sou · H3B371 · 2015-08-04 00:00:00 — när det är möjligt att låta tvångsvården övergå i andra insatser i frivilliga former. Utred- ningen vill också framhålla vikten av att den vård som ges med stöd av LVU utformas så att ett barn eller en ung person som omhän- dertas mot sin egen vilja frivilligt kan medverka till fortsatt vård eller stöd. Det framgår av den nya LVU genom den inledande hän- visningen i 1 kap. 1 § om att insatser inom ska ges i samförstånd enligt bestämmelserna i . Ytterligare en farhåga som utredningen mött är att vård med stöd av LVU bara skulle handla om behandlingar för beteendepro- blem, som i grunden inte kan ”behandlas bort ” eftersom de orsakas av en funktionsnedsättning. Utredningen vill understryka att barn och unga med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar ska få adekvat vård. Det innebär att hänsyn måste tas till de speciella behov som kan uppkomma till följd av funktionsnedsättningen. De behandlingar som kan vara aktuella ska givetvis inte avse funktionsnedsättningen, men de kan möjliggöra för barnet eller den unge att ta emot stöd i frivilliga former genom att få hjälp med att hantera t.ex. aggressivitet eller bristande impulskontroll. Utredningen är medveten om att farhågorna går tillbaka på negativa erfarenheter av den vård som har getts inom ramen för LVU. En reformerad tvångsvård måste därför också innebära ett fortsatt arbete med frågor om innehållet i vården och om kompetens, metodik och organisation. Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet sammar dessa delar av tvångsvården i bl.a. kapitel 15 om samverkan och kapitel 16 om vårdinnehåll av god kvalitet på HVB. Utöver detta ska framhållas att den föreslagna modifieringen av beteenderekvisten ska ses i förhållande till de krav på vården som utredningen föreslår i kapitel 5. Det gäller bl.a. kraven på att vården ska vara av god kvalitet, bedrivas i samverkan med andra berörda samhällsorgan och myndigheter samt vara trygg, säker och ända- målsenlig. 7.11.4Rekvisitet missbruk av beroendeframkallande medel ska även omfatta dopningsmedel Utredningens bedömning: Dopningsmedel ska omfattas av beroendeframkallande medel i den nya lagen. Utredningens förslag: Beteenderekvisitet missbruk av bero- endeframkallande medel ska ersättas av missbruk av alkohol, narkotika, andra beroendeframkallande medel, läkemedel eller dopningsmedel. Som redogjorts för ovan har dopningsmedel inte ansetts vara ett beroendeframkallande medel i LVU:s mening. Däremot kan bruk av anabola steroider omfattas av rekvisitet annat socialt nedbryt- ande beteende. Enligt 8 b § HSL och 5 kap. 9 a § SoL ska kommuner och lands- ting ingå överenskommelser om samarbete i fråga om personer som missbrukar alkohol, narkotika, andra beroendeframkallande medel, läkemedel eller dopningsmedel. I förarbetena anges att personer med behov av missbruks- och beroendevård, som är eller ska bli föremål för bl.a. LVU ska kunna vara sådana grupper. Enligt utred- ningens mening bör den nya LVU terminologiskt anpassas efter dessa bestämmelser. Utredningen föreslår därför att beteende- rekvisitet missbruk av beroendeframkallande medel ska ersättas av missbruk av alkohol, narkotika, andra beroendeframkallande medel, läkemedel eller dopningsmedel. Med alkohol avses sådana drycker som avses i alkohollagen (2010:1622). Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet Med narkotika avses läkemedel och hälsofarliga varor med bero- endeframkallande egenskaper eller euforiserande effekter. Vissa substanser är narkotikaklassade i på grund av internation- ella överenskommelser, andra är narkotikaförklarade av . Den fullständiga definitionen av narkotika finns i 8 § narkotikastrafflagen (1968:64). för en förteckning över de ämnen som är narkotika i , se föreskrifter (LVFS 2011:10) om förteckningar över narkotika. Exempel på andra beroendeframkallande medel är vissa flyktiga lösningsmedel, såsom thinner och lim. Ett beroendeframkallande medel kan också