Med vattenverksamhet avses en mängd olika åtgärder i vatten eller med vatten. Exempel på vatten- verksamhet är uppförande, ändring, lagning och utrivning av dammar och andra anläggningar i vatten, fyllning och rensning i vattenområden, bortledande av yt- och grundvatten samt tillförsel av vatten för att öka grundvattenmängden. En särskild form av vattenverksamhet benämns markavvattning. Med detta avses olika åtgärder som utförs för att avvattna mark, t.ex. dikning, för att sänka eller tappa ur ett vattenområde eller för att skydda mot vatten, om syftet med åtgärden är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål. För vattenverksamhet krävs det enligt huvudregeln alltid tillstånd. För markavvattning krävs alltid tillstånd, utom vid dränering av jordbruksmark genom täckdikning. I det senare fallet krävs tillstånd endast om det är sannolikt att all- männa eller enskilda intressen skadas. För att bevara våtmarker får regeringen förbjuda markavvattning. Sådana förbud finns i stora delar av . Tillämpning vid planering och beslut 12 kap. – Jordbruk och annan verksamhet Kan en verksamhet eller en åtgärd som inte omfattas av tillstånds- eller anmälningsplikt enligt andra bestämmelser i kom- ma att väsentligt ändra naturmiljön, ska anmälan för samråd göras hos tillsynsmyndigheten (se 12 kap. 6 §). När anmälan för samråd ska ske får verksamheten eller åtgärden påbörjas tidigast efter det att anmälan har gjorts. får förelägga den anmälningsskyldige att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada på naturmiljön. Om sådana åtgärder inte är tillräckliga får myndigheten förbjuda verksamheten. Verk- samhetsutövaren har rätt till ersättning enligt bestämmelser i 31 kap. 17 kap. – Regeringens tillåtlighetsprövning Regeringen ska pröva tillåtligheten av ett antal särskilt uppräknade nya verksamheter. Det gäller anläggningar för kärnteknisk verk- samhet som prövas av regeringen enligt lagen (1984:3) om kärn- teknisk verksamhet samt anläggningar för att bryta uranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för framställning av kärnbränsle, allmänna farleder, och geologisk lagring av koldioxid, om verksamheten inte avser lagring för forskningsändamål av mindre än koldioxid. Andra verksamheter prövas först efter regeringens förbehåll. Kommunfullmäktige kan dessutom beträffande vissa uppräknade verksamheter begära att regeringen ska förbehålla sig prövningen (se 17 kap. 3, 4 och 4 a §§). Regeringens prövning ska ske som ett led i den ordinarie till- ståndsprövningen enligt . Detta innebär att sökanden på vanligt sätt ska ge in en ansökan till den ordinarie tillståndsmyn- digheten. handlägger målet på vanligt sätt och lämnar därefter över det till regeringen tillsammans med ett yttrande. Härefter sker regeringens tillåtlighetsprövning. Om rege- ringen tillåter verksamheten går ärendet åter till tillståndsmyndig- heten som ska meddela tillstånd. är då bunden av regeringens beslut men ska meddela villkor för verksam- heten. Regeringen får tillåta en verksamhet endast om kommun- fullmäktige har tillstyrkt detta. Det kommunala vetot gäller dock inte vid vattenverksamhet eller trafikanläggningar. Tillämpning vid planering och beslut andra situationer har regeringen möjlighet att tillåta en verksamhet i strid mot kommunfullmäktiges inställning. Tillämpning av hushållningsbestämmelserna vid beslut enligt För en genomgång av beslutande myndighet och överklagande- instans, se figur 6.1–6.3 ovan. () tar emot begäran om att bedriva marin- vetenskaplig forskning inom svenskt sjöterritorium (och svensk ekonomisk zon) i enlighet med förordning (1992:1226) om ekonomiska zon. Begäran sänds på remiss till berörda myndigheter, varav några har uppgifter som rör hushållnings- bestämmelserna i ; bl.a. Havs- och vattenmyndigheten, geologiska undersökning (SGU) och meteoro- logiska och hydrologiska institut (). KBV fattar därefter beslut. KBV har ingen särskild uppgift genom exempelvis förord- ning eller instruktion att hålla uppsikt över hushållningen med mark- och vattenområden.