sou · H3B324 · 2015-03-23 00:00:00 — Utredningen ska vidare särskilt bedöma om bestämmelserna i fråga om verkställighet och rättelse av kommunala beslut behöver ändras samt om det finns skäl att införa sanktioner vid utebliven rättelse av upphävda beslut, se avsnitt 15. Utredningen ska slutligen utreda om ordningen med tillkännagivande av kommunala beslut på anslagstavla kan ersättas av eller kompletteras med en ordning där tillkännagivandet sker på elektronisk väg, och i sådana fall före- slå en sådan ordning, se avsnitt 16. I direktiven framgår att när utredningen finner behov av ändringar i kommunallagen ska utredningen lämna författningsförslag. Utred- ningen bör också beakta vikten av att det skapas tillräcklig rätts- praxis inom kommunalrättens område. Hänsyn måste dock tas till om de eventuella förslag som lämnas medför en ökad administra- tion. I sådana fall ska utredningen noga väga förslagen mot dessa konsekvenser. Laglighetsprövning är en gammal företeelse som har sitt ursprung kommunalförordningar genom vilka den kommunala själv- styrelsen infördes. Möjligheten för kommunmedlemmarna att an- föra kommunalbesvär (numera laglighetsprövning) var, utöver den kommunala kompetensen och den kommunala beskattningsrätten, en av tre grundpelare som den kommunala självstyrelsen vilade på. Motiven bakom införandet av laglighetsprövning var att stärka det kommunala självstyret och innebar en inskränkning av statens överprövning av de kommunala besluten. Man ansåg att staten, genom som var överprövningsmyndighet, skulle respektera gränserna för kommunernas självstyre och i så stor utsträckning som var rimlig låta dessa verka däri. Det ansågs fullt rimligt att förhindra att kommunen verkställde vissa, ur statlig synvinkel, fel- aktiga beslut. Det ansågs däremot inte rimligt att tvinga kommu- nen att i stället göra något annat.1 Rätten att överklaga avsåg till en början endast fullmäktigebeslut, men den kom successivt att vidgas till att avse också nämndbeslut. I samband med att bestämmelserna om gemensam nämnd och kom- munalförbund infördes i kommunallagen, kom bestämmelserna om laglighetsprövning att omfatta även beslut av sådana organ. Laglighetsprövning har karaktären av medborgar- kontroll. Beslutanderätten i kommuner och landsting utövas av det genom direkta val utsedda representativa organet. Genom reglerna om laglighetsprövning balanseras fullmäktiges och nämndernas roll såsom bärare av den kommunala självbestämmanderätten gentemot det inflytande som tillkommer staten och kommuninvånarna. Laglighetsprövning har utformats så att den kan verka som en vik- tig länk i upprätthållandet av den kommunala demokratin. Laglig- hetsprövning är i princip inskränkt till beslutets rättsenlighet. Denna prövning skiljer sig från vad som annars gäller för överklagande av förvaltningsbeslut enligt förvaltningslagen eller speciallagstiftning (förvaltningsrättsligt överklagande)2 där prövningen är mer allsidig. I samband med kommunalförordningar lanserades be- greppet kommunmedlem med associationsrättslig förebild. Liksom i näringslivet skulle medlemmens bidragsplikt till kommunen i prin- cip vara bestämmande för vidden av dennes direkta eller indirekta inflytande på de kommunala avgörandena. Detta ledde till att också juridiska personer fick rösträtt och, liksom de fysiska, i förhållande till storleken av sina kommunala bidrag. Även myndig kvinna kunde 1Lundin, revision – en rättslig analys, s. 90. 