sou · H3B365 · 2015-08-04 00:00:00 — fullbordades linjen till och nedlades en undervattenskabel i som knöt samman det svenska telegrafnätet med telegrafnätet på kontinenten. och framåt fick utlandstrafiken en snabbt växande omfattning och etablerade direktförbindelser med , och . hade de olika världsdelarnas telegrafsystem knutits samman och flertalet större städer runt hela jorden var förbundna med varandra. Telegrafi- industrins utveckling under dessa årtionden innebar en kommuni- kationsrevolution utan motstycke vare sig förr eller senare.3 Telegrafiindustrins spektakulära expansion bidrog till att dess företrädare underskattade Bells uppfinning. Telegrafi och telefoni föreföll till en början mycket olika. Det svenska informerade i en skrivelse till regeringen om den nya uppfinningen och framhöll att telefonen till skillnad från telegrafen endast kunde användas för lokal kommunikation och bara för tal. I skrivelsen citerades den latinska sentensen ”verba volant, scripta manent” (orden förflyger, skriften består). intog en välvillig attityd till telefonsystemet och framhöll att den kunde användas som ett komplement till telegrafen; telegrafstationer skulle kunna förses med telefonlinjer till de största kunderna, så att man kunde ringa till dem så fort ett nytt telegram anlänt.4 3Kaijser, A (1994), s. 107–9. 4Kaijser, A (1987). öppnades första telefonnät i av , i vilket det amerikanska Bell- bolaget hade aktiemajoriteten. Bolaget riktade in sig på en köpstark marknad av affärsmän och införde tämligen höga telefontaxor. Samma affärsstrategi tillämpade Bellbolaget i många andra större städer både i och i . Men till skillnad från i flertalet andra länder tog bolaget inte ut ett patent på sin uppfinning i . Detta öppnade möjligheten för en svensk affärsman, , som var upprörd över Bellbolagets höga taxor, att ta initiativ till ett konkurrerande bolag, Allmänna Telefonaktiebolag (Allmänna), som etablerade ett eget telefonnät . Detta bolag etablerade ett samarbete med ett litet verkstadsföretag som ägdes av och som blev dess leverantör av telefoniutrustning. Allmänna satte sina taxor betydligt lägre än Bellbolaget och attraherade snabbt många abonnenter. Bellbolaget svarade med att även sänka sina taxor. Den intensiva konkurrensen ledde till att det fanns 5 000 telefonapparater i . Det låter kanske inte så mycket, men det var fler än i någon annan stad i världen !5 Även på andra håll i etablerades telefonnät. fanns 50 lokala telefonnät, och hade antalet stigit till 400. Flertalet av dessa telefonnät ägdes av abonnenterna själva i form av kooperativa föreningar. I de större städerna ägdes de där- emot av privata aktiebolag. Abonnenterna utgjordes främst av affärsmän, myndighetspersoner, butiksföreståndare, läkare och lik- nande. När telefontekniken förbättrades så att det blev det möjligt att ringa över längre avstånd knöts telefon- näten i närliggande städer och byar samman. Det var enklare och billigare att telefonera än att telegrafera, och antalet telegram mellan närbelägna städer minskade i en del fall ! Det blev nu uppenbart att telefonin kunde vara ett hot mot telegrafin och intog en ny hållning och började försöka stoppa telefonins vidare utbredning. förmådde verket regeringen att utfärda en kungörelse att telefonledningar 5 Heimbürger, H (1931), s. Se även Allmänna (1893). inte fick byggas på statens mark eller längs allmän landsväg utan regeringens tillstånd. Men kungörelsen fick ringa effekt. De lokala och regionala myndigheter som skulle tillämpa den ville nämligen gärna ha regionala telefonnät. När insåg att det inte kunde hejda telefonsystemets utveckling valde det en ny strategi och började bygga egna telefonnät, till en början främst i och på Västkusten.6 De tidiga telefonnäten använde enkeltrådsteknik; signalen gick tillbaka genom jord vilket medförde en stark dämpning. Skrek man riktigt högt i luren kunde man i bästa fall tala på . utvecklades en ny teknik för telefonering med dubbeltråd, vilket möjliggjorde