vara sådan vara som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor under förutsättning att en sådan vara är beroendeframkallande. Det kan också dyka upp nya medel som kan vara beroendeframkallande. När det gäller läkemedel och dopningsmedel omfattas alla sådana medel av paragrafen oavsett om de är beroendeframkallande eller inte. Vad som räknas som missbruk måste bestämmas utifrån vilket preparat det rör sig om, hur ofta och hur mycket den unge kon- sumerar och vilken påverkan bruket har på den unges hälsa eller utveckling. Barn och unga etablerar ett missbruk än vuxna och en beroendesituation utvecklas snabbare. Redan i utvecklingen mot en beroendesituation kan det ligga en fara för den unges hälsa och utveckling. 7.11.5Rekvisitet brottslig verksamhet ska behållas Utredningens bedömning: Beteenderekvisitet brottslig verk- samhet ska behållas oförändrat i den nya LVU. Enligt utredningens bedömning finns det inte skäl att föreslå några ändringar avseende rekvisitet brottslig verksamhet. Som redovisats tidigare avses med brottslig verksamhet inte rena bagatellförseelser och inte heller enstaka andra brott som inte är av allvarlig art. Först vid en brottslighet som ger uttryck för en sådan bristande anpass- ning till samhällslivet att det kan sägas föreligga ett vård- och behandlingsbehov kan det bli fråga om vård med stöd av LVU. Enstaka brott kan betraktas som brottslig verksamhet om detta är Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet ett uttryck för en bristande samhällsanpassning. Det som främst avses är dock flera brottsliga gärningar. Utredningen vill under- stryka att brottslig verksamhet kan åberopas även om barnet är och alltså inte straffmyndig. Det handlar i de fallen om att det föreligger flera allvarliga polisanmälningar mot barnet. 7.11.6Vård ska fortsatt kunna beredas den som ännu inte fyllt Utredningens bedömning: Varken av lydelse eller av praxis går det att finna stöd för antagandet att en ung person som upp- visar ett socialt nedbrytande beteende inte ska kunna erhålla vård enligt LVU. Det saknas därför anledning att ändra reglerna i detta hänseende. Vård enligt den nya LVU ska fortsatt kunna beredas den som har fyllt 18 men inte . Sådan vård ska upphöra senast när den unge fyller . Som redovisats tidigare i detta kapitel innehåller artikel 5.1 Europa- konventionen en uttömmande lista om sex kategorier under vilka ett frihetsberövande kan anses vara konventionsenligt. De sex undantagen är: a)när någon är lagligen berövad friheten efter fällande dom av behörig domstol, b)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten, antingen därför att han underlåtit att uppfylla en dom- stols lagligen meddelade föreläggande eller i syfte att säkerställa ett fullgörande av någon i lag föreskriven skyldighet, c)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten för att ställas inför behörig rättslig myndighet såsom skäligen misstänkt för att ha begått ett brott, eller när det skäligen anses nödvändigt att hindra honom från att begå ett brott eller att undkomma efter att ha gjort detta, d)när en underårig genom ett lagligen meddelat beslut är berövad friheten för att undergå skyddsuppfostran eller för att ställas inför behörig rättslig myndighet, Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet e)när någon är lagligen berövad friheten för att förhindra sprid- ning av smittosam sjukdom eller därför att han är psykiskt sjuk, alkoholmissbrukare, missbrukare av droger eller lösdrivare, f)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten för att förhindra att han obehörigen reser in i landet eller som ett led i ett förfarande som rör hans utvisning eller utlämning. LVU är i huvudsak inriktad på omhändertaganden av barn och är då ett tillåtet frihetsberövande enligt punkt 1 d. Under de förut- sättningar som anges i 3 § nuvarande LVU, kan dock även unga som är omhändertas emot sin vilja. Sådan vård får pågå fram tills den unge fyller . Rekvisiten för vård