sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Ett exempel på en sådan anpassning är att uppgift om ärr förändrades från ett ärr på magen till en hudåkomma för att slutligen bli ett födelsemärke på ryggen. visste att inte hade något ärr men kände genom till att denne hade en hud- åkomma på ryggen. Genom sättet som frågor ställdes kom också att först berätta om och sedan förändra uppgiften om utseendet på pung. Enligt första uppgifter var den ”märkvärdigt ihopdragen” för att slutligen bli ett nyopererat pungbråck. Detta ansågs sedan överensstämma med uppgifterna om att som yngre hade haft hydrocele (vätskefyllt pungbråck), vilket dock aldrig hade opererats och som enligt hade läkt. Även uppgiften om den blå Volvon för- ändrades i takt med att utredningen fortskred på ett sådant sätt att färgen bättre kom att stämma överens med färgen på LT:s . Även uppgifter om förehavanden anpassades allt eftersom nya uppgifter framkom i utredningen. När det till exem- pel framkom att mor hade varit på sjukhus den aktuella dagen var det inte längre modern som hade passat hans hund vid tiden för resan. I stället berättade att hunden hade varit hos brodern eller på . Uppgifter om faktiska förhållanden fördes in i utredningen genom ledande frågor av förhörsledaren. Som exempel kan nämnas hur uppgiften om väska införlivades i utredningen av . fick upprepade och direkt le- dande frågor om det hade funnits någon väska vilket han nekade till. Till slut sade att han hade för sig att hade sagt att han hade stoppat ned något i en väska och frågade vad han hade lagt i väskan och hur den hade sett ut. berättade då om en väska. De uppgifter som blev avgörande för åklagarens beslut i åtals- frågan synes ha varit de som lämnades i faxet . hade åklagaren berättat för att det inte fanns förutsättningar för att väcka åtal. I förundersökningen fram- går inte hur de detaljerade uppgifterna i faxet om omständigheter som han tidigare inte hade berättat om kom fram. Dock kan kon- stateras att det inte var under ett polisförhör och att det inte heller ställdes några frågor om hur uppgifterna framkommit i efterfölj- ande förhör. Vissa av uppgifter, till exempel om medgär- ningsmannen, föranledde få utredningsåtgärder och följdfrågor. Det tog till exempel innan konfronte- rades med anklagelse. När han förnekade inbland- ning tog tillbaka uppgiften. Trots den betydelse det hade för utredningen att lämnade så många kontrollerbara uppgifter som möjligt vidtog åklagaren inte några åtgärder för att förhindra till- gång till massmedia och externa kontakter. har vid möte med kommissionen uppgett att ett häktningsbeslut inte hade gynnat vilja att berätta och att det dess- utom, på grund av utredningens omfattning, hade blivit en allt för lång häktningstid. Med tanke på att redan var före- mål för tvångsvård och därigenom begränsad i sin rörelsefrihet ifrågasätter vi inte åklagarens beslut att inte begära häktad, men konstaterar att det därmed inte fanns några egentliga begränsningar i informationstillgång. Detta borde, liksom den omständigheten att det var känt att tog del av vad som rapporterades i massmedia, i högre grad än vad som tycks ha varit fallet ha påverkat åklagarens bedömning av vilken tilltro man kunde ha till uppgifter. har vid möte med kommissionen uppgett att han och hade en förtroendefull relation. Enligt upplevde han aldrig att han behövde oroa sig inför förhör eller vallningar eftersom han visste att han skulle få hjälp med att få uppgifterna rätt. Under pågående förundersökningar förmedlade dessutom , enligt , uppgifter från förundersökningen till om gjorda fynd eller andra faktiska omständigheter som inte tidigare hade berättat om. Enligt hände det även att förmedlade sådana uppgifter till och för att i terapin skulle kunna bearbeta uppgifterna där. uppfattning är dock att i grunden ville väl och att agerade i enlighet med instruktioner för hur utred- ningsarbetet skulle gå till. Såväl som och har dock tillbakavisat påståendet att förmedlade uppgifter och har upp- gett att han inte gav några sådana instruktioner. 