sou · H3B389 · 2015-10-16 00:00:00 — Det var också den roll som var mest expansiv genom att en be- tydande majoritet av äskade medel hade med vård och konservering av föremål att göra. Därnäst i prioritetsordning kom rollen som ut- ställare, medan samlarrollen var relativt sett mindre viktig. Enligt de anställda på museerna, som utredningen tillfrågat med enkäter, borde resurserna egentligen fördelas lika på de två stora verksam- hetsområdena, å ena sidan insamling och vård, å andra sidan publik- aktiviteter. Verksamhetsnära analyser av kärnuppgifterna De utpekade rollerna har haft viss praktisk betydelse genom att de också påverkat den inre organisationen i flera centralmuseer. För att beskriva och förstå verksamheten har flera tidigare museiutred- ningar även arbetat på en annan, mer verksamhetsnära nivå för att på så sätt hitta problem och frågeställningar som behöver åtgärdas. arbetade sig t.ex. metodiskt igenom olika delar av museernas verksamhet. Till de delar utred- ningen intresserade sig för hörde bl.a. museernas bibliotek och förlagsverksamhet, samlingarnas skydd, säkerhetsfrågor, samverkan inom vård och konservering samt fotoverksamheten.7 1990-talets Museiutredning valde att i detalj behandla några områden av sär- skild vikt för museerna där utredningen ville lämna förslag. Det handlade bl.a. om museernas insamling av föremål, vården och be- varandet av föremålen, den utåtriktade verksamheten, samarbeten med skolor och folkbildning, den uppsökande verksamheten, cen- 6Minne och bildning (SOU 1994:51), s. 228. 7Museisamverkan kring administrativa och tekniska resurser m.m. vid de centrala museerna (Ds U 1984:10). tralmuseernas nationella ansvar och samarbetet med Riksutställ- ningar.8 Museikoordinatorn, som arbetade , hade ett uppdrag som gick djupt in i museernas dagliga verksamhet. Det uttalade syftet var att pröva olika former för ökad samverkan. Till de områden som berördes hörde, i enlighet med direktiven, perso- nalens vidareutbildning, sektorsforskningen, depositionsverksam- heten och bevarandefrågorna. Utredningsarbetet bedrevs som pro- jekt där representanter från olika museer på central, regional och lokal nivå var representerade.9 Som framgått ovan fanns forskning tidigt med som ett av flera inslag i förväntningarna på vad som kännetecknar ett museum. har forskningsfrågan varit en följetong i olika musei- utredningar eftersom det finns flera frågor i ämnet som inte har ett självklart svar. I direktiven Museiutredning sam- manfattades det hela på följande sätt. Museerna uppvisar ett splittrat förhållande till forskningen. Naturhisto- riska museet bedriver en omfattande naturvetenskaplig forskning. Generellt ingår det i museernas ansvar för samlingarna att verka för att grundforskning bedrivs med utgångspunkt i dessa. Härutöver har museerna behov av att forskning och metodutveckling bedrivs inom sektorsspecifika områden som föremålsvård, museologi och museipeda- gogik m.m. Synen på museernas konkreta uppgifter i forskningssam- manhang skiftar dock såväl hos museerna själva som hos universitet och forskningsråd. Det råder således skilda uppfattningar bl.a. om huruvida museerna själva ska kunna utföra forskningsuppgifter eller enbart be- ställa och tillhandahålla basmaterial för forskning.10 Det är ett återkommande konstaterande i olika utredningar att innehar en särställning. Den naturveten- skapliga forskningen vid det museet är inte jämförbar med något annat museums forskning. När det gäller övriga centralmuseer har det däremot ifrågasatts vilken kvalitet den forskningen egentligen har. drog för sin del slutsatsen att forskningen 8Minne och bildning (SOU 1994:51). – museisamverkan ger resultat (SOU 2009:15), s.13 och 179. 