2I juridisk litteratur brukar begreppet förvaltningsbesvär användas. Rösträtten knöts alltså till den fullgjorda skattskyldig- heten, på landet knuten till jorden och i staden knuten till inkomsten, och var graderad så, att ingen kunde ha mer än en tjugondel av det totala röstetalet enligt röstlängden. I staden gjordes alla med hemvist i staden till kommunmedlemmar, men från början fick bara borgar- na delta i behandlingen av rättigheter och skyldighet som rörde borgarna.3 Anledningen till att endast kommunmedlemmar har möjlighet att överklaga kommunala beslut genom laglighetsprövning kan här- ledas års kommunalförordningar vars huvudsyfte som nämnts var att stärka den kommunala självstyrelsen så den utövas på ett rättsenligt sätt. Lagstiftningen har som mål att skydda endast kommunens medlemmar mot maktmissbruk. Rätten att föra talan i ett kommunalt ärende grundar sig på tanken att en medlem av kommunen har en viss delaktighet i handhavandet av de kommu- nala angelägenheterna vilka mer eller mindre berör kommuninvånar- na i gemen. Den som inte tillhör den kommunala gemenskapen kan inte äga någon därpå grundad rätt att påkalla rättslig prövning av ett kommunalt beslut.4 När det gäller vilka som varit medlemmar och haft talerätt har detta förändrats . hade de som brukade fast egendom medlemskap i kommunen, detta är borttaget. blev juridiska personer kommunalt taxerade och följakt- ligen hade de också möjlighet att överklaga kommunala beslut. En sådan rätt har de nu bara i kommuner och landsting där de äger fast egendom. I en utredning har vidare diskuterats möjligheten att ut- vidga medlemskapsbegreppet till att omfatta även ideella föreningar med säte i kommunen.5 Några ändringar har inte skett i denna del. Vid införandet av den nuvarande kommunallagen ansåg regeringen att kopplingen mellan medlemskap och rätt att överklaga skulle behållas. Om man vill vidga kretsen av klagoberättigade måste man därför överväga en ändring av medlemskapsbegreppet. Regeringen bedömde vidare att det inte fanns skäl att utvidga juridiska per- soners rätt att överklaga eftersom dessa ytterst sällan uppträdde som klagande. Något skäl att särbehandla ideella föreningar ansåg 3Björkman och Riberdahl, Det kommunala förtroendeuppdraget, s. 14 f. 4SOU 1982:41 s. 50. 5SOU 1982:41 s. 98 ff. och s. 306. regeringen inte heller fanns.6 En diskussion har därefter funnits om ägandet av fast egendom som grund för medlemskap ska tas bort. I betänkandet Det kommunala medlemskapet föreslogs att ägande av fast egendom inte längre skulle grunda medlemskap i en kommun eller ett landsting men däremot alltjämt skulle ge rätt att utverka laglighetsprövning.7 Förslaget ledde inte till lagstiftning. Laglighetsprövning kan bara ske på de särskilda grunder som är angivna i kommunallagen, de s.k. prövningsgrunderna.8 Prövnings- grunderna har sitt ursprung kommunalförordningar och var länge i princip oförändrade. I samband med införandet av kommunallag slopades emellertid två av de ursprungliga pröv- ningsgrunderna ”enskild rätt kränkt” och ”vilar på orättvis grund”. När prövningsgrunden ”enskild rätt kränkt” togs bort framträdde laglighetsprövningens funktion som allmän medborgartalan ännu tydligare. Termen laglighetsprövning introducerades i kommunallagen 1991 för att tillgodose en allmän strävan att ta bort ordet besvär ur för- fattningstexterna. 14.3Laglighetsprövning eller förvaltningsrättsligt överklagande? Kommunala beslut kan överklagas antingen genom laglighetspröv- ning eller genom förvaltningsrättsligt överklagande. Föreskrifterna om laglighetsprövning gäller enligt 10 kap. 3 § KL inte om det i lag eller annan författning finns särskilda föreskrifter om överklag- ande. Av förarbetena framgår att innebörden är att en prövning enligt bestämmelserna i 10 kap. KL och förvaltningsrättsligt över- klagande utesluter varandra.9 I den juridiska litteraturen har detta tolkats som att det krävs ett författningsstöd för att laglighets- prövning ska vara utesluten, t.ex. föreskrifter om förvaltnings- rättsligt överklagande eller föreskrifter om att ett beslut inte får överklagas över huvud taget.10 I bl.a. 3 § andra stycket FL finns 1990/91:117 s. 134. 8Utredningen redogör närmare för de nuvarande prövningsgrunderna i avsnitt 14.7. 1990/91:117 s. 224. 