12.7.2Vad fick tingsrätten veta? Den information som vi har om vad som framkom under huvud- förhandlingen baseras i huvudsak på vad som antecknats i tings- rättens dom och huvudförhandlingsprotokoll. Vi har också fått viss information vid våra möten med de olika aktörerna. , , , , och har alla berättat att mycket kom fram som inte kan utläsas av handlingarna. Det har betonats att den omständigheten att målsägandena ifrågasatte skuld ledde till att uppgifter och utredningen i stort ifrågasattes under huvudförhandlingen. har berättat att hon trots det upplevde att tingsrätten fick en märklig bild av hur förundersökningen hade bedrivits. Även om frågan hur förundersökningen hade bedrivits och hur uppgifter hade förändrats var aktuell vid huvud- förhandlingen kan vi efter en granskning av materialet och efter samtal med flera av de som närvarade vid förhandlingen inte dra någon annan slutsats än att den information som tingsrätten fick om förundersökningen och hur den hade bedrivits var bristfällig. Av domen framgår att bland annat fel- aktigt påstod att uppgifter om hur han hade bort- fört, förgripit sig på och dödat varit desamma under hela utredningen. vittnade om att i de centrala delarna höll fast vid sina uppgifter, trots att det var tvärtom. ändrade till exempel genomgående sin berättelse rörande medverkan, färden till och från , hur och var mordet utfördes, vad som senare skedde med kroppen och var de olika kroppsdelarna slutligen hamnade. Härutöver har även andra uppgifter av betydelse för bedöm- ningen inte redovisats för tingsrätten såvitt framgår av handling- arna. Som exempel kan följande nämnas. I tingsrätten framkom inte att under utredning- ens första inte mindes något om den mörka pojken förutom att denne var mörkare än och hade mörka kläder. Det var först i faxet och det efterföljande förhöret som han plötsligt uppgav sig komma ihåg detaljer kring den mörka pojkens utseende och klädsel. Tingsrätten verkar inte heller ha fått reda på att vid fotokonfrontationen inte pekade ut SL som den mörka pojken utan angav att tre andra pojkar var intressanta. Såvitt framkommit fick tingsrätten inte heller kännedom om att SL, i förhören som hölls med honom efter försvinnandet, hade uppgett att han gått till skolan , det vill säga innan sist hade blivit sedd. Det framkom inte heller att i polisförhör uppgett att kvinnan som tilltalades var och därmed omöjligt kunde vara LL. Det var först vid huvudförhandlingen som berättade att det var den unga kvinnan som hade tilltalats . I tingsrätten påstod att han hade lånat en bil och kört till . Tingsrätten ansåg att det saknade betydelse att det inte blev utrett vem hade lånat bilen av eftersom det av tidigare domar framgick att han kunde färdas långa sträckor. I utredningen fanns det dock uppgifter, framför allt från syskon, om hans bristande körförmåga vid den aktuella tiden. De uppgifterna, liksom att tog körkort först , verkar inte ha redovisats för tingsrätten. Av stor betydelse för tingsrättens bedömning var uppgifter om avvikelser på kropp. Under förunder- sökningen hade han beträffande könsorganet uppgett alltifrån att hela pungen var ”märkvärdigt ihopdragen” och markant indragen till att den vänstra pungkulan saknades. Inför rätten, när han hade fått del av förundersökningen som innehöll uppgifter om hydrocele och hur det snabbt kunde förändras, beskrev han i stället att den ena testikeln var större än den andra och stor som på en vuxen man. Hur uppgifter hade varierat och successivt förändrats under utredningens gång verkar inte ha redovisats för tingsrätten. Under utredningen lämnade uppgifter om att hade ett ärr. Tingsrätten kände till att inledningsvis hade placerat födelsemärket på framsidan av kroppen och senare på ryggen. Tingsrätten verkar dock inte ha fått den full- ständiga bilden av hur inledande uppgifter om ett operationsärr på magen till slut blev ett födelsemärke på ryggslutet. Av det material som vi har tillgång till har vi inte kunnat utläsa annat än att och , under förundersök- ningen, samt , under förundersökningen och huvudförhandlingen, var relativt passiva. De framförde inga in- vändningar mot hur förundersökningen genomfördes och påtalade inte skäl till varför erkännande kunde vara falskt. uppmärksammade inte heller rätten på omstän- digheter eller bevis som inte presenterades vid huvudförhandlingen. Dessa iakttagelser stämmer även väl med hur själv, vid möte med kommissionen, har beskrivit att han utförde sitt uppdrag under förundersökningen. Vid möte med kommis- sionen har bekräftat att han vid huvudförhand- lingen försvarade erkännande och att det, bland annat med hänsyn till att målsäganden inte trodde på skuld och därmed ifrågasatte utredningen, inte fanns något behov av att han ställde kritiska frågor. I enlighet med vad som redovisats i avsnitt 3.2.3 är advokatens främsta skyldighet att visa trohet och lojalitet mot sin klient och att tillvarata dennes intressen, utan att främja orätt. Den negativa san- ningsplikt som en offentlig försvarare har gentemot domstolen innebär inte annat än att advokaten inte får lämna eller stödja en uppgift som han eller hon med säkerhet vet är osann. har vid möte med kommissionen uppgett att han vid den första vallningen i började tvivla på erkännande. När sedan berättade om en