10Minne och bildning (SOU 1994:51), s. 230. vid museerna inte alltid tillhör den bästa inom respektive ämnes- område, men att den ofta inte heller är sämre än universitetsforsk- ningen i allmänhet.11 Även Museikoordinatorn bedömde forskningsfrågorna som vik- tiga för sektorn. I betänkande konstateras att museer samlar, vårdar och kommunicerar kunskap utifrån den information och de tolk- ningsmöjligheter som finns i föremålssamlingarna. Som alla kun- skapsintensiva organisationer är de enligt koordinatorn helt beroende av en tillfredsställande forskningsförsörjning. Behovet av resurser bedömdes dock vara stort och bristen på sektorsforskning för kulturfältet gjorde sig ständigt påmind. Ett annat problem var att det upplevda avståndet mellan museer och universitet fortfarande var stort. Enligt koordinatorn behövde det vidtas särskilda initiativ för att överbrygga det.12 Större genomslag för genusperspektivet I den kulturpolitiska proposition som lades fram vid mitten av 1990- talet uppmärksammades kulturarvssektorns ansvar för att belysa köns- och jämställdhetsperspektiv. Inom museiområdet betonades behovet av att lyfta fram könsperspektivet i forskning och utställ- ningsverksamhet.13 De centrala museerna fick i uppdrag att redovisa och analysera hur ”kvinnofrågorna” behandlades på museerna. Av de redovisningar som lämnades framgick att museerna hade uppmärksammat kvinnofrågor såväl i sin utställningsverksam- het som när det gällde bevarande och kunskapsuppbyggnad. Enligt regeringen fanns det dock ett tydligt behov av ytterligare verksamhet och utvecklingsarbete inom detta område. Mot den bakgrunden tillsatte regeringen en arbets- grupp som tog namnet på museer. Uppdraget var i korthet att utarbeta förslag till hur genusperspektivet kunde få större ge- nomslag i museernas verksamhet. Arbetsgruppen kunde även initie- ra och stödja projekt som syftade till att utveckla museernas verk- samhet ur ett genusperspektiv. I uppdraget låg också att gruppen borde diskutera framtida utbildningsmöjligheter för museipersonal i 11Minne och bildning (SOU 1994:51), s. 113. (SOU 2009:15), s. 68–74. 13Kulturpolitik (prop. 1996/97:3). genusfrågor och att koppla genusperspektivet till ett pågående utvecklingsarbete inom museipedagogiken. För att öka frågans ge- nomslagskraft skulle arbetsgruppen även titta på möjligheterna att etablera ett resurscentrum för genusfrågorna på museerna.14 Nya besöksgrupper – ökad mångfald En av de grundläggande delarna av museernas verksamhet är den publika delen, att museerna bedriver en utåtriktad verksamhet med utställningar och program. Att öppna är dock inte detsamma som att stora grupper av människor verkligen besöker museerna. En fråga i det sammanhanget som fått allt större betydelse och som i viss mån har tagits upp av tidigare museiutred- ningar handlar om besöksmönstret. Vilka grupper är det som i prak- tiken besöker museerna? När frågan belystes konsta- terade följande. Det bör noteras att museerna, sedan de kulturpolitiska målen formu- lerades , gjort framsteg för att nå nya besöksgrupper med sin verksamhet. Främst har det skett genom utvecklingen av läns- museerna men också genom nya och tidigare oprövade verksamhets- idéer. måste utredningen emellertid konstatera att en hel del nytänkande är nödvändigt för att göra museerna intressanta och att- raktiva för bredare befolkningsgrupper. Museerna upplevs fortfarande i alltför hög grad vara en angelägenhet för högutbildade i storstäder.15 revisorer var rakare i sitt konstaterande om sakernas tillstånd. Trots stora ekonomiska satsningar hade vare sig allmänhetens museiintresse eller antalet besök ökat. Museerna hade inte heller lyckats nå nya grupper och museiintresset hade fortfarande ett starkt samband med utbildning och social bak- grund.16 14Genus på museer (Ds 2003:61), s. 107 f. 15Minne och bildning (SOU 1994:51), s. 37 f. 16Riksdagens revisorer, och den svenska historien (1992/93:3), s. 71. Slumpmässig ansvarsfördelning mellan centralmuseerna Den rådande ansvarsfördelningen mellan centralmuseerna är för- hållandevis slumpmässig och har bara i begränsad omfattning på- verkats av strategiska statliga beslut. museiutredningar har inte heller problematiserat frågan i någon större utsträckning. När granskade de centrala museernas