sou · H3B318 · 2015-03-04 00:00:00 — Lagen är inte tänkt att reglera sakrättsskyddet för ett sådant avtal, utan den är avsedd för avtal som kan anses innebära just köp av ett lösöre. Lagen bör gälla skyddet mot att lösöret utmäts eller tas i anspråk av säljarens konkursborgenärer för betalning av dennes skulder (alltså ge köparen vad som brukar kallas separationsrätt). Den rätt som en köpare får enligt den nya lagen innebär inte någon ovillkorlig rätt att också få ut det köpta lösöret från säljaren eller dennes konkursbo. För att så ska ske krävs på vanligt sätt att köparen uppfyller sina förpliktelser enligt köpeavtalet – i praktiken att betalning erläggs (jfr 10 § köplagen). En fråga i det sammanhanget är om köparen bör vara skyddad mot säljarens borgenärer även vid kreditköp, eller om skyddet bör vara avhängigt av betalning. Bestämmelserna i 49 § konsumentköplagen är inte begränsade till kontantköp utan gäller också för kreditköp. Enligt kommitténs bedömning finns det inte något vägande skäl att nu i den nya lagen särbehandla kreditköp. En ordning som omfattar även kreditköp står också i bäst överensstämmelse med de allmänna utgångspunkterna för övervägandena. Om köpet i ett enskilt fall kan betraktas som uppgjort för skens skull, Rätt till köpt lösöre på grund av t.ex. en kredittid som är kommersiellt helt omotiverad, kan det dock givetvis komma att anses som ogiltigt och därmed också sakna sakrättslig verkan enligt allmänna principer. Köp av lösöre som inte är bestämt (fungibel egendom, t.ex. en viss mängd av en vara) bör i linje med allmänna principer bli gällande först när lösöret är individuellt bestämt. Enligt 49 § konsumentköplagen blir köpet sålunda inte gällande mot borgenärerna förrän åtgärd har vidtagits genom avskiljande eller märkning av varan, anteckning om varan i en bokföringshandling eller på något annat sätt så att det framgår att varan är avsedd för köparen. Motsvarande bör i sak gälla enligt den nya lagen. Enligt kommitténs uppfattning finns det inte tillräckliga skäl att kräva att köparen och säljaren är överens om individualiseringen eller att köparen själv medverkar i denna. En sådan ordning skulle riskera att bli krånglig och drabba handeln negativt. En köpare kan generellt sett inte heller sägas ha intresse av att delta i individualiseringen; det spelar normalt ingen roll för honom exakt vilket lösöre som märks eller avskiljs när det gäller likadana varor. En individualisering bör alltså vara verksam även om den utförs av säljaren på egen hand. Som kommittén återkommer till bör borgenärernas intresse i sammanhanget i stället tillgodoses genom en utökad rätt till återvinning (se avsnitt 7.3). En individualisering som väl har genomförts bör inte utan vidare kunna återtas av säljaren, med följd att köparens sakrättsliga skydd går om intet. Individualiseringen bör ses som en principiellt bindande handling, en rättshandling, som inte kan återtas utan köparens medgivande. Genom individualiseringen får köparen sitt sakrättsliga skydd, och det kan då inte kunna komma i fråga att tillåta att det upphävs ensidigt. Den säljare som ändå gör detta riskerar straffansvar för olovligt förfogande (jfr 10 kap. 4 § ). Köparen får då rikta obligationsrättsliga anspråk mot säljaren (i fråga om separationsrätt, jfr även NJA 1994 s. 506 och NJA 2009 s. 500). I likhet med vad som sägs i 49 § konsumentköplagen bör individualiseringen göras synlig utåt på något sätt. Det måste framgå vilket lösöre som har blivit bestämt. Det bör med andra ord inte Rätt till köpt lösöre räcka endast med att säljaren själv bestämmer sig för att viss egendom är ägnad en viss köpare. Särskilt höga krav bör ändå inte ställas, utan för att åtgärden ska ha rättslig effekt bör det räcka med att den får något slags yttre manifestation, t.ex. en märkning, en anteckning i en bokföringshandling eller ett e-postmeddelande. Nå- got särskilt formkrav för individualiseringen är därmed inte aktuellt. Det finns inte skäl att belasta handeln med en ordning