enligt 3 § LVU omfattar missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet och annat socialt nedbrytande beteende. Missbruk omfattas av undantaget i artikel 5.1 e. Brottslig verk- samhet kan åtminstone i vissa fall omfattas av 5.1 a. Annat socialt nedbrytande beteende torde endast kunna omfattas av 5.1 d som avser skyddsuppfostran av underåriga och delvis av 5.1 e vad gäller undantaget för lösdrivare (vagabonderande). Begreppet ”skydds- uppfostran ” är relativt oprecist, men det är uppenbart att det ska vara fråga om ett inslag av skydd. Det andra ledet av begreppet – uppfostran – torde främst ta sikte på att omhändertagandet avser små barn som normalt skulle stått under föräldrars uppfostran och alltså till att samhällsvården tar över det ansvaret . I de situationer som är aktuella inom LVU är just skyddsinslaget det primära, eftersom LVU är en skyddslagstiftning och den vård som ges ska ges i det uttryckliga syftet att vården ska bedrivas så att den inte längre ska behövas. Man kan också uttrycka det så att skyddet ska ges den enskilde så länge det behövs, men inte längre. LVU har dock en yttersta gräns, nämligen när den unge fyller . Någon tvångsvård kan då inte längre beredas, åtminstone inte med stöd av LVU. Kammarrätten i har som redovisats tidigare i detta kapitel i en skrivelse till uppmärksammat att det kan ifrågasättas om vård med stöd av LVU kan beredas personer , utan att den frihetsinskränkning som då sker står i strid med den enskildes rätt till frihet enligt , Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet i varje fall när LVU-vården ges på den grunden att den unge upp- visar ett annat socialt nedbrytande beteende. Som redovisats har näraliggande frågor utretts av Fri- och rättighetskommittén. Just den nu aktualiserade frågan har dock inte uppmärksammats särskilt. Inte heller har utredningen kunnat finna att denna fråga avgjorts i något mål från . De rättsfall som gäller undantaget i 5.1 d är få till antalet och har samtliga avsett unga som varit under . Just frågan om den unges ålder har alltså inte i sig varit i fokus i dessa mål, utan i stället vilket slags behandling som den unge fått. Rättsfallen har alltså siktat in sig på ett annat underförstått moment i artikel 5.1 d, näm- ligen om den unge fått en behandling eller fostran som är avpassad till den enskildes personliga situation. Utredningen anser att undantaget i fråga ger utrymme för bedömningar och tolkning där inte endast frågan om den enskildes ålder kan vara ensam avgörande. Det framgår vidare av Europa- domstolens praxis att frågan om vad som avses med underårig får avgöras i den nationella rätten. I svensk rätt har begreppet under- årig fastställts i FB för de syften som är aktuella där. Lagstiftningar på andra områden har genom hänvisning använt samma begrepp för de syften som är aktuella i de lagstiftningarna. Det kan gälla den enskildes rätt att förfoga över medel, att ingå avtal, att föra talan inför domstol m.m. Just beträffande LVU används dock inte detta begrepp, utan fokus är där att ”den unge ” ska beredas skydd genom olika former av vård. Lagstiftaren har alltså inte stannat vid det begrepp som används i FB – underårig – utan har för just LVU- vård infört ytterligare en åldersgräns, som används för de som är barn men likväl unga. Lagstiftaren har alltså ansett att LVU-vård i vissa särskilda fall är bättre för den som fyllt 18 men inte 21 än att lämnas helt utan skydd som är anpassat till en ung person. Det finns inget avgörande från HFD som specifikt tar upp just frågan om åldersgränsen i LVU. Enligt utredningen verkar det som om varken domstolar eller parter särskilt uppmärksammat att den nationella rätten skulle kunna sättas i fråga ur detta perspektiv. Ett HFD-avgörande från kan dock nämnas. Målet gällde frågan om en ung kvinna uppvisade ett socialt nedbrytande beteende genom att röja sin vistelseort. Hon anförde i HFD att hon insåg att hon inte kunde flytta hem men att det framstod som Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet orimligt att det beteende som finns hos hennes familj också ska medföra att hennes eget beteende anses som socialt nedbrytande. HFD fann att hennes beteende inte var ett sådant socialt ned- brytande beteende som avses i LVU. Inte heller i övrigt kunde vård enligt 3 § LVU beredas henne. Kvinnan i fråga hade fyllt en månad innan HFD avkunnande sin dom. Den omständigheten nämns dock inte särskilt i domen. Mot denna bakgrund kan konstateras att lagstiftaren alltså har byggt in flera åldersgränser i bestämmelserna om LVU-vård. Man kan således säga att den of appreciation som ligger i det oprecisa begreppet underårig fått en flerfacetterad uttolkning i den nationella rätten avseende LVU. Det är därför utredningens sam- manfattande mening att det varken av lydelse eller av praxis går att finna stöd för antagandet att en ung person som uppvisar ett annat socialt nedbrytande beteende inte ska kunna få skydd med stöd av vård enligt LVU. Såvitt utredningen kan se saknas därför anledning att och innan det finns något avgörande från Europa- domstolen som pekar i motsatt riktning, justera reglerna i detta hänseende. Däremot ger stöd för kravet att sådan vård inte får bedrivas i former som inte motsvarar ett rimligt innehåll, dvs. barnet eller den unge ska få en vård som är avpassad till hans eller hennes behov. Sådana krav har utredningen beaktat i sina förslag. 7.11.7Prognosrekvisitet ska vara oförändrat Utredningens bedömning: Prognosrekvisitet ska behållas oför- ändrat i den nya LVU. Som redogjorts för tidigare innebär prognosrekvisitet att det finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. och domstolarna ska således inte bara bedöma tidigare förhållanden i barnets liv utan även bedöma vilken eller vilka risker barnet utsätts för om ett omhändertagande inte görs. För att bedöma risken för en skada som inte inträffat fordras ett antagande om en framtida sannolikhet. Det är givetvis svårt att göra. Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet Utredningen har diskuterat om det är möjligt att gå ifrån risk- bedömningen och i stället precist beskriva vilka förhållanden och vilken allvarlighetsgrad som ska krävas för att vård enligt den nya lagen ska vara tillämplig. Utredningen anser emellertid, liksom den tidigare , att det inte är möjligt. Om avgörandet av om barnet behöver beredas vård inte innehåller en bedömning av framtida risk för skada, finns det en risk för att barnet inte kan omhändertas förrän det visar tecken på att redan vara skadat. Det är inte i linje med tanken på LVU som en social skyddslag för barn och unga. Utredningen anser därför att prognosrekvisitet ska behållas oförändrat i den nya LVU. Det är svårt att göra en prognos om ett enskilt barns risk att utvecklas ogynnsamt eller ta skada. Forskningen talar om sanno- likheter – inte orsakssamband – vilket i sin tur betyder att den inte kan ge någon säker vägledning om vilka individuella barn som kommer att fara illa. Enligt utredningen måste därför riskbedömningen göras utifrån allvarlighetsgraden i det enskilda fallet och en prognosbedömning på gruppnivå. 7.11.8Det ska framgå att lagen kan tillämpas trots att samtycke till vård har lämnats Utredningens bedömning: uttalanden om att det finns ett visst utrymme att tillämpa nuvarande LVU trots ett lämnat samtycke, ska mer explicit framgå av den nya lagen. Utredningens förslag: Nuvarande 1 § tredje stycket LVU ska kompletteras med att vård ska beredas om det finns grundad anledning att anta att behövlig vård inte kan ges barnet eller den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt , av honom eller henne själv. Samtyckeskravet innebär att tvångsvård inte kan bli aktuellt om vårdbehovet kan tillgodoses med parternas samtycke. Som redo- gjorts för ovan kan dock LVU under vissa förutsättningar tillämpas trots samtycke. Enligt 1 § LVU ska vård beredas om det kan antas att behövlig vård inte kan ges med samtycke, dvs. Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet vara så pass tillförlitligt att den behövliga vården kan genomföras. Med stöd av uttalanden av har det ansetts möjligt att tillämpa LVU trots att det finns ett samtycke t.ex. om sam- tycket ges med vissa förbehåll avseende vårdtid eller vårdform samt om vårdnadshavaren befaras ingripa i vården på ett störande sätt så att den behövliga vården inte kan ges. I linje med utredningens uppdrag att göra lagstiftningen tyd- ligare anser utredningen att det mer explicit bör framgå av lag- texten att ett formellt samtycke kan underkännas. Utredningen föreslår därför att nuvarande 1 § tredje stycket LVU ska komplet- teras med att vård ska beredas om det finns grundad anledning att anta att behövlig vård inte kan ges barnet eller den unge med sam- tycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt , av honom eller henne själv. Med tillägget grundad anledning anta markeras på ett tydligare sätt än att och domstolarna måste bedöma om sam- tycket är allvarligt menat och att vården kan genomföras som planerat. Vård enligt lagen ska t.ex. kunna tillämpas om det finns anledning att anta att samtycket kan komma att återkallas. Vård ska även kunna beslutas om samtycket är villkorat, t.ex. att vårdnads- havare endast samtycker till en viss form av placering eller att samtycket endast gäller för en viss tids vård. Vidare ska vård kunna beslutas om vårdnadshavaren kan befaras ingripa i vården på ett för barnet störande sätt så att den behövliga vården inte kan ges. Lagen ska även kunna tillämpas om det krävs för att säkerställa barnets behov av trygghet i placeringen. Det kan t.ex. vara då barnet miss- handlats eller utsatts för annan hotfull eller skrämmande behand- ling. Vidare kan samtycket underkännas i de situationer social- nämnden behöver kunna reglera föräldrarnas umgänge med barnet . 7.12Barn som får vård enligt LVU och är aktuella för utvisning En särskild fråga med koppling till förutsättningarna för vård enligt LVU handlar om vården i förhållande till bestämmelserna i utlän- ningslagen (2005:716, UtlL). Frågan om vård enligt LVU för barn som är aktuella för utvisning eller avvisning är komplex eftersom Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet den berör både barns rätt till skydd men också grund- läggande principer för migrationspolitiken. Det har inte ingått i utredningens uppdrag att se över frågan och utredningen har inte heller haft möjligheter att mer ingående behandla den. – mot bakgrund att det rör ytterst angelägna frågor om skyddet för barn som befinner sig i starkt utsatta situationer – har det ansetts viktigt att ändå något beröra frågan. Ett barn kan omfattas av ett beslut om vård enligt LVU men ha ett lagakraftvunnet beslut om utvisning eller avvisning enligt UtlL. Av 21 a § LVU framgår att ett beslut om vård med stöd av lagen inte hindrar beslut om utvisning eller avvisning enligt UtlL. Ett tidsbegränsat uppehållstillstånd får enligt 5 kap. 12 § UtlL dock beviljas för den som behöver vård enligt LVU. Av förarbetena till den ovan nämnda bestämmelsen i UtlL fram- går bl.a. att det inte är rimligt att överlämna barn till vårdnads- havare som uppenbarligen är ur stånd att ta hand om barnet om barnets liv och hälsa därigenom kan sättas i stor fara. , konstateras det, vore det inte heller rimligt om omhändertagande enligt LVU automatiskt skulle innebära att barnet och dess vård- nadshavare fick stanna i . Därför bör, enligt propositionen, beslut enligt UtlL i princip ta över beslut rörande enskilda som fattats i enlighet med annan lagstiftning, så även när ett barn har omhändertagits enligt LVU.139 Ett beslut om utvisning eller avvisning fattas av . Om överväger att inte bevilja uppehållstillstånd för ett barn som är omhändertaget enligt LVU och dess vård- nadshavare ska socialnämnden, enligt propositionen, höras innan beslut fattas. Nämndens yttrande bör då tillmätas stor vikt. Av pro- positionen kan vidare utläsas att socialnämnden, när ett barn som omfattas av vård enligt LVU ska återvända till sitt hemland, i planeringen av den fortsatta vården kan samarbeta med , de sociala myndigheterna i hemlandet samt fri- villigorganisationer och samfund i både och hemlandet. har i skrivelser till lyft fram behovet av en lagändring för de berörda barnen. Bland annat framhålls att LVU ska ges företräde framför UtlL och att inget barn ska kunna utvisas under pågående samhällsvård, samt att det 1996/97:25. Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet av lagen ska framgå att och migrationsdom- stolarna i sina bedömningar ska ta hänsyn till underlag, psykolog- och läkarutlåtanden och övriga yttranden.140 Vidare har riktats krav på att inget barn ska kunna utvisas under pågående vård enligt LVU eller SoL, och att barnets bästa måste säkerställas och komma i främsta rummet i dessa ärenden. Även barnrättskommittén har i sin granskningsrapport rörande (CRC/C/SWE/CO/5) berört situationen för barn som till följd av missförhållanden i hemmet befinner sig i samhällsvård och som blir aktuella för utvisning. Kommittén rekommenderar den svenska staten att säkra att inget barn utvisas tillsammans med föräldrar som barnet omhändertagits ifrån på grund av misshandel och andra missförhållanden, och att alla beslut rörande dessa barn fattas med utgångspunkt i principen om barnets bästa. har i en studie kartlagt bl.a. erfarenheter och förhållningssätt när det gäller asylsökande barn med beslutad samhällsvård enligt SoL eller LVU. Studien omfattar kommunerna i och län. Enligt studien tycker tillfrågade socialsekreterare generellt att det är svårt att tillgodose asylsökande barns behov i den sociala barnavården. Arbetet innebär svåra dilemman och det saknas kunskap och riktlinjer i social- tjänstens organisation. Det stöd som barnen ges är avhängigt erfarenheter och engagemang hos den enskilde socialsekreteraren eller det lokala . Socialsekreterarna strävar efter att agera utifrån barnets bästa, men ser handlingsutrymmet som begränsat då barnen kan utvisas under pågående vård. Enligt studien kan socialsekreterarna avvakta med ingripanden till dess Migrations- verket fattat beslut om asylansökan, även om situationen bedöms olämplig för barnet. Socialsekreterarna upplever att deras kunskap inte beaktas tillräckligt i hantering av ärendena. Vidare framträder osäkerhet kring hur långt ansvar sträcker sig för asylsökande barn, t.ex. när det gäller förberedande för återvändande.141 En given utgångspunkt för utredningen är att de nu aktuella bar- nen ska tillförsäkras skydd från allvarliga missförhållanden och få tillgång till den vård som kan behövas för att förebygga påtagliga 140UNICEF , skrivelse . 141UNICEF (2013). Förutsättningar för tvångsvård utanför det egna hemmet risker för hälsa och utveckling. Det är viktigt att frågorna kring LVU och de berörda bestämmelserna i ges ökad uppmärk- samhet, och att tillämpningen av bestämmelserna följs fortlöpande. , och har i en gemensam skrift sammanställt information om regelverk och rättsläge när det gäller placerade barn som är eller kan bli aktuella för utvisning. Syftet med informationsskriften är att beskriva vilket ansvar respektive socialnämnden har för barnen samt betona vikten av samverkan.142 Såvitt känt saknas en nationell överblick hur de nu berörda bestämmelserna tillämpas. Det gäller exempelvis i vilken utsträckning socialnämnden faktiskt hörs inför ett övervägande om utvisning eller avvisning, samt hur nämndens yttrande vägs in och påverkar beslutet om utvisning/avvisning kontra tillfälligt uppe- hållstillstånd. Inte heller förefaller det finnas kunskap på nationell nivå om hur den samverkan som förutsätts ske i vårdplaneringen mellan olika parter när ett barn som vårdas enligt LVU blir aktuellt för utvisning de facto äger rum. Utredningen anser mot denna bakgrund att det är angeläget att berörda myndigheter – , och – inom sina respektive ansvarsområden ger dessa frågor ökad uppmärksamhet.