uppgifter och ansvar konstaterade man att den grundläggande an- svarsfördelningen mellan museerna fungerade bra. De flesta avgräns- ningsfrågor löstes smidigt och när dubbleringar förekom var de i regel sakligt motiverade utifrån museernas olika inriktning. Eftersom museerna var olika sinsemellan borde inte heller samma ansvar knytas till alla.17 Uppdragen till centralmuseimyndigheterna formuleras i huvudsak i instruktioner beslutade av regeringen. Det finns även ett utrymme för att besluta om uppgifter och uppdrag till museerna i de årliga regleringsbreven. Mot den bakgrunden är det påfallande att ingen av de aktuella museiutredningarna har lämnat förslag om helt eller delvis nya styrdokument i sina betänkanden, trots att stora delar av framställningarna har behandlat centralmuseernas kärnverksamhet. I stället har man fört mer eller mindre preciserade resonemang om vilken inriktning verksamheten bör ha som betydande delar av åtgärdsförslagen befinner sig på en detaljeringsnivå som inte lämpar sig för regeringens styrdokument. Genom att beskriva de problem som museerna brottas med har utredningarna ändå fyllt en funktion för sektorn. I flera av museiutredningarna beskrivs konkreta projekt som ska verka utvecklande för de berörda museerna. I beskrivs fyra sådana projekt. Ett av dessa avser ett utställ- ningssamarbete mellan centralmuseer för att redovisa och belysa politiska, ekonomiska, sociala och kulturella sammanhang som på- verkat det svenska samhällets utformning och plats i värl- den. För att genomföra projektet föreslog rådet att skulle sättas av . 17 , Museiförslag (1986:3), s.11 och 66. övriga projektförslag handlade om ekologisk kunskapsspridning, och tredje världen samt invandrarnas kultur.18 Museikoordinatorn arbetade med flera projekt under utrednings- tiden om bl.a. museernas digitala plattformar, samlings- och före- målsvård, lån och depositioner, gallringsfrågor samt publik och pedagogik. Resultatet blev i det fallet konkreta och direkt tillämp- bara riktlinjer, policies, handledningar, formulär och andra doku- ment som museerna kunde dra nytta av.19 Personalens kompetens och sammansättning En del av de åtgärder som diskuterats i de olika museiutredningarna om museernas kärnverksamhet handlar om personalens kompetens och sammansättning. Enligt 1990-talets Museiutredning var dessa frågor av stor betydelse för den museiutveckling som utredningen förordade. Det var bl.a. angeläget att främja rörlighet bland musei- personalen. Ett betydande problem var också att museimiljön var så starkt dominerad av tre utbildningskategorier – etnologer, arkeolo- ger och konsthistoriker – och att deras arbetsmarknad utanför museerna var för liten. borde museerna knyta till sig perso- nal som har andra utbildningar i botten, t.ex. historiker, sociologer, lingvistiker, biologer, ekologer, lantmätare och andra.20 Ett mer specifikt personalbehov angavs av revisorer när de påtalade att museerna borde rekrytera personal med en bredare utbildningsbas än som dittills varit fallet. Detta för att om möjligt komma till rätta med universitetsforskarnas ointresse för museernas samlingar. Museernas vardagliga arbete låg också långt från universitetsstudiernas innehåll.21 påpekade för sin del att centralmuseerna inte kunde spela någon mer avgörande roll för den inomvetenskapliga forskningen med mindre än att särskilda forskartjänster inrättades vid de museer som saknade sådana.22 Ett av förslagen från Arbetsgruppen på museer var att museitjänstemännen skulle vidareutbildas i genusvetenskap i sam- 18Statens kulturråd, Museiförslag (1986:3), s. 14. (SOU 2009:15), s. 15–19. 20Minne och bildning (SOU 1994:51), s. 21Riksdagens revisorer, och den svenska historien (1992/93:3), s. 82. 