kroppsegenhet på övertygades han emellertid om att var skyldig till mord. Även och har vid möte med kommissionen uppgett att deras uppfattning var att var skyldig till mordet. I utförandet av försvararuppdraget hade advokaterna därmed att utgå från erkännande och företräda honom med utgångspunkt i hans önskan att bli dömd. Även om det finns ut- rymme för diskussion i fråga om hur lojalitetsplikten kan hanteras i de fall som klienten är exempelvis psykiskt sjuk, saknas det därför skäl att kritisera advokaternas agerande under förundersökningen och huvudförhandlingen. När en advokat är ombud i en rättegång är han eller hon även skyldig att iaktta vad och andra författningar om processen föreskriver. Advokaten bör därutöver tillse att gällande regler och föreskrifter följs under förundersökningen och huvud- förhandlingen så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Det har således funnits utrymme för att bland annat invända mot att , och förordnades som domstolssakkunniga trots reglerna om jäv för domstolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Någon sådan in- vändning tycks dock inte ha gjorts, vilket visserligen även det kan ha varit en följd av överväganden utifrån lojalitetsplikten. borde ha kontrollerat att innehållet i yttran- det av var riktigt innan han åberopade det vid huvudför- handlingen. Av yttrandet framgår bland annat att som 19-åring begått ett lustmordsförsök. Eftersom åtalet som där- vid avsågs, försök till dråp, ogillades av domstolen kan slutsats om att gjort sig skyldig till ett lustmordför- sök ifrågasättas. hördes som domstolssakkunnig i tings- rätten. uppträdde under förundersökningen som rådgivare åt polis och åklagare och hade deltagit vid vallningar och rekonstruktionsförhör i åtminstone fem tidigare mordutredningar med . Han hade även ett flertal egna möten med på Säters sjukhus om brottsutred- ningen parallellt med att den pågick. Inom ramen för den egna forskningen hade han dessutom egna samtal med . Redan dessa förhållanden är ägnade att inge vissa betänkligheter kring risken för sammanblandning mellan de olika roller han på- tagit sig. Trots att biträtt åklagaren och polisen med sakkunskap under förundersökningen och att han genom sina forskningsintervjuer hade en nära koppling till , åtog han sig uppdraget som domstolssakkunnig, vilket får anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Även , som initierade förordnandet, borde ha upp- märksammat jävssituationen och insett det olämpliga i förordnan- det. och , som bägge biträtt åklagaren med sakkunskap under förundersökningen, åtog sig uppdrag som dom- stolssakkunniga. Mot bakgrund av deras medverkan under för- undersökningen och att de avgett utlåtanden i målet kan det lämp- liga i sakkunnigförordnandena ifrågasättas, se avsnitt 3.2.4. Även , som initierade förordnandena, borde ha uppmärksammat det olämpliga i förordnandet. Förundersökningen mot inleddes efter att hade kontaktat polisen med uppgifter om att i terapin hade berättat om ett mord han begått. Innan någon polis- anmälan upprättades genomförde dessutom en resa med för att, enligt egen uppgift, kontrollera riktig- heten i uppgifter om bortförandet och mordet. Vid resan fick bland annat visa vägen till Bosvedjan och även berätta var bodde. Att en sådan resa genom- fördes kan möjligen motiveras av terapeutiska skäl men riskerade att skada den kommande brottsutredningen. Detta efter- som den försämrade möjligheten att senare kontrollera om kunde hitta till och rätt beskriva de aktuella platserna. Även efter att förundersökningen inletts genomförde och en resa med sedan denne i terapin hade berättat var kvarlevor efter kunde finnas. Att resan genomfördes utan polisens kännedom och medverkan var olämpligt. Utöver detta deltog vid de flesta förhör som hölls med fram till att han slutade som dennes psyko- terapeut. Under förhören hjälpte han till att tolka uppgifter och beteende. Mot senare delen av utredningen agerade på i huvudsak samma sätt även om hon inte var med vid förhören i lika stor utsträckning. De båda terapeuterna har under förhören fått lämna uppgifter när inte orkade eller ville göra det själv. har vidare spontant under förhören med lämnat uppgifter som framkommit i terapin och ibland korrigerat uppgifter. har också fört in nya uppgifter i utredningen vid några förhörstillfällen, som exempelvis när han föreslog att det var en bågsåg som hade använt när han styckade . har kontaktat per telefon för att efter- fråga hur vissa utredningsåtgärder hade utfallit. Av förhören framgår att uppgifter först behandlades i terapin innan han berättade om dem i polis- förhör. Vid upprepade tillfällen bad dessutom och psykoterapeuten att