10Kaijser och Riberdahl, Kommunallagarna II, s. 591 och m.fl., Kommunallagen med kommentarer och praxis, s. 587. författningsstöd för överklagande. Av bestämmelsen följer att för- valtningsrättsligt överklagande alltid ska tillämpas om det behövs för att tillgodose rätten till domstolsprövning av civila rättigheter eller skyldigheter enligt artikel 6.1 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). I praktiken överklagas beslut fattade enbart med stöd av kom- munallagen genom laglighetsprövning. Beslut fattade med stöd av speciallagstiftning, som inte sällan innefattar myndighetsutövning, överklagas däremot oftast genom förvaltningsrättsligt överklag- ande. Speciallagstiftningen innehåller som nämnts ovan ofta före- skrifter om överklagande, vilket då utesluter laglighetsprövning. Förvaltningsrättsligt överklagande är det normala när beslut rör enskildas rättigheter och skyldigheter t.ex. ekonomiskt bistånd eller bygglov. Laglighetsprövning är främst ett rättsmedel till för att med- borgarna ska kunna kontrollera att den kommunala självstyrelsen utövas på ett rättsenligt sätt, t.ex. att gränserna för den kommunala kompetensen respekteras. Beslut av fullmäktige överklagas huvud- sakligen genom laglighetsprövning, medan beslut av styrelsen och övriga nämnder kan överklagas antingen genom laglighetsprövning eller genom förvaltningsrättsligt överklagande. Det bör noteras att laglighetsprövning inte är en garanti mot felaktiga beslut. Beslut som hade kunnat upphävas av domstol blir bindande för medlemmarna om ingen överklagar dem. Detta är också fallet för beslut som överklagas genom förvaltningsrättsligt överklagande. Till skillnad från ärenden som rör myndighetsutöv- ning mot någon enskild finns dock inget krav på att medlemmarna personligen ska underrättas om innehållet i kommunala beslut som överklagas enligt 10 kap. KL. På många specialreglerade områden finns det någon form av statlig kontroll eller tillsyn. Någon sådan finns dock inte när det gäller den oreglerade kommunalförvaltningen, t.ex. kultur och fritid. Genom laglighetsprövningsinstitutet har emellertid medlemmarna en möjlighet att få besluten prövade. Det är enligt 10 kap. 1 § KL endast kommun- och landstings- medlemmar som har rätt att få lagligheten av kommunens eller beslut prövad genom att överklaga dem hos förvalt- ningsrätten. Även lagligheten av en gemensam nämnds beslut eller ett kommunalförbunds beslut får överklagas av varje medlem i de samverkande kommunerna eller landstingen respektive varje medlem i de kommuner eller landsting som ingår i kommunalförbundet samt av förbundsmedlemmarna själva. Vem som är medlem av en kommun eller ett landsting framgår av 1 kap. 4 § KL. Medlem av en kommun är den som är folkbok- förd eller äger fast egendom i kommunen, eller den som ska betala kommunalskatt där. Medlem av ett landsting är den som är medlem av en kommun inom . Det innebär att förutom fysiska personer kan även juridiska personer, staten och kommunerna vara medlemmar, dock endast genom fastighetsinnehav. Genom fastighets- innehav kan t.ex. en kommun vara medlem i ett landsting till vilket den inte hör. Det är också t.ex. genom fastighetsinnehav möjligt att vara medlem i flera kommuner . Dödsbon, vilka är juri- diska personer, beskattas enligt regler som gäller för fysiska personer. Det innebär att de kan bli kommunalt beskattade och har således möjlighet att överklaga kommunala beslut. Endast den omständigheten att någon är berörd eller på annat sätt har intresse av saken ger alltså inte denne talerätt vid laglig- hetsprövning. Juridiska personer, exempelvis aktiebolag, får därför endast överklaga ett kommunalt beslut om de äger fast egendom i kommunen eller . Samma sak gäller för villaägarfören- ingar, byalag och andra liknande organisationer, som har antagit stadgar för sin verksamhet och som vanligen är att betrakta som juridiska personer. Sådana rättssubjekt äger emellertid för det mesta inte fast egendom i kommunen och har då inte någon klagorätt. Däremot är det inte något som hindrar att en föreningsmedlem, som är kommunmedlem, överklagar ett kommunalt be- slut. Genom en sådan talan kan även andra rättssubjekt som saknar talerätt