22Statens kulturråd, Museiförslag (1986:3), s. 13. arbete med universitet och högskolor. Museiforskning med genus- perspektiv borde också främjas. Vidare pekade gruppen på att musei- pedagogiken är viktig för att förmedla kunskaper om genus och könsrelationer till barn, ungdomar och vuxna.23 Serviceenhet, resursenhet och samordningsfunktion Utöver de insatser som anses nödvändiga på enskilda museer och den samordning som bör ske mellan fristående museer har det i de olika utredningarna också lämnats förslag om nya organisatoriska lösningar för att uppnå bättre samordning i museisektorn. Till de mer radikala förslagen hör det som revisorer lade fram i sin rapport . Förslaget innebar att staten skulle ta ett samlat ansvar för de nationella museisamlingarna. En ny organi- sation skulle bildas med uppgift att registrera, dokumentera och göra samlingarna tillgängliga. Organisationen skulle fungera som en serviceenhet, som betjänade såväl museernas behov av material till utställningar som forskningens och utbildningens behov. Bakom förslaget låg bedömningen att samlingarna ständigt växer i omfattning och kommer att kräva successivt ökade resurser för lagring och omhändertagande. En stor majoritet av samlingarna skulle sannolikt heller aldrig användas för utställningar eller annan verksamhet. Med den nya organisationen skulle museerna kunna disponeras helt och hållet för publik verksamhet och de skulle kun- na fullgöra målet att delta i samhällsdebatten på basis av bl.a. mate- rial från den nya samlarorganisationen.24 Arbetsgruppen på museer föreslog för sin del att en permanent resursenhet med kompetens inom och överblick över det genusvetenskapliga fältet skulle inrättas. Enheten skulle vara ett intellektuellt forum för museerna, för dialog kring genus och musei- verksamhet, där erfarenheter kunde utbytas och där diskussioner kunde pågå. Enheten skulle vara pådrivande i genusfrågor gentemot museerna men också mot det offentliga i form av staten och bi- dragsgivare. Den skulle även arbeta aktivt för att stärka kontakter- na mellan museerna och universiteten och högskolorna samt sprida 23Genus på museer (Ds 2003:61), s. 12 f. 24Riksdagens revisorer, och den svenska historien (rapport /93:3), s. 77–80. information om relevant genusforskning. Förslaget var att resurs- enheten skulle placeras vid Arbetets museum i Norrköping.25 I Museikoordinatorns uppdrag låg att föreslå hur ökad samver- kan och eventuella stödfunktioner inom museiområdet lämpligast kunde åstadkommas och organiseras efter det att koordinatorn av- slutat sitt uppdrag. I slutbetänkandet konstaterar koordinatorn att hon fått en samlad överblick över hela museifältet som dittills sak- nats och att det fanns en risk att den överblicken skulle försvinna om inte funktionen permanentades. Förslaget var därför att en ny samordningsfunktion skulle skapas med uppdraget att vara samver- kans- och stödfunktion inom museernas kärnområden samt central expertmyndighet av relevans för sektorn som helhet. Funktionen skulle förslagsvis placeras på Riksantikvarieämbetet.26 Ingen av dessa tre samordningsorgan har (av olika skäl) kommit att förverkligas. 4.5Administration – ”tungt dubbelarbete” De centrala museerna, vare sig de drivs i myndighetsform eller som stiftelser, är överlag små och de utför i många delar likartade admi- nistrativa arbetsmoment. I alla berörda museipolitiska utredningar har dessa förhållanden förknippats med vissa typer av problem. Det förvaltningspolitiska regelverket, som i huvudsak styr de administrativa momenten för alla myndigheter oavsett storlek, pekas t.ex. ut som ett relativt betungande inslag i museernas verk- samhet. Flera utredningar pekar på att det utförs onödigt dubbel- arbete i sektorn och att det leder till bristande effektivitet och sämre hushållning med statens resurser. Det har även funnits fråge- tecken kring om det inre arbetet i enskilda museer verkligen är optimalt organiserat eller om verksamheten kan bedrivas mer ratio- nellt. 