där varje individualisering måste ske på ett visst sätt. I linje med det sagda bör det inte heller krävas att säljaren meddelar köparen om att individualiseringen har genomförts. Att såsom i 49 § konsumentköplagen i lagtexten ange ett beviskrav för individualiseringen (jfr ”framgå” i 49 §) bedöms inte motiverat. Av allmänna principer följer att den som gör gällande rätt enligt lagen till ett lösöre på vanligt sätt måste styrka sitt anspråk. Särskilda bevisregler som kan vara tillämpliga finns dessutom i utsökningsbalken. För att kunna betraktas som en verksam individualisering bör åtgärden göras för köparens räkning. Rätten till lösöret måste kopplas ihop med köparen. Det bör således på något sätt framgå att lösöret är avsett för denne, t.ex. så att detta anges i en märkning av lösöret. En följd av en regel om sakrättsligt skydd genom individualisering utan medverkan av köparen är att en köpare av obestämt lösöre vid köpetillfället inte vet när det sakrättsliga skyddet uppkommer. Generellt sett kan detta inte sägas utgöra någon nackdel; det ligger i sakens natur att tidpunkten vanligtvis inte är känd för köparen. Inget hindrar förstås att parterna kommer överens om en tidpunkt för individualisering, men skulle säljaren inte fullfölja denna överenskommelse står köparen likväl utan skydd. En annan sak är att köparen naturligtvis har ett eget intresse av att säkra bevisning om individualiseringen, så att han också i praktiken kan göra gällande sin separationsrätt om t.ex. utmätning skulle riktas mot lösöret. Eftersom individualiseringen är en ensidig rättshandling som normalt företas hos säljaren utan insyn av borgenärerna – låt vara att åtgärden måste manifesteras på något sätt – uppkommer frågan hur hänsyn kan tas till deras intresse. En säljare som är på väg att bli insolvent kan kanske individualisera egendom på ett sätt som inte var avsett i syfte att gynna en viss köpare framför borgenärerna. Rätt till köpt lösöre Kommittén har därför övervägt om det bör ställas ett krav i lagen på att individualiseringen ska vara bruklig för att det sakrättsliga skyddet ska uppstå. I lagen (1944:302) om köpares rätt till märkt virke föreskrivs ett krav på bruklighet beträffande märkning av virke. I de övriga nordiska länderna är saken inte lagreglerad. Frågan är omdiskuterad i den nordiska juridiska litteraturen (se t.ex. , Om köpares borgenärsskydd, 1954). Uppfattningen har därvid framförts att en individualisering måste vara bruklig eller – annorlunda uttryckt – ett naturligt led i en normal handelsavslutning för att vara sakrättsligt verksam. Det ska dock beaktas att någon motsvarighet till den särskilda återvinningsbestämmelse som föreslås nedan inte finns i övriga nordiska länder. Allmänt sett ter det sig tveksamt att i den generella och grundläggande lagstiftningen om förutsättningar för sakrättsligt skydd vid köp ställa upp ett krav på bruklighet, ordinaritet, tillbörlighet eller liknande, ett krav som ju i realiteten skulle rikta sig mot endast ett ytterst litet antal fall. Saken ställer sig annorlunda vid en reglering för ett specifikt område som den i virkeslagen. Ett problem med ett sådant krav är också att det riskerar att lida brist på konkretion. I vissa fall kan det vara möjligt att med någorlunda säkerhet fastställa t.ex. vad som är brukligt mellan två avtalsparter eller i en viss bransch. I andra fall – i praktiken de allra flesta – är detta över huvud taget inte möjligt, eftersom det inte finns någon branschpraxis, sedvänja eller liknande. Detta gäller givetvis även vid köp mellan privatpersoner. Bevissvårigheter finns också. Enligt kommitténs uppfattning bör de grundläggande förutsättningarna för uppkomsten av detta sakrättsliga skydd vara så tydligt angivna som möjligt i lagen. Det blir annars svårt för avtalsparterna, borgenärerna och andra att förutse när skyddet föreligger, något som i sin tur riskerar att leda till osäkerhet i handeln. Kommittén har kommit fram till att det inte finns tillräcklig anledning