sou · H3B365 · 2015-08-04 00:00:00 — Eller uttryckt i mer tekniska termer: sakernas internet handlar inte bara om uppkopplade sensorer som genererar data – det handlar också om aktuatorer som aktivt påverkar oss eller tar över arbetsuppgifter från oss. När vi talar om aktuatorer brukar vi begränsa definitionen till motordrivna artefakter som genererar mekaniska rörelser. Det kan handla om en vibrator, som den vi alla har i våra mobiler, eller en dammlucka som drivs av en motor. Men här väljer jag att använda begreppet i en vidare mening: jag ser aktuatorer som alla de material och artefakter som vi kan styra med data – både fysiska och digitala. Styrningen av dammluckor med hjälp av en data- analys-algoritm såväl som självkörande bilar eller värmen som slås på i soma-mattan är alla en sorts aktuatorer. Vi skulle till och med kunna hävda att prediktioner som vi kan göra med hjälp av data- analys (som t.ex. de som företaget skapar7) påver- kar världen och därför har en sorts aktuatorpotential även om de inte är direkt kopplade till någon mekanisk rörelse. Med en sådan vid definition blir det tydligare för oss varför det finns ett så starkt industriellt intresse i att koppla upp fler och fler saker på nätet. Sakernas internet ger oss alltså täta kopplingar mellan sensordata, dataanalys och aktuatorer som förändrar praktiker och tillstånd i världen. I de här sammanhangen talas det mycket om smarta hem och smarta städer. I de ursprungliga visionerna för dessa tänker man sig att det mesta är automatiserat. Lampor tänds och släcks automa- tiskt. Kaffemaskinen sätter igång sig själv . Kylskåpet beställer mjölk när det behövs. Bussarna är självkörande och kom- mer precis när det är tillräckligt många som väntar på bussen. Visionerna handlar ofta om automatisering, effektivisering och att ta kontroll från människor och ge den till maskiner. De här vision- erna missade ofta vad människor egentligen vill ha i sina hem eller vad de vill uppleva i staden. Och framförallt underskattade de komplexiteten i mänskliga behov, vanor och beteenden. Vad som faktiskt växer fram och verkar fungera vad det gäller digital interaktion i hem och stad är både mer modest och mer storslaget. Låt mig ge några exempel. Att bekämpa skadedjur är en av alla de vardagliga praktiker som pågår i en stad. Att göra det med dataanalys minskar kostnaderna, ökar chanserna att insatserna görs på rätt ställe, i rätt tid. I använder man ett uppsjö olika datakällor för att räkna ut var det snart kommer dyka upp råttor i staden. När privatpersoner rap- porterar att det finns sopor som staden missat att ta hand om eller när någon stadsbo sett en råtta springa över tomten behandlas det i 7 Recorded Future skapades 2008. Företaget använder prognosalgoritmer för att försöka fastställa framtida händelser genom att studera trender och historiska data. datorprogrammet på stadens förvaltning. Morgonen därpå skickas rått-bekämpningsteamet till de ställen där det är troligast att råttorna dyker upp härnäst. Digitaliseringen av el- och vattenmätare i hemmet och därmed möjligheten att styra elförbrukningen på distans är interventioner som gör oss effektivare och mer professionella i hanteringen av våra hem. finns det andra sorters interaktivitet för hem- met som kanske är mer storslagen i meningen att det bättre reflek- terar människors behov av skönhet, njutning, lättja, samhörighet och makt att själva utforma sin vardag. När lanserar möbler där du kan ladda dina interaktiva saker så är möblerna inte bara funktionella, de är också vackra. Du kan foga in dem i ditt hem på ett sätt som passar dina unika behov, din känsla för estetik och vad du vill att ditt hem ska uttrycka. En intressant utveckling är hur gränserna mellan privat och publikt är i förändring. Då alltfler flyttar till de stora städerna (Anneroth, 2013), så bor många i små lägenheter som måste kunna omvandlas från privata utrymmen till ytor där vi kan ta emot vän- ner. Vi spenderar mer tid på det som kallats den ”tredje