långdistans- telefoni på . ansökte Allmänna om regeringens tillstånd att få bygga tre linjer med dubbeltrådiga ledningar från till respektive , och . Denna ansökan gick på remiss till Telegraf- verket, som avstyrkte med motiveringen att allmänhetens bästa skulle bli bättre tillgodosett om förbindelser av detta slag upp- rättades genom försorg. Regeringen följde Tele- grafverkets rekommendation och gav verket ensamrätt att bygga långa ledningar av nationell betydelse. Beslutet innebar att Tele- grafverket tilldelades en liknande roll som SJ hade inom järnvägs- systemet, nämligen att svara för telefonsystemets ”stambanor”. hade byggt de tre ledningarna precis i enlighet med Allmännas ursprungliga förslag. ambitioner på telefonområdet växte nu snabbt och dess mål blev att få total kontroll över samtliga telefonnät i landet. Detta trots att avslog motioner om ett förstatligande av telefonväsendet. ville nämligen slå vakt om enskilda intressens möjlighet att driva lokala och regionala nät. kunde utnyttja sina ”stamledningar” som ett medel för att genomdriva expansionsplanerna. Givetvis ville många abonnenter i lokala nät få möjlighet att utnyttja interurbannät. ställde dock som villkor att det lokala nätet först byggdes om till ett dubbeltrådigt system, vilket krävde stora investeringar. Flertalet kooperativa telefonföreningar saknade emellertid resurser för detta. 6 Heimbürger, H (1931), s. verket erbjöd sig att finansiera ombyggnaden på villkor att de fick köpa upp föreningen accepterades detta i de flesta fall; abonnen- terna värdesatte högre att kunna ringa interurbant än att äga sin egen telefonförening. Det finns här skäl att påpeka att det ur teknisk synvinkel var fullt möjligt att koppla samman interurbana dubbel- trådslinjer med lokala enkeltrådsnät. hade till och med patent på en anordning kallad induktionsöverdragning för just detta ändamål. Men verket valde att inte använda denna teknik, utan att i stället tvinga fram en dyr ombyggnad till dubbeltrådsnät. var mycket framgångsrikt i sina expansions- strävanden. var av alla telefoner utanför anslutna till nät. Men den stora telefonmarknaden i , med en tredje- del av landets abonnenter, dominerades av Allmänna, som hade köpt aktiemajoriteten i . Tele- grafverket hade etablerat ett eget telefonnät i huvudstaden , men hade av abonnenterna . var fullt sysselsatt med att bygga interurbanledningar och att köpa privata nät utanför och valde därför att leva i fredlig samexistens med Allmänna. slöts ett tioårigt samtrafikavtal mellan de båda parterna, som innebar att abonnenter i de båda näten mot en sär- skild avgift kunde ringa abonnenter i det andra nätet. När sam- trafiksavtalet löpte ut inleddes vad som kommit att kallas telefonkriget i . meddelade att det önskade köpa Allmänna och förhandlingar inleddes. Parterna nådde en preliminär överenskommelse som förelades . avvisade dock överenskommelsen med motiveringen att priset – – var för högt och att den rådande ordningen med samtrafik mellan näten fungerade bra.7 ställde nu hårda krav för att ingå ett nytt sam- trafikavtal som Allmänna inte kunde acceptera. 7 Framställningen bygger på , C-F (1999), kap. 4; , C-F (1998). tet blev att samtrafiken mellan de båda näten upphörde . och Allmänna började nu kon- kurrera med alla upptänkliga medel om abonnenternas gunst. Båda sänkte sina avgifter och införde också en rad nya abonnemangsformer. Butiker och restauranger kunde till exempel skaffa ”stjärnabonnemang” vilket innebar att deras kunder kunde ringa till dem utan samtalsavgift (jfr 020-nummer ). Av vitalt intresse för båda teleoperatörerna var att ha så många abonnenter som möjligt i sina respektive nät, eftersom ett kommunikations- system som telefonen blir värdefullare för användarna ju fler som är anslutna till det. hade Allmänna cirka 60 000 abonnenter i sitt nät i , medan hade 30 000. Men därtill hade cirka 100 000 abonnenter i övriga . Parallellt med denna konkurrens återupptogs vid ett flertal till- fällen nya förhandlingar