att i lagen ta in en föreskrift som gör det sakrättsliga skyddet beroende av ett krav av detta slag. Inte heller enligt 49 § konsumentköplagen är det sakrättsliga skyddet beroende av bruklighet eller liknande. Om ett köp eller en individualisering som sker efter ett köp skulle ske för skens skull, följer av allmänna principer att någon sakrätt inte kan göras gällande. Rätt till köpt lösöre I stället för ett sådant generellt krav i lagen bör det införas en rätt att i konkurs under vissa förutsättningar återvinna en individualiseringsåtgärd som avviker från det normala. En sådan ordning har också den fördelen att det sätts en tidsgräns för vilka individualiseringar som är möjliga att angripa i efterhand, liksom att det är de mer klara fallen av avvikelser som angrips. På så sätt kan man i grunden utgå från att en individualisering står sig. Något generellt behov av att kunna angripa fler typer av individualiseringar än sådana som blir möjliga att återvinna enligt en ny bestämmelse härom har inte heller framkommit. Angående återvinning, se vidare nedan avsnitt 7.3. När det gäller det sakrättsliga skyddet vid tillverkningsavtal, se författningskommentaren. Lösöre i tredje mans besittning Den som köper lösöre som finns i tredje mans besittning får enligt gällande rätt sakrättsligt skydd mot säljarens borgenärer genom att underrätta tredje man om förvärvet. Rättsregeln framgår genom en analogisk tolkning av 31 § skuldebrevslagen (jfr NJA 1949 s. 164). Med hänsyn till att rätten till köpt lösöre nu får en reglering som bygger på avtalsprincipen, finns det inte längre skäl att analogisera från skuldebrevslagen, som bygger på traditionsprincipen. Inte heller bedöms det finnas några andra skäl för att ha ett krav på underrättelse till tredje man. Att tredje man kan ha behov av att veta till vem lösöret kan lämnas ut – för att kunna prestera med befriande verkan – motiverar inte i sig ett krav på underrättelse för uppkomsten av sakrättsligt skydd. Sådant skydd till köpt lösöre i tredje mans besittning bör alltså uppkomma i och med köpeavtalet. Rätt till köpt lösöre Bedömning: Det behöver inte göras några ändringar i utsökningsbalken med anledning av den nya lagen om rätt till köpt lösöre. Det finns inte skäl att införa en möjlighet – motsvarande den som föreslås för återvinning vid konkurs – att inom ramen för ett utmätningsärende föra talan om återvinning av det sakrättsliga skydd som uppkommer genom att en säljare individualiserar visst lösöre för en köpares räkning. En utgångspunkt för prövning i utmätningsärenden är vilken egendom som finns i gäldenärens besittning. Sådan egendom får utmätas för gäldenärens skulder, såvida det inte framgår att egendomen tillhör tredje man (se 4 kap. 18 § utsökningsbalken). En första fråga är om det med avtalsprincipen fortfarande finns fog för att i lagen ha besittning som presumerande omständighet i utmätningsärenden. Det kan efter en reform bli vanligare att lösöre som finns i gäldenärens besittning tillhör någon annan som är skyddad mot att lösöret tas i anspråk för betalning av gäldenärens skulder. I betänkandet Nya konsumentregler (SOU 1995:11 s. 156) gjordes bedömningen att det inte lär vara särskilt vanligt i fråga om privatpersoner att lösöre lämnas kvar i säljarens besittning, men att det torde förekomma i större utsträckning när det gäller näringsidkare som i sin verksamhet sysslar med att sälja varor. Även om ett avskaffande av traditionskravet skulle komma att medföra en viss ökning av situationer där lösöre som är i en gäldenärs besittning inte tillhör gäldenären, bedömdes detta inte kunna rubba grunden för presumtionen på ett sådant sätt att denna borde ändras. Inte heller fanns det enligt utredningen skäl att ändra vad som gäller som förutsättning för presumtionens brytande. Kommittén ansluter sig till den bedömning som sålunda gjordes. Besittningsförhållandena är alltjämt den naturliga utgångspunkten vid utmätning. Också fortsättningsvis blir det så att man typiskt sett kan