platsen” (, 2001) – fik, restauranger, hotell-lobbys och barer. För många blir fiket ett sorts vardagsrum eller en arbetsplats. Vissa lånar ut sitt hem som kontor, home office eller hoffice. Vi tar med oss våra digitalt uppkopplade liv till alla dessa platser. För vissa betyder det att arbete kan utföras varsomhelst. För många betyder det att deras sociala kommunikationer, spel och annan underhåll- ning, följer dem ’sömlöst’ mellan hemmet och den tredje platsen. De är alltid sömlöst uppkopplade. En annan konsekvens av sammansmältningen av det fysiska och det digitala är att vi steg för steg lär oss att interaktivitet kan finnas överallt. Vi förutsätter att vi kan dra ett kort för att komma in i tunnelbanan, att vi kan registrera matvaror på egen hand i affären, att vi kan föra över pengar mellan mobiler, eller att en streckkod kan läsas med mobilen. Vi har kanske alla sett Youtube-videor av små barn som lärt sig bläddra på en iPad och som förvirrat försöker interagera med en bok med samma gester. lär vi oss hur illa det fungerar i många sammanhang och hur ofta vi måste fixa till uppkopplingen eller starta om någon apparat för att interaktionen ska fungera. Vi frustreras över batterier som tar slut, nyköpta pry- lar som vägrar att koppla upp sig på hemnätverket eller roaming- avtal som gör att vi inte längre kommer åt kartan på mobilen när vi åkt över till . Många situationer är inte det minsta söm- lösa utan snarare med stora hål och maskor i täckning, interaktion och begriplighet (et al., 2004). Trots att ”sakerna” i sakernas internet kanske kan ses som den viktigaste komponenten i förändringen vi står inför, så är det ganska sällan helt nya ”saker” vi ser framför oss. Über kör fort- farande helt vanliga bilar. BinCam fotar helt vanliga sopor. Allra oftast handlar det om att lägga till ett lager av sensorer eller aktua- torer till en existerande ”sak” som i sak egentligen inte ändrar sin funktionalitet. Det som ändras är inte saken i sig, utan tjänsterna vi knyter till den. De flesta saker i visionen ser ut som de gör , men får egen- skaper som att de kan meddela vilket tillstånd de är i eller de kan manipuleras på håll. Vad ’smart’ betyder i det sammanhanget hand- lar egentligen inte om funktionaliteten i sakerna, utan de tjänster och den kontroll som företagen som medierar uppkopplingen till dem kan utöva. Styrning och effektivisering av exempelvis logistik, energiförbrukning, fördelning av el i kraftnätet och olika predik- tioner – i dem ligger den eventuella intelligens och de stora för- tjänsterna. Ingen blir rik på att sälja en smart termostat, men där- emot kan man bli rik på att reglera el-förbrukningen. När vi börjar se vad de smarta hemmen och städerna fak- tiskt kommer bli borde vi kanske döpa om visionerna till något som bättre beskriver hur de faktiskt fungerar: det krävande men formbara hemmet, friktionsstaden, eller de digitalt sammanflätade praktikernas hem och stad? Sammanfattningsvis: i hem och städer med täta kopplingarna mellan sensorer och aktuatorer via interaktion är vinsten allra störst för de som tillhandahåller tjänsterna, inte för de som tillhandahåller de interaktiva tingen – vilket leder oss till nästa tema: det som kal- lats delningsekonomin. Digitaliseringen av det vardagliga är också disruptivt i meningen att vår syn på ägande av fysiska artefakter ändras. När vi kan dela bilen, motorgräsklipparen, cykeln eller transporteringen av varor med våra vänner, eller genom en tjänst vi prenumererar på så blir det inte lika viktigt att äga de fysiska prylarna. Fokus flyttas från att äga till att dela och uppleva i ”the sharing economy” – delningseko- nomin eller nyttjandeekonomin. Tekniken möjliggör å ena sidan ett urbant hippie-liv där vi för- brukar väldigt lite resurser, odlar våra egna grödor i odlingar och volontärarbetar i den ekologiska kooperativa mataffären. Fysiska resurser som bilar och lägenheter eller de prylar som vi väldigt sällan använder kan delas och därmed utnyttjas mer