om ett statligt övertagande av Allmännas nät, men gång på gång gick de i stöpet. Inte nåddes en uppgörelse som accepterades av alla parter. kunde därefter köpa Allmännas nät för och hade därmed nått sitt mål – total kontroll över hela telefonsystemet. För att uppnå detta mål hade Telegraf- verket använt sig av metoder som inte alltid var av den art som man skulle kunna förvänta från ett statligt verk. En samtida betraktare, Harvard-ekonomen beskrev dess agerande på följande sätt: The Swedish telegraph authorities have displayed ample ability to adopt all the mehtods that are so dear to private business manage- ments in competing industries. They have cut the rates, discriminated against the districts in which they enjoyed a monopoly, taken every advantage of the fact that they possessed long-distance lines which their rivals could not duplicate and, in general, made the most of their position in order to bring as much discomfiture as possible upon their rivals.8 I och med övertagande av Allmännas telefonnät hade det svenska telefonsystemet förändrats i grunden . Ett sammanhängande nationellt system i statlig ägo hade skapats ur det som ursprungligen var en mängd A (1911), s. 388. privata lokala nät. Detta nationella system blev efterhand tekniskt och ekonomiskt standardiserat med samma apparater och samma telefontaxor i hela landet. Den intensiva konkurrensen på telefon- marknaden hade medfört att priserna för abonne- mang och samtal hade pressats till en låg nivå i synnerhet i städerna, vilket ledde till en hög telefontäthet. ändrade sin taxesättning så att skillnaden i telefon- avgifter mellan stad och land minskade, vilket innebar en betydande korssubventionering eftersom det var betydligt dyrare att bygga nät i glesbebyggda områden. I en internationell jämförelse var uppbyggnaden av det svenska telefonsystemet mycket snabb. hade högsta telefontäthet. Gemensamt för de länder som tidigt fick hög telefontäthet var att det åtminstone rådde en konkurrenssituation och en frihet att bilda lokala telefonföretag. I flertalet europeiska länder fick statliga telegrafverk tidigt kontroll över telefonsystemet och här gick utvecklingen betydligt lång- sammare. Dessa verk prioriterade länge sina traditionella verksam- hetsområden, telegrafi och post.9 Ovan har endast konkurrensen mellan operatörer diskuterats, inte den mellan leverantörer av telefonutrustning. Fram var denna marknad tämligen uppdelad. aktiebolag fick all sin utrustning från moderbolaget. LM var den huvud- sakliga leverantören till Allmänna och även till många andra privata telefonnät. Och tillverkade en stor del av sin telefonutrustning i egen regi. hade verket börjat en sådan tillverkning i en egen verkstad i . Omfattningen av tillverkningen växte snabbt och flyttade verkstaden till . hade därtill en egen och utveckling av teleutrustning och etablerade även en egen av sin personal. I samband med att köpte All- männas telefonnät skedde en sammanslagning mellan 9 Ibid., s. 418 ff. Allmänna och LM och det nya bolaget fick formellt namnet LM . Det nya bolaget fick dels ett rejält kapitaltillskott från försäljningen, dels kompetens i form av ingenjörer från båda bolagen kunniga både i tillverkning av komponenter och i drift av telesystem. En utmaning för telefonindustrin var de växlarna. Som framhölls ovan var ett stort antal abonnenter en viktig kvalitet hos ett telefonnät. Men ju fler abonnenter ett nät hade, desto fler telefonister per 1 000 abonnenter krävdes det. växelstationer hade alltså vad ekonomer kallar för stor- driftsnackdelar. I sin marknadsföring använde telefonbolagen gärna bilder från sina största stationer inhysta i ståtliga lokaler, där propert klädda kvinnliga telefonister satt i långa rader och kopplade samman abonnenter. Men i själva verket var det växande antalet telefonister ett hot mot bolagens lönsamhet.10 Växlar är nyckelkomponenter i telesystem, och talet har utvecklingen av nya typer av växlar varit av avgörande betydelse för såväl