hävda sina intressen i kommunen. I lagen (1987:439) om inskränkning i rätten att överklaga ute- sluts arbetstagares möjligheter att föra talan om laglighetsprövning enligt 10 kap. KL, när det kommunala beslutet rör en tvistefråga som ska handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbets- tvister. Vad gäller fullföljdsrätten kan bara den som varit klagande i för- valtningsrätten eller kammarrätten överklaga dess beslut, om det gått klaganden emot (10 kap. 14 § första stycket KL). Om förvalt- ningsrätten avslår överklagandet och domen överklagas av en med- lem som inte uppträtt som klagande i förvaltningsrätten ska över- klagandet alltså avvisas. Har däremot förvaltningsrätten eller kammar- rätten upphävt beslutet eller förordnat om verkställighetsförbud (inhibition), får domstolens beslut överklagas av kommunen eller och av deras medlemmar samt, i fråga om beslut av en gemensam nämnd, av nämnden och medlemmarna i de samverk- ande kommunerna och landstingen (10 kap. 14 § andra stycket KL). Har förvaltningsrätten eller kammarrätten undanröjt ett beslut av ett kommunalförbund eller förbjudit att det verkställs, kan dom- stolens beslut överklagas av förbundet, av varje kommun och lands- ting som är medlem i förbundet och av deras medlemmar (10 kap. 14 § tredje stycket KL). Av 10 kap. 2 § KL följer att följande beslut får överklagas 1.beslut av fullmäktige eller den beslutande församlingen i ett kom- munalförbund, 2.beslut av en nämnd eller ett partssammansatt organ, om beslutet inte är av rent förberedande eller rent verkställande art, 3.beslut av förbundsstyrelsen eller en annan nämnd eller ett parts- sammansatt organ i ett kommunalförbund, om beslutet inte är av rent förberedande eller rent verkställande art, samt 4.sådana beslut som revisorerna fattar om sin förvaltning och om jäv. Talan kan alltså föras mot beslut av fullmäktige eller den beslutande församlingen i ett kommunalförbund, av en nämnd, av ett parts- sammansatt organ eller av revisorerna i fråga om deras förvaltning. Nämndernas och revisorernas beslut i jävsfrågor kan dock enligt 6 kap. 24 § och 9 kap. 5 § KL endast överklagas i samband med överklagande av det beslut genom vilket ärendet avgörs. Även be- slut av förbundsstyrelsen, en annan nämnd eller ett partssamman- satt organ i ett kommunalförbund kan överklagas, om beslutet inte är av rent förberedande eller rent verkställande art. Beslut av kom- munala företag eller privata utförare kan inte överklagas genom laglighetsprövning. En grundläggande förutsättning för en laglighetsprövning är alltså att det föreligger ett kommunalt beslut. sammanfattande det på följande vis. Varje produkt av kommunalt beslutsförfarande utgör ett kommunalt beslut och kan överklagas. Det kommunala beslutets innehåll och rättsliga verkningar framstår inte som det primära på samma sätt som i fråga om beslut av statlig förvaltningsmyndighet. Den yttre formen, att beslutet upptagits i ett protokoll, får i stället en avgörande betydelse.11 När det över- klagade beslutet enbart innefattar en opinionsyttring eller annan typ av icke bindande uttalande begränsas prövningen i allmänhet till frågan om beslutet tillkommit i laga ordning eller om det avser ett ämne som faller inom den kommunala kompetensen.12 Att vissa beslut i budgetprocessen får överklagas men endast kan bli föremål för en mycket begränsad domstolsprövning framgår av 10 kap. 8 § andra stycket KL, se avsnitt 14.8. Beslut av andra organ Beslut även av andra kommunala organ än de som räknats upp i 10 kap. 2 § KL torde också i vissa fall kunna överklagas. Avgörande blir organets funktion i beslutsprocessen. I den juridiska littera- turen nämns som exempel fullmäktigeberedningar, som enligt 3 kap. 7 § KL kan inrättas av fullmäktige. Har beredningen tilldelats en egen beslutanderätt i ett visst ärende, får beredningen närmast betraktas som en nämnd, vars beslut är överklagbara om de inte är av rent förberedande eller rent verkställande art.13 11SOU 1982:41 s. 60. Se också RÅ 1969 ref. 52 och RÅ 1975 ref. 102 där fullmäktige rekom- menderat nämnderna att inte köpa varor från visst land eller av viss producent. Se även RÅ 1990 ref. 90 där fullmäktige uttalat sig för att kommunen förklarades som kärnvapenfri zon. 12Dalman m.fl., Kommunallagen med kommentarer och praxis, s. 586 och , Kommunal- rättens grunder, s. 267. 