effek- tivt. Å andra sidan är detta inte nödvändigtvis en ny hippie-våg där vi lämnar det kapitalistiska systemet därhän och lever med färre tillgångar i samklang med naturen. Delandets ekonomi och digitali- seringen av fysiska produkter möjliggör också en ny sorts företa- gande där företag i erbjuder tjänster över hela värl- den. I stället för att äga taxi-bilar i varje stad, förlitar sig Über på privatpersoners egna bilar och hoppar över behovet av en taxameter genom att att i stället erbjuda en app. I stället för att bygga små hotell över hela världen så förlitar sig Airbnb på att privatpersoner vill hyra ut sina lägenheter. slår de ut taxirörelser och små pensionat över hela världen. Det är inte enbart de rika företagen som förlorar marknader. Det är också de små företagen med ett fåtal anställda som får konkurrens. En intressant konsekvens av att vi kopplar tjänster till saker är hur vi kan dela upp både fysiska produkter och tjänster på nya sätt. I ett flygplan kan t.ex. äga flygplansmotorerna även om flygbolaget äger planet. kan dessutom koppla underhålls- eller reparationstjänster till sina motorer. Via sensorer får de veta när det är dags att reparera en motor och skickar då sina egna tek- niker till flygplatsen där planet är parkerat. Flygbolaget äger inte hela planet, utan prenumererar bara på en tjänst från : ”att driva planet framåt”. blir konsekvenserna av de här nya uppdelningarna mellan fysiskt och digitalt ägande paradoxala. Bönder protesterade mot företaget planer att inte få äga de traktorer de köper utan bara få köra dem8. Paradoxen uppstår då vi inte gene- rellt sett äger de digitala system vi använder. Själva koden ägs av företaget och vi får bara en licens, som t.ex. när jag nu använder Microsoft Word för att skriva den här texten. Jag har inte köpt koden till Word, jag har bara en licens som låter mig använda til- lämpningen. Eftersom de nya moderna traktorerna från har inbyggd kod, spridd över hela motorn, så kan man hävda att allt bonden äger är en sorts licens att få köra traktorn under dess livs- tid. Digitaliseringen av allt, sakernas internet, gör alltså att vi måste börja ifrågasätta ägandebegreppet. Om vi inte äger utan bara lånar, delar eller licensierar, så tar vi kanske några steg mot ett helt nytt samhälle. I stället för att åtrå möjligheten att få äga olika status- prylar kommer vi kanske sätta större värde på funktioner och upp- levelser som vi licensierar för ? Då slipper vi byta till vinterdäck och lämna bilen på service. Vi hamnar i en tjänste- ekonomi där vi antingen blir uppassade eller är de som passar upp på andra. Utvecklingen betyder alltså inte att fördelningen mellan fattiga och rika balanseras. Återigen är det bara de med resurser som kommer kunna hyra de här funktionerna och upplevelserna. Vilka upplevelser och funktioner kan vi hyra? När blir det vik- tigt att faktiskt äga? Digitaliseringen tvingar i någon mening fram ifrågasättanden av det invanda. Vi vänjer oss vid att dela. Sammanfattningsvis: i delningsekonomin licensierar eller hyr vi saker, interaktioner, tjänster. Vi tar ytterligare steg mot ett fokus på upplevelser snarare än njutningen i att äga. Möjligen kommer hela ägandebegreppet förändras. Som en motkraft till professionaliseringen av vår vardag ger den så kallade maker-rörelsen tillgång till de digitala materialen och de uppkopplade tingen som en form av hantverk – vi får möjlighet att skapa med de digitala materialen. När vi blandar digitala och fysiska former gör vi det digitala på- tagligt (Fernaeus et al., 2014). Det blir synligt. Vi kan ta på det. 8 /2015/04/dmca-ownership-john-deere Interagera med det på nya sätt. Vi kanske får lust att själva skapa då hantverket i programmeringen och skapandet av artefakter blir mer tydligt och tillgängligt för oss. I den framväxande maker-rörelsen ser vi hur programmering och hantverk flyter samman. Vi kan sticka en interaktiv tröja med garn som ändrar färg efter våra rörel- ser eller vem vi träffat . Vi kan slöjda