utgå från att det som gäldenären besitter också ägs Rätt till köpt lösöre av honom, även om äganderätt i något fler fall tillkommer en köpare som ännu inte hämtat lösöret. Vidare talar intresset av en effektiv utsökningshantering emot en förändring av äganderättspresumtionen. Bestämmelserna i 4 kap. 18 § utsökningsbalken bör alltså finnas kvar oförändrade. Införandet av avtalsprincipen innebär inte någon principiellt sett ny tillämpningssituation i utmätningsärenden. Som påpekas i avsnitt 6 kan även enligt nuvarande ordning en prövning behöva göras av tredje mans äganderättsanspråk, t.ex. när det gäller lånad eller hyrd egendom eller egendom som har köpts av en konsument. Förändringen ligger närmast i att prövningen kommer att rymma fler frågor än , eftersom det inte längre går att endast hänvisa till att tradition inte har skett. Antalet fall där tredje man har fått skydd mot utmätning bedöms komma att öka något, och antalet utmätningar blir därmed mindre. I vissa fall kan det finnas anledning att förelägga tredje man, att väcka talan enligt 4 kap. 20 § utsökningsbalken. Frågan om rätten till lösöret avgörs då i domstol. När det gäller hur prövningen närmare kan gå till och vilka bevisfrågor som kan tänkas uppkomma, bl.a. vid misstanke om skentransaktioner och efterhandskonstruktioner, hänvisas till författningskommentaren till förslaget om lag om rätt till köpt lösöre. har till sitt förfogande flera åtgärder som den kan använda sig av i utmätningsärenden, t.ex. hålla förhör. Enligt kommitténs bedömning har myndigheten tillräckliga utredningsbefogenheter, och det har inte framkommit något behov av förändringar i dessa med anledning av en övergång till avtalsprincipen. I avsnitt 7.3 föreslås att det under vissa förutsättningar ska gå att återvinna en individualisering av sålt lösöre som har vidtagits av en gäldenär nära inpå en konkurs. Kommittén har övervägt om en sådan återvinningsregel borde finnas också i samband med ett utmätningsärende för att ytterligare ta tillvara borgenärernas intressen. Möjlighet att återvinna egendom finns enligt konkurslagen (1987:672) och lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion. Återvinning påkallas av konkursförvaltaren eller rekonstruktören. Rätt till köpt lösöre närerna kan också väcka talan under vissa förutsättningar. En återvinningsliknande bestämmelse finns dessutom i 3 § lösöreköplagen. Däremot finns det inte återvinning vid utmätning. Lagberedningen föreslog att det skulle införas sådana bestämmelser i utsökningsbalken på väsentligen motsvarande grunder som gäller för konkurs (se SOU 1973:22, s. 266 f.). Enligt Lagberedningen talade de allmänna skälen för återvinning vid konkurs – att motverka dispositioner som är till skada för borgenärerna och att ge möjlighet att vinna rättelse när sådana dispositioner ägt rum – för att återvinning borde kunna ske även vid utmätning. Tillämpningen av återvinningsgrunderna skulle ankomma på inom ramen för utmätningsärendet. Utmätning skulle alltså kunna ske av egendom som tredje man förvärvat om förvärvet i sig föll under någon återvinningsgrund. Utredningens förslag mötte emellertid remisskritik och genomfördes inte, vilket främst hängde samman med att ett återvinningsinstitut inom ramen för utsökningsförfarandet inte bedömdes få någon större praktisk betydelse (se prop. 1980/81:8 s. 348). En grundläggande svaghet är alltså att återvinning vid utmätning skulle få en bara begränsad praktisk funktion. En återvinningstalan tar tid och innebär kostnader och lär därmed sällan framstå som en lämplig väg att gå. Detta understryks av att det torde vara så att återvinning numera bör ske genom rättegång vid domstol och inte, som i Lagberedningens förslag, som ett led i myndighetsförfarandet i utmätningsärendet. Vidare skulle det behöva övervägas närmare om det lösöre som återvinns borde komma endast återvinningssökanden till del eller om någon annan utmätningsborgenär, som inte har deltagit i återvinningsprocessen men som har bättre