25Genus på museer (Ds 2003:61), s. 14 f. (SOU 2009:15), s. 14 f. och 23. Verksamhetsnära analyser av administrativa moment För att närma sig möjliga lösningar på de identifierade problemen har flera museiutredningar valt att även i dessa fall arbeta mycket verksamhetsnära. från början av 1980- talet gick t.ex. metodiskt igenom ett stort antal tekniska moment i den administrativa verksamheten, som redovisning, löneuträkning, telefonservice och annan kontorsservice, liksom löneförhandlingar, tjänstetillsättningar, MBL-förhandlingar och andra personaladmini- strativa frågor. Utredningen tittade också på andra delar som borde kunna hanteras mer effektivt, bl.a. museernas planering och budget- arbete, deras lokal- och utrustningsfrågor, transporterna av föremål och gods, bevakningen samt den allt viktigare ADB-verksamheten.27 Som framgått i det föregående avsnittet hade även Museikoordi- natorn ett uppdrag som förutsatte en nära arbetsrelation med museerna. Uppdraget spände över såväl kärnverksamheten som de administrativa delarna. I dialog med berörda institutioner skulle koordinatorn se hur man hanterade bl.a. de administrativa sysslorna och de juridiska frågorna. Det uttalade syftet var att frigöra resur- ser för museernas kärnverksamheter och att bidra till ytterligare högkvalitativ verksamhet. Uppdraget omfattade främst det statliga och statsunderstödda museiväsendet men om det gick att uppnå synergier kunde det förstås även komma hela sektorn till godo. Med bristande ekonomisk effektivitet, onödigt dubbelarbete, en be- tungande administration och en dålig intern organisation har man i nämnda museiutredningar, liksom i de uppdrag som uppdragsivaren lämnat, genomgående argumenterat för en ökad samverkan museer- na emellan. och Museikoordinatorn ansåg att det utöver museernas eget förbättringsarbete behövdes en särskild utanförstående instans för att hålla samman och driva på centralmuseernas samverkan på det administrativa området. Den förstnämnda utredningen föreslog att regeringen skulle utse en samverkansgrupp i kommittéform med högst sju ledamöter. Gruppen borde tillsammans med 27 Museisamverkan (Ds U 1984:10). få ett samordnande ansvar för säkerhetsfrågor samt lokal- och utrustningsfrågor vid de centrala museerna. Den borde även följa och stödja olika samverkansprojekt i sektorn liksom museernas interna utvecklingsarbete och andra former av informell samverkan. Någon sådan kommitté inrättades dock aldrig . Som framgår av föregående avsnitt föreslog Museikoordinatorn att en permanent samordningsfunktion skulle inrättas med place- ring på . Den nya instansen skulle även verka för en ökad samordning av centralmuseernas administration och stödfunktioner. Enligt koordinatorn borde regeringen ställa krav på centralmuseerna att delta i samordningen av administrationen. Med stöd av beräkningar från ansåg Musei- koordinatorn att det fanns en besparingspotential på för centralmuserna genom en gemensam hantering av volymtjänster som ekonomi- och lönehandläggning samt grundläggande IT-stöd.28 Remissinstanserna riktade kraftig kritik mot beräkningen av be- sparingseffekterna, och regeringen valde bl.a. därför att inte gå vidare med förslaget. En sådan funktion riskerade, enligt reger- ingen, att tvärtom leda till en ökad administration. Behovet av ett utvecklat samarbete inom museisektorn kvarstod dock och fort- farande krävdes en form av yttre tryck. I stället för att inrätta en ny instans ansåg regeringen att redan befintliga strukturer inom kulturområdet borde försärkas. De centrala museerna skulle därför få ett gemensamt uppdrag att redovisa pågående samarbeten och hur de avsåg att ytterligare stärka samarbetet.29 4.6Nationellt ansvar – ”Stockholmsdominans” Ett återkommande ämne i tidigare utredningar har gällt de centrala museernas ansvar för museiväsendet i hela landet och för att de ska besökas av andra än högutbildade personer i och dess kranskommuner. Frågan har gällt hur museerna i högre utsträck- ning ska vara relevanta för människor i hela landet. I det samman- hanget har det varit naturligt att även ställa de centrala museernas ansvar i relation till utbyggnaden av regionala museer. Även Riks- utställningars roll och uppdrag har problematiserats. (SOU 2009:15), s. 137. 