en trädocka som rör armar och ben baserat på hur någon tittar på den genom att analysera blickriktning. Interaktiva smycken, interaktiva slöjdade föremål, interaktiva textilier, interaktiva konstverk blir alltmer van- liga. Vi kan bli skapare i stället för passiva konsumenter av pro- fessionellt framställda digitala interaktioner. Det har gjorts flera försöka att lära många att programmera men det har sällan gett de förväntade resultaten. Programmering är fort- farande endast för en liten skara välutbildade entusiaster. Men maker-rörelsen är intressant just för att den inte betonar program- mering som ett matematiskt grundat språk. I stället handlar pro- grammering i de här sammanhangen mer om ett slags pysslande. Genom att foga samman färdiga bitar kod, tätt kopplade till någon viss artefakt så kan jag knepa och knåpa ihop mina egna varianter av prylarna. För vissa leder det kanske vidare till ett programme- ringsintresse, men för andra förblir det mer ett pyssel som består av kombinationer av halvfärdiga material – både traditionella och digi- tala. Återigen en utveckling som kanske kan ses som mer modest, men mer kraftfull, då den låter många vara kreativa med de digitala materialen. Vi kommer bortom det massproducerade och kan skapa våra egna prylar. Jag myntade begreppet Dataslöjd som ett namn på ett skolämne i den här maker-andan. Förutom att Dataslöjd skulle låta våra ungdomar skapa sina egna robotar eller syntmaskiner i textil, så tänkte jag mig att den som konstruerar lär sig att dekonstruera. Om ett barn kan skapa sitt eget spel kan de också bättre analysera och förstå spel-design i kommersiella produkter. En medveten konsument har makt. är det endast de barn (oftare killar än tjejer) med aktiva föräldrar (oftast pappor med it- kunskaper) som tar sig till sådana här maker-kurser. Det är ett demokratiproblem och en viktig fråga för hela . Överhuvudtaget har den som har tillgång till data makt. samlas de flesta dataströmmarna in av professionella aktörer – företag, stat, kommuner, landsting. Men när det blir enklare att skapa sin egen sensornod och koppla upp den på nätet, så kan även amatörer samla in data. Crowdsourcing är just sådana data som samlats in av många. I samband med i var det många som inte litade på att staten gav korrekt information om spridningen av radioaktivitet. De köpte en enkel Arduino-baserad strålningsmätare. Genom att mäta på olika platser runt om i och skicka data till en websajt kunde en karta växa fram som visade var strålningen var som starkast. Även om data från varje sådan här amatörmässigt ihopsatt strålningsmätare inte var helt perfekt så blev totaliteten tillräckligt bra för att ge ett pålitligt mönster som speglade den radioaktiva spridningen. Sådan här databaserad aktivism följer i spåren på maker-rörelsen. Aktivister runtom i världen mäter buller i våra städer, nedsmuts- ning, vattenkvalitet, antal utrotningshotade djur med mera. Den insamlade informationen blir ett påtryckningsmedel (Regan et al., 2015). På samma sätt som quantified self-rörelsen kan ge individen mer makt i förhållande till vårdapparaten, så får vi med maker- rörelsen en maktförskjutning från officiella institutioner som hit- tills levt på sin auktoritet som data-ägare, och därmed suttit på kunskaperna till de aktivister som lyckas samla in tillräckligt mycket data. För att sammanfatta: maker-rörelsen är intressant då den låter oss vara kreativa och pyssla med de digitala materialen. Vi kan låta många kulturella former få sina digitala uttryck – en mångfald av upplevelser och interaktioner i vår vardag. Det ger också möjlighet att samla in data som kan användas som påtryckningsmedel. Men är det bara vissa som har tillgång till de här kunskaperna. En möjlig politisk agenda för Vardagen med sakernas internet kräver en ny politisk agenda för . Vi måste fråga oss vilka reformer vi borde göra för att ge många tillgång till den här tekniken, att skapa, förändra och göra personlig eller bara att förstå den. ”bredband