telefonoperatörer som deras utrustningsleveran- törer. Fyra faser kan urskiljas i denna utveckling. Till en början gällde det att automatisera växlarna vilket till stor del skedde med hjälp av elektromekaniska komponenter, senare om att ersätta elektromekaniska komponenter med elektroniska, därefter om att datorisera växlarna och slutligen om att integrera mobiltelefoni i växlarna. I skedde en stor del av denna utveckling i ett nära samarbete mellan och LM . Den höga telefontätheten i innebar att svenska telefon- operatörer tidigt ställdes inför dilemmat med höga kostnader för stora växelstationer. började undersöka möjligheterna att införa automatiska växlar i sina största telefonnät. Det fanns olika typer av automatiska växel- system utvecklade internationellt och 1915 inledde för- söksverksamhet med tre olika system. Efter förvärvet av Allmännas telefonnät ökade dess nät i radikalt 10 , C-F (1999), s. 91 ff. och beslöt att bygga en första automatisk växel i en stadsdel i . Av fyra offerter från ledande till- verkare valde LM offert på en så kallad 500-väljare. togs denna automatiska växel i drift efter ett intensivt utvecklingsarbete som hade engagerat ingenjörer från både leverantören och beställaren. Denna anläggning fick mycket stor betydelse för LM fortsatta utveckling. Telefon- stationer utgjorde cirka hälften av företagets försäljning, och blev 500-väljaren dess storsäljare inte bara i utan främst utomlands. Den första stationen i funge- rade som ett viktigt demonstrationsobjekt för LM när företaget marknadsförde denna växel internationellt.11 fortsatte att experimentera med olika typer av växlar och installerade man en egenutvecklad så kallad koordinatväljare i en ny växelstation i och under de följande decennierna installerades båda typerna av växlar i Telegraf- verkets telefonnät. LM 500-väljare installerades främst i större stationer med fler än 10 000 abonnenter, och koordinatväljare i mindre stationer. Det svenska telesystemets snabba expansion ställde inför nya typer av problem. Förutom att ersätta med auto- matiska växlar gällde det att designa systemen så effektivt som möjligt, och att dimensionera växlar och överföringsförbindelser så att de kunde klara den växande trafiken. Även för LM var det av stor betydelse att ständigt utveckla sitt utbud av produkter och system för att bibehålla sin konkurrenskraft mot andra leveran- törer, främst de amerikanska bolagen . inleddes en avancerad teleteknisk forskning i i ett nära samarbete som innehöll tre parter: Förutom och LM hade även Kungliga. Tekniska Högskolan (KTH) en viktig roll. KTH blev basen för en teleforsk- ning av grundläggande natur. En centralgestalt i denna utveckling var som var professor i teoretisk elektroteknik vid KTH . hade han arbetat vid som lärare vid dess undervisnings- anstalt och chef för dess provningsanstalt. var således mycket väl förtrogen med telefonsystemets aktuella problem och han och 11 Ibid., s. 236 ff; Jacobaeus, C (1976), s. 86 ff. hans doktorander ägnade sig åt teleforskning med hög relevans för både och LM . Hans första doktorand var , som arbetade vid Svenska radioaktiebolaget och LM parallellt med sina doktorandstudier. Han disputerade och efterträdde som professor . blev han utnämnd till generaldirektör för , vilket han förblev till sin pensionering . En annan av doktoran- der var som arbetade först vid och sedan hos LM parallellt med sina studier. Efter disputa- tionen fortsatte han hos LM fram till dess att han efterträdde Sterky som professor på KTH.12 Alla dessa tre professorer hade alltså mycket intima förbindelser med både och LM , och den forsking de bedrev var i hög grad anpassad till telebranschens behov. Den byggde på elektro-magnetisk teori, matematisk statistik och det som utvecklades till reglerteori. En central forsk- ningsuppgift handlade om att förbättra och effektivisera lång- distanstelefoni, bland annat i form av bärfrekvensteknik som skulle göra det möjligt att överföra flera samtal på långdistans- kablar. En