förmånsrättslig ställning, borde ha företräde till den återvunna egendomen. Till det kommer att de möjligheter som finns för en enskild borgenär att väcka återvinningstalan enligt konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion används i liten omfattning. Kommitténs bedömning är att det under alla förhållanden skulle vara mindre lämpligt att nu bara införa en möjlighet till återvinning motsvarande den bestämmelse som föreslås för konkurslagen, dvs. återvinning av en individualiseringsåtgärd som har skett eller som har inneburit att gäldenärens ekonomiska ställning försvagats avsevärt (se avsnitt 7.3). Om återvinning vid utmätning ska införas, måste frågan övervägas i ett större sammanhang. Rätt till köpt lösöre ningen förslag gällde som sagt återvinning på ett allmänt plan vid utmätning och var alltså inte inskränkt till en viss återvinningsgrund. Kommitténs slutsats har därmed blivit att det saknas tillräckliga skäl att här föreslå en särskild möjlighet till återvinning vid utmätning. Om en borgenär vill angripa en utförd individualiseringsåtgärd på den grunden att den bör återvinnas, får han alltså ansöka om konkurs och sedan låta påkalla återvinning. Förslag: En individualisering som ger sakrättsligt skydd ska kunna återvinnas om åtgärden har gjorts eller på ett sätt som avsevärt har försämrat gäldenärens ekonomiska ställning. Bedömning: Någon ändring av återvinningsfristen behöver inte göras med anledning av avtalsprincipen. Bestämmelserna om konkursförvaltning behöver inte ändras. Bestämmelserna om återvinning i konkurs ger ett konkursbo möjlighet att i vissa fall få till stånd en återgång av en rättshandling som gäldenären har vidtagit före konkursen, t.ex. en överlåtelse av en vara till uppenbart underpris. Återvinning aktualiseras endast när köparen har fått skydd mot säljarens borgenärer. Ifall ett sådant skydd inte har uppnåtts kan säljarens konkursborgenärer tillgodogöra sig egendomen utan återvinning. Enligt direktiven ska kommittén överväga om det finns anledning att anpassa reglerna om återvinning till avtalsprincipen. Direktiven nämner två frågor. Den ena gäller vilken tidpunkt som ska väljas för beräkning av återvinningsfristen: tidpunkten för avtalsslutet eller tidpunkten för besittningsövergången. Den andra frågan gäller om en rättshandling som innebär att en vara individualiseras, och därmed får separeras, bör vara återvinningsbar under motsvarande förutsättningar som en betalning Rätt till köpt lösöre En förutsättning för återvinning är som regel att den återvinningsgrundande rättshandlingen har ägt rum före den s.k. fristdagen, vilken i allmänhet är dagen för ansökningen om konkurs (se 4 kap. 2 § konkurslagen). Beträffande rättshandlingar som består i överlåtelse av egendom börjar återvinningsfristen som princip att löpa först i och med att förvärvaren har fått sakrättsligt skydd för sitt förvärv. När det gäller fast egendom finns i lagen en avvikelse från den principen. Förvärvaren av sådan egendom får skydd mot säljarens borgenärer redan i och med avtalet, men ”avhändelse” anses likväl inte ha skett förrän lagfart har sökts (se 4 kap. 4 § konkurslagen). Det har, enligt vad som sägs i direktiven, hävdats att en övergång till avtalsprincipen skulle göra det svårare för borgenärerna att uppmärksamma en äganderättsövergång och att ta tillvara rätten till återvinning. Frågan är därmed om man bör låta nuvarande ordning bestå och alltså räkna återvinningsfristen från tradition. Utredningen om konsumenträttsliga frågor presenterade ett förslag till en sådan reglering. skulle enligt förslaget inte anses ha avhänts säljaren förrän den hade kommit i köparens besittning (se SOU 1995:11 s. 23). Regeringen ansåg emellertid att behovet av en särregel inte var så stort och något förslag lades därför inte fram. Vid en generell övergång till avtalsprincipen sades behovet kunna vara större (jfr prop. 2001/02:134 s. 77 f.). Kommittén anser dock att det inte heller nu bör göras någon ändring av