13Bohlin, Kommunalrättens grunder, s. 267 f. och och , Kommunallagen i lydelsen , s. 264. Se också RÅ 2003 ref. 14 som avsåg en s.k. arvodesbered- ning som anförtrotts att självständigt avgöra vissa ärenden. Undantaget för beslut av rent förberedande eller rent verkställande art Av 10 kap. 2 § KL framgår att beslut av rent förberedande eller rent verkställande art inte är överklagbara. Utredningen har i avsnitt 7.4 redogjort för vad som är att anse som sådana beslut och för rele- vanta rättsfall och JO-beslut. Lagstiftaren har med nämnda förbud velat markera att överklagandet bör riktas mot det beslutande organets avgörande och inte mot berednings- och verkställighets- organets åtgärder.14 Det ska alltså inte gå att få grundbeslutet upphävt genom att angripa rena verkställighetsfrågor.15 Reglerna om klagotid och laga kraft skulle med en annan ordning bli över- flödiga.16 Delegationsbeslut anses som nämndbeslut Om en nämnd enligt bestämmelserna i 6 kap. 33 § KL uppdragit åt ett utskott, åt en ledamot eller ersättare eller åt en anställd hos kommunen eller att besluta på nämndens vägnar är be- slutet rättsligt sett inte delegatens utan nämndens. Beslutet är därför också överklagbart. Om någon agerat utan rättsligt stöd, dvs. utan delegation, be- traktas beslutet normalt som en nullitet. Det innebär att beslutet utan vidare är helt verkningslöst och att det inte får verkställas eller på annat sätt tillämpas. Om ärendet rör ett civilrättsligt förhållande kan dock frågan om motpartens goda tro inverka på bedömningen av frågan huruvida ett avtal har kommit till stånd med kom- munen.17 Åtgärder av en tjänsteman som inte innebär att beslut fattats på nämndens vägnar har inte ansetts överklagbara eftersom det då inte finns något kommunalt beslut enligt kommunallagen.18 Om en sådan åtgärd överklagas kommer domstolen avvisa över- klagandet. Vid beslut som obehörigen fattats utan stöd i delegation kan enskild ibland vända sig till nämnden och begära att få beslutet 14Kaijser och Riberdahl, Kommunallagarna II, s. 599. 15Allmän domstol har emellertid i vissa situationer, t.ex. i mål om utdömande av kommunala avgifter, befogenhet att ompröva ett lagakraftvunnet beslut om beslutet är behäftat med all- varligare fel, se , Kommunala befogenheter, s. 63 och 69 ff. 16Lindquist och Losman, Kommunallagen i lydelsen , s. 265. 1990/91:117 s. 223 f. RÅ 1978 Bb 40, RÅ 1994 not 164 och HFD 2011 not 56. omprövat (s.k. rekurs). Om nämnden då fastställer det överklagade beslutet går det att överklaga det beslutet. Finns det ett delegeringsbeslut, men den anställde har över- skridit ramarna för delegeringen, bör detta beslut kunna överklagas under åberopande av att beslutet inte tillkommit i laga ordning.19 Ett beslut ska enligt 10 kap. 4 § KL överklagas skriftligt. I sitt klago- mål ska klaganden ange vilket beslut som överklagas och de om- ständigheter som hen stöder sitt överklagande på. Överklagandet ska ges in till förvaltningsrätten (10 kap. 5 § KL) som har att pröva om överklagandet kommit in i rätt tid. Överklagandet ska ha kommit in till förvaltningsrätten räknat från den dag då det tillkännagavs på kommunens, eller kommunalförbundets anslagstavla att protokollet över beslutet justerats (10 kap. 6 § KL). Vid prövningen av över- klagandet får inte beaktas andra omständigheter än sådana som klaganden har hänvisat till före klagotidens utgång (10 kap. 10 § KL), den s.k. preklusionsfristen. Klaganden själv bestämmer alltså ramen för processen i dessa mål. Om en ansökan eller ett överklagande innehåller en sådan brist att handlingen inte kan läggas till