åt alla” har legat i framkant. Men vad är motsva- rande reform för sakernas internet? Hur ger vi många tillgång till de här verktygen och hur ser vi till att vi tar tekniken i bruk på det sätt som bygger ett gott samhälle för alla? Vår syn på öppenhet, delaktighet och personlig integritet måste uppdateras. behöver ta ett nationellt grepp. Den infra- struktur som behövs för sakernas internet handlar inte om att bygga ut bredband eller låta många köpa en billig hemdator. I stället handlar det om en nationell infrastruktur för det data som kommer finnas i näten. har länge varit en interna- tionell förebild för öppenhet. Vi är vana vid fri tillgång till inform- ation och ser offentlighetsprincipen som en självklarhet. bör visa att öppenhet hör hemma också i IT-världen – och att öppenhet går att kombinera med stor respekt för den personliga integriteten. Varken slutna globala bolag eller kriminella nätverk bör få diktera villkoren. bör även vara ett före- gångsland för öppenhet. Därför bör vi ta internationell ledning i en diskussion om öppenhet och integritet i en informationsdriven demokrati. Nationellt behöver vi en informationspolicy som visar hur man kombinerar öppenhet och delaktighet med hänsyn till personlig integritet. 2.Sverige som global testbädd. Utveckling av morgondagens tjänster kräver information. Data är mer än någonsin ett konkurrensvapen. Med data kan vi förstå människors beteenden, vilka val vi gör, när och varför. Googles vision om att samla all världens information handlar om just detta. väcks frågor om att ett enskilt företag har sådan makt. Här kan den svenska traditionen av öppen- het visa sig värdefull på ett sätt som vi aldrig kunnat ana. Vi har en tradition av nationella satsningar som har betytt mycket för som IT-nation. Men vi har inte längre något försprång. bör formulera som målsättning att etablera sig som en global testbädd för innovationer inom sakernas internet genom att öppna så mycket data som möjligt och göra den tillgängliga i de facto stan- dardformat. Vi behöver incitament för att maximera mängden aktörer – både privata och offentliga – som vill dela med sig av data. Vi behöver tillgängliggöra så mycket data som möjligt från vitt skilda områden – fastigheter, energi, friskvård, butiker, skolor et cetera. Offentliga organisationer bör gå i första ledet. Incitament kan exempelvis vara skatteavdrag för investeringar. Dessa tre åtgärder kan tillsammans ge en infrastruktur som gör unikt i världen. Men vi behöver också fundera på hur vi å ena sidan når ut till många i och ser till att utbilda för ett framtida liv med sakernas internet och å andra sidan utbildar den spets som vi kommer behöva för att skapa nya bolag och reformera gamla med den här tekniken. Hur åstadkommer vi bredd och spets? Möjliga åtgärder kan vara: 4.Innovativ tillväxt i skola och näringsliv. behöver, precis som andra länder i framkant, bli bättre på att se kopplingen mellan innovativ tillväxt och satsningar på såväl skola som näringsliv. Vi behöver till exempel säkerställa fortsatt hög digital kompetens ur ett globalt perspektiv, för att kunna ta vara på de möjligheter som öppnar sig. I jämförs digital kompetens med läsning, skriv- ning och matematik. I ses IT-utvecklingen som en del i ett innovationssystem där även skolor ingår. Vi menar att vi även i måste sluta att se på datorer i skolan som enbart pedago- giska hjälpmedel. Våra ungdomar måste få vara kreativa med digi- tala material på samma sätt som de lär sig skriva, måla, rita, sy och göra träfigurer i slöjden – vi bör införa dataslöjd på schemat. På så vis kan intresse väckas för alltifrån slöjd till fysik, men framför allt ger vi våra barn tidiga erfarenheter av att själva kunna skapa pro- dukter och uttrycka sig med hjälp av ny teknik. Och det tror vi är viktiga erfarenheter för att skola generationer av innovatörer, ent- reprenörer och kreatörer som tillsammans bygger vår framtid. Det är en demokratifråga då den som kan också kan välja. 