återvinningsfristen. Besittningsförhållandena har i praktiken bara en begränsad betydelse för borgenärernas bedömning (jfr avsnitt 6). Det finns därför inte tillräckliga skäl att avvika från grundprincipen, att fristen ska börja löpa när köparen har fått sakrättsligt skydd, dvs. enligt den nya lagen om rätt till köpt lösöre i och med avtalet om det rör sig om individuellt bestämt lösöre och annars vid individualiseringen. Rätt till köpt lösöre Återvinning av en individualisering Den andra frågan som tas upp i direktiven gäller möjligheten att kunna återvinna en rättshandling som innebär att en vara individualiseras och sålunda enligt den nya lagen blir skyddad mot säljarens borgenärer. En allmän möjlighet att återvinna en rättshandling och därmed en försäljning av lösöre finns i 4 kap. 5 § konkurslagen. Återvinning kräver då bl.a. otillbörligt gynnande och att motparten kände till eller borde ha känt till gäldenärens insolvens och de omständigheter som gjorde rättshandlingen otillbörlig. Eftersom åtgärder för individualisering ofta bedöms komma att utföras utan köparens kännedom, går det emellertid inte att påkalla återvinning enligt denna paragraf. Direktiven tar sikte på att det bör gå att till konkursboet återföra lösöre genom en utvidgad, s.k. objektiv, återvinningsmöjlighet, som alltså inte ställer krav på att mottagaren har varit i ond tro. Direktiven nämner som jämförelse återvinning av betalning av en skuld enligt 4 kap. 10 § konkurslagen. I 4 kap. 10 § konkurslagen föreskrivs att en betalning av en skuld, som har skett senare än före fristdagen, kan återvinnas under vissa förutsättningar. Det krävs att betalningen har gjorts med annat än sedvanliga betalningsmedel, eller med ett belopp som avsevärt har försämrat gäldenärens ekonomiska ställning. Om en sådan betalning med hänsyn till omständigheterna ändå kan anses som ordinär, är återvinning dock inte möjlig. Även en kvittning är återvinningsbar under motsvarande förutsättningar. De ensidiga rättshandlingar i form av betalningar som nämns i bestämmelsen är typiskt sett sådana som är till nackdel för gäldenärens ekonomi och som därför under de angivna förutsättningarna är återvinningsbara. Leveranser och andra naturaprestationer som fullgörs enligt ett ingånget avtal men som sker exempelvis eller på sätt som avsevärt försämrar gäldenärens ekonomiska ställning, anses däremot inte kunna återvinnas på objektiv grund (jfr NJA 1950 s. 417). föreslog ett tillägg i 4 kap. 10 § konkurslagen för att möjliggöra återvinning av en sådan rättshandling (se SOU 1988:63 s. 114 och 275 f.). Förslaget ledde emellertid inte till lagstiftning (se prop. 2008/09:88 s. 83 f.). Rätt till köpt lösöre Åtgärder som vidtas för att individualisera sålt lösöre enligt den föreslagna lagen om rätt till köpt lösöre är naturligtvis i de allra flesta fallen helt legitima, nödvändiga och naturligt förbundna med försäljningen också när de sker nära en konkurs. En åtgärd som innebär att sålt lösöre individualiseras för en köpares räkning är emellertid lätt att göra och sker dessutom normalt hos säljaren utan insyn från köparens eller borgenärernas sida. Man kan jämföra med hur det är vid leveranser eller andra naturaprestationer, där det ofta krävs en större insats av gäldenären och inte sällan också inblandning av motparten. Vid individualisering kan det däremot finnas en fara att en gäldenär med betalningssvårigheter skapar sakrättsligt skydd för någon köpare genom att exempelvis snabbt sätta en märkning på ett visst lösöre. En möjlighet till återvinning i sådana situationer skulle visserligen innebära en ändring i förhållande till vad som har ansetts böra gälla i fråga om leveranser, som ju enligt nuvarande ordning kan medföra att köparen får sakrättsligt skydd till det köpta lösöret. Enligt kommitténs bedömning finns det dock med hänsyn till borgenärsintresset skäl att införa en särskild, objektiv återvinningsmöjlighet med avseende på individualiseringsåtgärder som typiskt sett är till nackdel för borgenärerna.