grund för prövning i sak, ska rätten enligt 5 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), FPL, före- lägga sökanden eller klaganden att avhjälpa bristen vid påföljd att dennes talan annars avvisas. Denna bestämmelse är tillämp- lig även när det gäller mål om laglighetsprövning, dock med ett viktigt undantag. Ett föreläggande enligt 5 § FPL får enligt 10 kap. 12 § KL inte gälla sådana brister i skrivelsen med överklagandet som består i att denne inte anger den eller de omständigheter på vilka klaganden stöder sitt överklagande. Föreskriften i 29 § FPL om rätt att utan yrkande besluta till det bättre för enskild ska vidare enligt 10 kap. 12 § KL inte tillämpas. Den s.k. officialprincipen, som kommer till uttryck i 8 § FPL och innebär att domstolen ska se till att målet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver, gäller formellt även i mål om laglighets- 1990/91:117 s. 224. Utgångspunkten torde dock vara att domstolen ska för- hålla sig neutral i förhållande till parterna när det gäller utrednings- ansvaret.20 Dessutom sätter preklusionsfristen gränser för domstolar- nas prövning. Förvaltningsrätten är första instans i mål om laglighetsprövning. Förvaltningsrätten ska enligt 17 a § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar vid behandling av dessa mål som huvudregel bestå av en lagfaren ledamot och två sådana särskilda ledamöter som regeringen förordnat och som ska ha god kännedom om kom- munal verksamhet.21 En kammarrätt ska enligt 13 a § samma lag som huvudregel bestå av tre lagfarna ledamöter och två särskilda ledamöter. Domstolarna får emellertid döma utan de särskilda leda- möterna i mål av enkel beskaffenhet. Förvaltningsrättens dom kan överklagas till kammarrätten, vars dom kan överklagas till HFD. Det krävs prövningstillstånd både till kammarrätten och till HFD (10 kap. 13 § KL och 35 § FPL).22 Laglighetsprövning kan bara ske på de särskilda grunder som är an- givna i 10 kap. 8 § KL. Ett överklagat beslut ska enligt första stycket upphävas om 1.det inte har tillkommit i laga ordning, 2.beslutet hänför sig till något som inte är en angelägenhet för kom- munen eller , 3.det organ som har fattat beslutet har överskridit sina befogen- heter, eller 4.beslutet strider mot lag eller annan författning. 20SOU 1982:41 s. 198 ff. 21Utredningen om fortsatt utveckling av förvaltningsprocessen har i sitt betänkande före- slagit att det ska klargöras att möjligheten att utöka antalet lagfarna ledamöter ska gälla även i mål enligt 10 kap. KL, se SOU 2014:76 s. 249 ff. 22Kravet på prövningstillstånd vid överklagande till HFD infördes , som kammarrätten blev prövningsinstans i dessa mål. Kravet på prövningstillstånd vid överklag- ande till kammarrätten infördes i samband med att länsrätt, numera förvaltningsrätt, blev första instans i dessa mål. Prövningsgrunderna tar sikte på olika aspekter. Den första prövnings- grunden avser felaktigheter i förfarandet när beslutet kom till medan övriga prövningsgrunder framför allt avser felaktigheter i beslutets innehåll. Det är inte nödvändigt att klaganden hänvisar till någon av prövningsgrunderna, utan det avgörande är att denne pekar på omständigheter som visar att beslutet är olagligt enligt någon av prövningsgrunderna. I förarbetena uttalade regeringen att obero- ende av vilken prövningsgrund som klaganden åberopar ska dom- stolen självständigt avgöra vilken grund som kan komma i fråga.23 Den första prövningsgrunden kan röra t.ex. jäv, brister i kun- görelseförfarandet eller underlåtenhet att beakta reglerna om bered- ning och beslutsförhet. Den andra prövningsgrunden avser fall där kommun eller lands- ting överskridit gränserna för den kommunala kompetensen. Som exempel kan nämnas två rättsfall från senare tid.24 I RÅ 2002 ref. 12 fann HFD att namngivning av enskilda vägar fick anses utgöra en angelägenhet av allmänt intresse som har anknytning till kom- munens område och att detta således omfattades av den kommu- nala kompetensen.