arbeta vidare med en viss omständighet i terapin för att den uppgiften skulle kunna behandlas vid ett senare polisförhör. Den omständigheten att uppgifter växte fram i psykoterapin måste ha medfört att utredarna inte hade kontroll över på vilket sätt och med vilken hjälp som uppgifter kom fram. De vallningar där medverkade förefaller snarare ha styrts av honom och än av polisen. Av ljud- utskrifterna från vallningstillfällena framgår att ensam ledde runt , pratade enskilt med honom och anvisade polisen när de kunde prata med . Tillväga- gångssättet får anses strida mot hur en vallning bör genomföras. Av tingsrättens dom framgår att under för- höret intygade att det inte hade förekommit någon samverkan mellan polis och psykoterapeut under brottstutredningen. vittnade vid tingsrätten om att polisen inte kände till vad som förevarit i psykoterapin. Att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin har framförts av , , och vid möte med kommissionen, se även ovan 12.2.6. Deras uppgifter motsägs av vad har berättat om bland annat hur upp- gifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. Mot bakgrund av innehållet i journalanteckningarna och för- hörsutskrifterna framgår att morderkännandet behandlades ingå- ende i terapin parallellt med polisutredningen. Båda psykoterapeut- erna lämnade dessutom uppgifter från psykoterapin vidare till brottsutredarna både vid telefonsamtal och i samband med polis- förhören. Brottsutredningens olika stadier tycks vidare ha påverkat terapins utformning och omfattning, till exempel inför vallningar och huvudförhandlingen. Det är mot den bakgrunden svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Den information som fördes mellan brottsutredningarna och psykoterapin tycks emellertid i stor utsträckning ha förmedlats av själv. 12.7.6Tingsrättens processledning och bevisprövning Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren att, på ett sätt som torde stå i strid med principen om bevisomedelbarhet och principen om det bästa bevismedlet, höra om vad hade uppgett under polisförhören och vallningarna samt hur hade lämnat uppgifterna. Eftersom tings- rätten, på grund av målets speciella karaktär, behövde få kännedom om i vilken utsträckning uppgifter redan från början överensstämde med faktiska omständigheter får det anses ha funnits visst fog för beslutet att tillåta bevisningen. att tingsrätten fick en allt för tillrättalagd bild av uppgifter, som av beskrevs som mer korrekta än vad de egentligen var. Om tingsrätten i samband med förhöret hade begärt att få granska bakgrundsmaterialet till vissa för bevisvärde- ringen betydelsefulla uppgifter hade tingsrätten inte enbart behövt förlita sig på uppgifter och sammanfattande tolk- ning. Tingsrätten hade till exempel kunnat be att få titta på foto- konfrontationsmaterialet rörande grannpojken SL och på SL:s för- hörsuppgifter rörande tidpunkten när han lämnade bosta- den aktuell morgon. Någon sådan granskning av bakgrundsmaterialet tycks dock inte ha skett. Vidare förordnade tingsrätten, efter hemställan från åklagaren, , och som dom- stolssakkunniga i målet. Åklagaren uppgav inför förordnadet att hade anlitats som rådgivare åt polis och åklagare under förundersökningen och det framgick att även och biträtt med sakkunskap samt lämnat utlåtanden som åberopades i målet. Trots att tingsrätten alltså kände till att de hade medverkat under förundersökningen förordnades de som domstolssakkunniga. Som påpekats ovan, avsnitt 12.7.4, får förordnandena, om än i varierande grad, anses strida mot jävs- reglerna för domstolssakkunniga. I förordnandena preciserade tingsrätten inte heller sakkunnig- uppdragen. Även detta strider mot de regler som gäller för sak- kunnigförordnanden, se avsnitt 3.2.4. Därtill framgår att tingsrätten avslog målsägandebiträdets yrkande att skulle avge ett skriftligt utlåtande innan huvudförhandlingen med motive- ringen att det inte framkommit skäl som motiverade att ett skrift- ligt sakkunnigutlåtande inhämtades. Detta trots att det för en privat domstolssakkunnig föreligger en presumtion för att så ska ske och att särskilda skäl för ett skriftligt utlåtande därför inte ska krävas. Inför tingsrättens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning. Lagen tillåter visserligen ett sådant förfarande. Det hade dock för- flutit den senaste rättspsykiatriska undersök- ningen och hade därefter dömts för flera mord utan att någon sådan genomförts. Den nu aktuella brottsligheten var dessutom av betydligt mer allvarlig art än den som föranlett den tidigare rättspsykiatriska undersökningen och påstods ha en nära koppling till psykiska hälsa. Det kan därför ifråga- sättas om det inte hade varit lämpligare att låta genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som efter det påstådda gärningstillfället självmant erkände ett mord och med en åklagare och försvarare som båda argumen- terade för en fällande dom. Den tilltalade var dessutom dömd för ytterligare sju mord, även de med utgångspunkt i hans egna erkännanden. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att hade mördat eller, med andra ord, om ett alternativt händelseförlopp framstod som så osannolikt att det kunde betrak- tas som uteslutet. Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna be- döma tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till huruvida åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning är i många avseenden nära sammankopplad med bevisvärderingen men innebär i sig ett ställ- ningstagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kontrollerade mot kända fakta och om ut- redningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare ut- redning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärnings- påståendet. Huruvida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i så fall resonerade, framgår inte av domen. En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde dock ha varit att det inte var klarlagt att ett dödsfall hade inträffat och att det saknades teknisk bevisning samt vittnesupp- gifter som band till eller platsen. Den bevisning som fanns bestod huvudsakligen av kontroller av om egna uppgifter överensstämde med vad som framkommit under förundersökningen. Den utredning som fanns om förehavanden bestod i princip enbart av en beslagtagen kalender med noteringar om att modern kom hem från sjukhuset Utredningen om han hade haft faktisk möjlighet att befinna sig i vid tiden för mordet får anses ha varit bristfällig. Även den utredning som presenterades om körförmåga var bristfällig. De angivna utredningsbristerna borde ha uppmärksammats och analyserats i tingsrättens dom. Den analysen borde särskilt ha innefattat hur dessa brister inverkade på värde- ringen av övriga uppgifter. Beträffande tingsrättens redogörelse för bevisvärderingen kan följande iakttagelser göras. Tingsrätten prövade erkännandet i flera steg. Först prövade tingsrätten om hade varit i Bosvedjan den aktuella dagen. Tingsrätten kom fram till att hade lämnat ett flertal uppgifter, bland annat om , om ett aggregat vid skol- byggnaden och om en mörk pojke med stickad tröja, som gav stöd för att han hade varit i Bosvedjan när försvann. Tingsrätten anförde att ingenting hade framkommit som motbevi- sade att hade befunnit sig i Bosvedjan och tagit med sig därifrån. Tingsrätten ansåg det däremot inte utrett att han hade lånat LT:s bil. Mot bakgrund av att det av tidi- gare morddomar hade framgått att han färdats långa sträckor ansåg dock tingsrätten att det inte hade någon avgörande betydelse. Det framgår inte av domen om tingsrätten ansåg att det var ut- rett att den mörke pojken med tröjan var SL och i sådant fall på vilket sett det var utrett att SL faktiskt hade varit på platsen den aktuella morgonen. Av tingsrättens dom framgår inte heller hur de domar som tingsrätten hänvisade till gav stöd åt att kunde köra bil 1980. I domen har tingsrätten inte närmare analyse- rat hur tog sig till . Därefter prövade tingsrätten uppgifter avseende hur han hade förgripit sig på, dödat och styckat . Tingsrätten pekade på att hade lämnat korrekta uppgifter rörande ett grönt hus och en vägbom. Såsom uppgifter har återgivits i referatet i tingsrättens dom framgår dock inte att han nämnde någon vägbom. Den uppgiften kom i stället sannolikt från vittnesförhöret med , det vill säga en andrahandsuppgift. Tingsrätten gjorde i domskälen inte någon åtskillnad mellan uppgifternas ursprung utan de pröva- des genomgående som omständigheter som lämnat. Tingsrätten förde inte något resonemang om hur bevisvärdet på- verkades av att uppgiften inte kom direkt från . Uppgiften synes inte heller ha kontrollerats mot bakgrunds- materialet. Vidare framgår det inte av domen hur dessa uppgifter gav stöd för att hade dödat eller för att han hade varit på de angivna platserna just med och dessutom vid tiden för försvinnandet. Tingsrätten prövade därefter uppgifter rörande särskilda kännetecken på kropp. Tingsrätten fann att uppgifterna om hydrocelet och födelsemärket inte hade varit kända i utredningen innan berättade om dem och att dessa uppgifter därför gav stöd åt hans erkännande. På vilket sätt som beskrivning av födelsemärket kunde anses stämma med den skiss som hade ritat framgår inte av tingsrättens dom. berättelse inför rätten inne- höll inte någon annan beskrivning än att det var ett smalt födelse- märke.