annan viktig forskningsuppgift handlade om att studera teletrafikens variationer i syfte att kunna dimensionera telesystem efter trafikens växlingar. KTH-forskaren blev världsledande inom detta område. På hans initiativ byggde LM och tillsammans vad som kallades ”den svenska trafikmaskinen”, en matematikmaskin av analogityp med vars hjälp man kunde göra simuleringar av framtida telefontrafik. Den blev klar och var den första av sitt slag i världen.13 KTH fyllde också en annan central roll för LM och . KTH-utbildade teleingenjörer blev eftersökta med- arbetare i de båda organisationerna eftersom de fick en grundlig teoretisk skolning med fördjupningar inom de aktuella problemen inom telesystemen. Dessa ingenjörer ingick i ett informellt socialt nätverk där medlemmarna kände varandra väl som studiekamrater och/eller arbetskamrater. Dessutom bidrog den gemensamma studie- bakgrunden till en förenande kultur som innefattade allt från ekvationer till snapsvisor. Flertalet personer som nämns 12Jacobaeus, C (1976), s. 193 ff. Se även , T (1970). 13Jacobaeus, C (1976), s. 159 f. senare i denna artikel tillhör detta nätverk (, , och ). Efter kriget fortsatte expansionen av det svenska telefonnätet oförtrutet från 700 000 abonnenter till 3,5 miljoner år 1965. fullbordades automatiseringen och av abonnenterna var anslutna till automatiska växlar . överskred telefontätheten i vida den i många andra europeiska länder. Även LM fortsatte sin expansion inte bara på den inhemska utan framför allt på den internationella marknaden. Företaget hade ett gott renommé som en tillförlitlig leverantör av avancerade och pålitliga anläggningar. Under kriget och årtiondet därefter hade företaget utvecklat telefonsystem base- rade på koordinatväljarstationer, där även fjärrtrafik kunde kopplas samman med lokal trafik i transitstationer med koordinatväljare. Man byggde vidare på den koordinatväljarteknik som Telegraf- verket hade utvecklat , och för dimensione- ringen av dessa system spelade trafikforskningen vid KTH och inte minst den svenska trafikmaskinen en viktig roll. övertog koordinatväljaren rollen som företagets storsäljare och , och blev dess viktigaste marknader.14 skiftade forsknings- och utvecklingsarbetet på telefoniområdet fokus och inriktades mot elektronikområdet. Det var i som var ledande i denna utveckling. Generaldirektör hade under sin KTH-tid etablerat nära relationer med ledande forskare vid , och han ordnade så att en av påläggskalvar, , fick vara gästforskare vid . Bjurel blev under sin vistelse vid labbet övertygad om att de nya elektroniska kompo- nenter baserade på s.k. halvledarteknik som utvecklats där skulle komma att ersätta de traditionella elektromekaniska reläerna i framtidens växlar. Halvledarkomponenterna hade mycket högre 14 Heimbürger, H och Tahvanainen, K V(1989), kap.2; , J och , R (2000), kap. 9. hastigheter vilket bland annat möjliggjorde överföring av många fler samtal i en kabel.15 Väl tillbaka i övertygade Bjurel generaldirektör om att detta förestående teknikskifte krävde en kraftsamling i form av ett samarbete med LM . Inviten från möttes först med viss skepsis från LM , vars elektro- mekaniska koordinatväljare skördade stora exportframgångar . Men den ledde ändå fram till undertecknandet av ett samarbetsavtal . Avtalet fastslog att de båda parterna skulle samarbeta och samordna sina forsknings- och utvecklings- insatser inom elektronisk kopplingsteknik. Ambitionen var att utveckla en slags hybridväxlar, där halvledarkomponenter ersatte elektromekaniska reläer.16 visade det sig att det förestående teknikskiftet inte bara handlade om att ersätta elektromekaniska komponenter med elektroniska. offentliggjorde en prototyp av en datoriserad telefonväxel och (döptes om till ) och LM insåg att de nästan helt saknade egen kompetens inom det nya datateknikområdet. Till sin lättnad fann de att det fanns kunniga personer inom landet, tack vare den framsynthet. hade regeringen inrättat den s.k. med uppgift att utveckla