5.Spetskompetens på våra högskolor och i vår forskning. måste fortsätta satsa på teknisk forskning och utbildningar som leder till spetskompetens. Sakernas internet kommer förändra vårt yrkesliv och effektivisera produktionen inom många traditionella industrier. Sakernas internet kommer leda till disruption av bran- scher som fungerat på samma sätt . Vi kommer se sammansmältningen mellan ekosystem som vi tidigare betraktat som helt separata. För detta behövs omfattande teknisk kompe- tens. Men vi behöver också tvärvetenskapligt designtänk som ger unika lösningar även ur estetisk, etisk och samhällelig synvinkel. Vi måste utbilda designers och ingenjörer som förstår hur man skapar åtråvärd såväl som nyttig design, som värnar om konsu- menterna, medborgarna, vårdtagarna och hemägarna, ur en etisk Vi behöver också förstå, förändra och utbilda för för- ändrade affärsmodeller vid våra handelshögskolor. Det nya företa- gandet kommer allt mindre förlita sig på stora bolag där all kom- petens finns inom bolaget och i stället bli nätverksbaserade kon- stellationer finansierade av crowdfunding (et al., 2014). bör därför göra riktade satsningar för att vidareutveckla både utbildning och forskning inom sakernas internet på en bred basis. I beskrivningen av hur det blir att leva med sakernas internet i vårt vardagsliv antydde jag att vår syn på ägande kan förändras. Frågan är om vi i har rätt lagstiftning för att hantera innovationer som delandets ekonomi och crowdfunding? Genomlysning av lagstiftningen kring ägande. Ägande kommer se annorlunda ut när vi kan hyra tjänster i stället för att äga prylarna själva. Det gäller förstås inte endast de saker vi kan köpa utan även de tjänster som stat, kommuner och landsting kommer tillhanda- hålla. För att verkligen förstå hur det här kan påverka vår lagstift- ning, behöver en genomlysning av vad vi kan mena med ägande i en ekonomi där vi delar saker, bor i varandras lägenheter, delar kontor med varandra och sitter på fik när vi arbetar. Kopplat till förändrade affärsmodeller och inre organisation av stat, kommuner och landsting är upphandling. På vilket sätt kan vi se till att stat, kommuner och landsting upphandlar innovativa lösningar? Genomlysning av upphandlingslagen. upphandlar offent- liga verksamheter varor och tjänster till ett värde av cirka 600 mil- jarder kronor vilket motsvarar av BNP. Men bland de företag som haft upphandlingskontrakt angav att ingen innovationsaktivitet genomfördes som del av upphand- lingen enligt analys9. har historiskt sett levt på det som kallats triple-helix-modellen: staten som första köpare av nya innovationer. till och med drivit fram teknisk ut- veckling genom att lägga beställningar på sådant som ännu inte funnits. Men kommuner och landsting har svårt att upphandla de 9 Ur rapport från : ”Innovationsklimatet i – Indikatorer till den nationella innovationsstrategin”, 2014. allra senaste lösningarna och upphandlingslagen reflekterar inte ett mer innovativt förhållningssätt. De sju åtgärder jag föreslår här bör ses som exempel – inte som en uttömmande lista. Det är också viktigt att vi ser agendor för digita- liseringen som en pågående diskussion snarare än något vi åtgärdar en gång för alla. Utvecklingen går så snabbt att det vi föreslår kan vara föråldrat om . Ett sådant agilt förhållningssätt till utveckling och innovation går ju dessvärre på tvärs med hur staten arbetar. Utredningar tillsätts, förankrar sitt arbete, och föränd- ringen därefter är långsam. Kan vi tillsammans finna nya sätt att arbeta i demokratisk anda utan att det blir långsamt tror jag mycket skulle vara vunnet. Det här kapitlet har belyst vad sakernas internet kan komma att betyda för vår vardag. Genom digitaliseringen av våra dagliga prak- tiker, samvaro och underhållning möjliggör vi en sorts professional- isering av det som förut varit lokalt, kulturellt, individuellt och kroppsligt. blir den digitala tekniken kroppslig, intim och aktiv – en förlängning av våra kroppsliga, vardagliga praktiker.