29Tid för kultur (prop. 2009/10:3), s. 97 f. Innebörden av det nationella ansvaret För att kunna bedöma centralmuseernas agerande på den här punk- ten har olika utredningar gjort egna tolkningar av innehållet i mu- seernas nationella ansvar. musei- och utställningssakkun- niga beskrev uppdelningen av ansvaret så här: Tyngdpunkten i de statliga centralmuseernas verksamhet [ligger] lik- som […] på vetenskapliga och andra uppgifter, som förutsätter större, specialiserade resurser. Centralmuseerna bör bl.a. ha att svara för konservering av museimaterial samt att bedriva utvecklingsarbete i olika former. Inom utställningsarbetet bör en större del bestå i produktion av vandringsutställningar i samarbete med riksutställningar. De lokalt och regionalt verksamma museerna bör som sina främsta funktioner ha att tillgodose det lokala kulturlivets behov av museimaterial.30 När detta skrevs fanns det uppenbarligen stora förhoppningar om att ett utbyggt nät av regionala museer i hela landet skulle vara svaret på ”det lokala kulturlivets behov”. Diskussionen kring de centrala museernas uppgifter och ansvar för landets museiväsende upphörde dock inte med det. gjorde följande bedömning i sin utred- ning Museiförslag: De centrala museernas ansvar för landets museiväsende utgår från deras samlingar och expertkunnande. Centralmuseernas uppgifter kan sam- manfattas på följande sätt, nämligen att förvalta och visa vårt nationella kulturarv liksom kulturarv från andra länder, att genom service, rådgiv- ning, vandringsutställningar, depositioner m.m. vara gemensamma re- surser för landets museer samt att vara lokalmuseer i sin region.31 De centrala museerna har med detta synsätt ett ansvar för natio- nella och vissa internationella föremålssamlingar. I det ansvaret lig- ger också att centralmuseerna ska tillhandahålla expertis och upp- låta föremål till andra museer. , , beskrev de centrala museernas nationella upp- drag enligt följande i betänkandet Minne och bildning: Det innebär först och främst att [de] har till uppgift att nå alla med- borgare i landet med sin verksamhet. […] Museernas nationella upp- drag innebär att [det kollektiva] minnet skall komma till användning. Det innebär att museerna skall samarbeta med skolor, universitet och 30Museerna (SOU 1973:5), s. 21. 31Statens kulturråd, Museiförslag (1986:3), s. 11. folkbildningsrörelser för att tjäna hela samhället. Museerna skall tjäna samhällets utveckling genom kunskap om natur, kultur och ekologi, om samhällets historia, konst och musik, samt om vår omvärld. Museer- na skall stå till tjänst med sina kunskapsresurser, dokumenterade er- farenheter, perspektiv och opinionsbildning för samhällets utveckling och medborgarnas nytta och glädje.32 Här läggs betydligt större vikt än tidigare vid ett medborgarper- spektiv. De centrala museernas nationella ansvar innebär då att de utöver att leverera expertkunskap och deponera föremål till regio- nala museer också ska nå alla medborgare i landet med sin verk- samhet. Brister i det nationella ansvaret Oavsett hur ansvaret har definierats har den gemensamma slut- satsen i de utredningar som tagit upp ämnet varit att de centrala museerna inte fullt ut uppfyller sitt nationella åta- gande. Det faktum att tillgången på museiupplevelser i hela landet ökat genom utbyggnaden av länsmuseer i alla regioner har inte förändrat analysen. konstaterade revisorer skarpt att någon decentralisering av verksamheten inte hade ge- nomförts, utan museerna och museipersonalen var fortfarande i stor utsträckning koncentrerade till Stockholm.33 Museiutredning- en drog också följande slutsats: [De] statliga museernas verkningsgrad […] är alltför begränsad till huvudstadsregionen. De statliga museerna har inte fått ett innehåll i sina olika verksamheter, som gör att de kan betraktas som bärare av ett bredare nationellt uppdrag, som ger hög prioritet åt att i strategiska funktioner betjäna och befrämja museiväsendets geografiska spridning i hela landet. På denna punkt återstår mycket att göra.34