kunskap inom området. Nämnden organiserade byg- gandet av en svensk elektronisk datamaskin kallad BESK som invigdes , och denna maskin användes för allehanda stora beräkningar och inte minst sådana som hade en militär koppling, t.ex. konstruktion av stridsflygplan.17 I gängse historieskrivning brukar efterkrigsdecennierna beteck- nas som det svenska välfärdssamhällets framväxt. Men parallellt skedde en helt annan utveckling; det neutrala rustades upp till en av starkaste militärmakter. Alldeles särskilt priori- terades det svenska flygvapnet med som inhemsk tillverkare av stridsflygplan. skedde en stor satsning på kärnteknik med det dubbla syftet att utveckla en inhemsk energiförsörjning och att kunna tillverka kärnvapen. 15Fridlund, M (1997), s. 23. 17De , H (1991). av stor betydelse ur försvarssynpunkt och då särskilt radar- och stridsledningssystem för det snabbt växande flygvapnet. utvecklade den svenska försvarsindustrin med benäget bistånd från brittisk industri ett avancerat stridsledningssystem kallat STRIL 60 med moderna radarstationer och med digitala datorer i kommandocentralerna. Parallellt utvecklades även luft- buren radar och LM blev huvudleverantör av radar för SAABs alla flygplan av typerna Lansen, Draken och Viggen.18 Inom försvarsindustrin gick utvecklingen mot elektronik och datorisering snabbt, men i den civila sektorn gick den betydligt trögare. Trots samarbetsavtalet lyckades Telegraf- verket och LM inte få till någon samlad satsning på elektronik och dataområdet. prioriterade projekt inriktade på att uppgradera dess många telestationer med elektroniska komponenter. LM satsade i stället på projekt som gick ut på att utveckla mindre datoriserade växlar, t.ex. anpassade för landsbygdsområden eller för internationell telefoni. Alla dessa projekt var inriktade på en slags hybridlösningar där man kombinerade traditionella elektromekaniska komponenter med nya elektroniska. Att dessa hybridlösningar var otillräckliga blev uppen- bart . Då offentliggjorde det australiska Tele- verket, som varit en av LM trognaste kunder, resultatet av en stor upphandling. I stället för LM hybridväxel, betecknad AKE13, valde australiensarna en heldato- riserad växel kallad Metaconta från konkurrenten ITT.19 LM VD kom nu till slutsatsen att före- tagets halvhjärtade satsning på elektronikområdet var ett hot mot företagets överlevnad och att man måste satsa fullt ut och till- sammans med för att kunna utveckla internationellt konkurrenskraftiga digitala växlar. När han kontaktade GD fann han att denne var inne på samma linje, och och bjöd in sig själva till lunch hos 18Lundin, P et al (2010); Gribbe, J (2012); , J och , R (2000), kap. 12. 19Lernevall, S och , B (1997), s. 703 f; , J och , R (2000), 272 ff. för att diskutera frågan med honom. var styrelseord- förande i LM med en enastående pondus; han hade spelat en avgörande roll vid rekonstruktionen av bolaget efter Kreuger- kraschen och även i andra kritiska faser i bolagets utveckling. Under lunchen gav han sitt fulla stöd till tanken att bilda ett gemensamt utvecklingsbolag. Ett drygt halvår senare kunde bolaget inrättas formellt och fick namnet Ellemtel.20 Ellemtel var en djärv skapelse; ett utvecklingsbolag till hälften ägt av ett statligt verk respektive ett privat bolag. Företaget skulle endast ägna sig åt forskning och utveckling, medan de båda moder- bolagen skulle svara för tillverkning av det Ellemtel utvecklade. Både utvecklingsbolag och statligt-privat samägande låg i tiden och hade varit med om att bilda två företag av delvis liknande slag som Ellemtel; först , som var ett utvecklingsbolag med uppgift att omsätta nya forskningsresultat i industriell utveckling, och sedan Asea Atom , vilket var en sammanlagning av ASEAs atomavdelning och det statliga AB Atomenergi och hälftenägt av staten och ett privat bolag. Men Ellemtel var unikt som ett gemensamt statligt-privat utvecklings- bolag. Även inom den internationella televärlden var Ellemtel en unik företeelse.21