sou · H3B370 · 2015-08-04 00:00:00 — 13 Som huvudort räknas den ort där lärosätets rektor sitter. Vid några lärosäten(, , och ) har två orter räknats som huvudorter. Utvecklingen 1994–2013 län tillsammans, och 15–vardera i län respektive . Antalet kursorter utanför lärosätenas huvudorter har blivit färre . gavs högskoleutbildning på kursorter i 188 kommuner, alltså i 90 fler kommuner än vad fallet var 2013. Det är framför allt de kommuner som hade få hel- årsstudenter som har försvunnit från ”högskolekartan” 2013. I de flesta fall handlar det om distansutbildning med samling på en viss ort. Räknar vi bort distansutbildningar med samling på en viss ort är skillnaden nämligen inte lika stor: 110 kommuner 2003 jämfört med 81 kommuner 2013. Också utbildningsvolymen, mätt i antal helårsstudenter, på orter utanför lärosätenas huvudorter har minskat, från 24 600 till 18 100 helårsstudenter . I vissa kommuner har lärosäten valt att flytta utbildningen från etablerade campus och koncentrera den till lärosätets huvudort. Det gäller för , , och . Att antalet helårsstudenter utanför huvudorterna minskat beror på att utbildningsvolymen vid dessa – och andra medelstora campusorter – i många fall har minskat till förmån för lärosätenas huvudorter. Några medelstora campusorter som däremot har växt är och . 7.6Kurser för fortbildning och vidareutbildning Högskoleutbildning består framför alltav examensinriktad utbildning. Med examensinriktad utbildning avses en lång, sammanhängande utbildning som genomförs i huvudsak av unga människor och oftast på campus. Fortbildning och vidareutbildning består däremot oftast av kortare kurser som genomförs av yrkesverksamma senare i livet. Det är förhållandevis enkelt att identifiera ”examenisinriktad utbildning”. I stort utgör all utbildning i högskolan examens- inriktad utbildning då nästan alla kurser kan ingå i en examen. Programutbildning är tydligt inriktad mot ett slutmål som examen men även fristående kurser bör sluta med en examen. Däremot är fortbildning och vidareutbildning inte en entydig grupp av utbild- ning. Det svenska utbildningsystemet bygger på studentens val och också i denna fråga är det studentens val som avgör om en kurs är fortbildning och vidareutbildning eller ej. Utvecklingen 1994–2013 I en undersökning från framkommer att många av de som har studerat i högskolan återkommer till högskolestudier senare i livet, en eller . Särskilt vanligt är detta bland kvinnor, där nästan hälften i den undersökta popu- lationen återkom till nya studieperioder i högskolan. Bland männen var det en tredjedel.14 Det är alltså tydligt att delar av det reguljära utbildningsutbudet används för återkommande utbildning. Förutom den ordinarie utbildningen är högskolans insatser för fortbildning och vidareutbildning tydligt inom uppdragsutbildning. Uppdragsutbildning innebär att någon beställer en utbildning av en högskola eller ett universitet och bygger på att ett avtal sluts mellan uppdragsgivaren och lärosätet. Uppdragsgivaren kan exempelvis vara ett företag som beställer en skräddarsydd kurs för fortbildning av sina anställda. Uppdragsutbildningen är en utbildningsform vid sidan om den ordinarie högskoleutbildningen och regleras genom en särskild förordning.15 har cirka 7 000 helårs- studenter deltagit i lärosätenas uppdragsutbildning.16 Det finns vissa program på avancerad nivå som utgör vidare- utbildning. Utbildning till barnmorska, specialistsjuksköterska, specialpedagog, speciallärare och psykoterapeut är alla påbyggnads- utbildningar som kräver en tidigare examen. (Se tabell 7.9.) Detta gäller för övrigt också för generella programsom börjar på avancerad nivå (magisterprogram och masterprogram), även om dessa inte naturligt kan klassificeras i termer av fortbildning och vidare- utbildning. 14Högskoleverket (2012a), 12 ff. Avser poänggivande uppdragsutbildning. Utvecklingen 1994–2013 SOU 2015:70 Yrkesexamensprogram som kräver en tidigare examen 60 hp/75 hp* *Beroende på inriktning. Källa: SCB:s universitets- 7.6.1Svårt att definiera kurser för fortbildning och vidareutbildning Det finns egentligen inte någonting annat än studentens eget syfte med utbildningen som avgör om en fristående kurs avser fort- bildning- eller vidareutbildning eller är en del i en längre utbildning. Däremot kan vissa egenskaper hos kursen underlätta att den används i fortbildning eller vidareutbildning. En sådan egenskap är deltidsstudietakt. Om man därtill utesluter de fristående kurser som har en majoritet av unga studenter, kan man få en uppfattning om vilka kurser som används för fortbildning och vidareutbildning, givet hypotesen att studenter som är i huvudsak studerar i högskolan för detta ändamål. Detta är dock ett oprecist mått eftersom även kurser på heltid kan användas för fortbildning och vidareutbildning. förde regeringen en liknande diskussion om hur fortbildning och vidareutbildning i högskolan kan mätas. Även där konstaterades att definitionen av vad som är fortbildning och vidareutbildning grundar sig på individens motiv, men att indikatorer för sådan utbildning kan vara deltidsstudier och studenternas ålder.17 I det nedanstående beskrivs utvecklingen av fristående kurser som faller inom följande kriterier: 1998/99:1, Utgiftsområde 16, s. 98. Utvecklingen 1994–2013 –deltidsstudietakt (av heltid eller mindre). –medianålder 35–65 år 7.6.2Framför allt korta kurser Antalet kurser som går på deltid och där medianåldern bland studenterna är ökade , från 1 600 till 5 100, men har därefter minskat kraftigt, och var 3 2013. Dessa kurser följer i stort sett samma utvecklingskurva som fristående kurser totalt sett, men med en kraftigare ökning . Det innebär att andelen av fristående kurser som är av fortbildnings- och vidareutbildningskaraktär har ökat, från år . I början av perioden bestod kurser av fortbildnings- och vidare- utbildningskaraktär till lika stor del av korta (mindre än 30 hp) som långa (30 hp eller mer) kurser, men när dessa kurser ökade var det antalet korta kurser som ökade. var av dessa kurser korta kurser. Figur 7.76 Antal kurser av fortbildnings- och vidareutbildningskaraktär, 1994–2013 Källa: SCB:s universitets- Utvecklingen 1994–2013 I början av perioden var nästan alla kurser av fortbildnings- och vidareutbildningskaraktär på A–C-nivå/grundnivå, men andelen kurser på D-nivå/avancerad nivå har successivt blivit större. var en tredjedel av kurserna på avancerad nivå. Efter Bologna- reformen och införandet av systemet med grundnivå och avancerad nivå har antalet kurser på grundnivå minskat medan antalet kurser på avancerad nivå har varit i stort sett oförändrat. Utvecklingen av grundnivå och avancerad nivå är därmed samma för den här typen av kurser som för fristående kurser totalt sett. 7.6.3Både campus- och distansutbildning Kurser av fortbildnings- ochvidareutbildningskaraktär finns i ungefär lika stor uträckning på campus som på distans. I början av perioden var dessa kurser vanligare som campusutbildning, men därefter har antalet ökat kraftigare i distansutbildning än i campusutbildning. minskade antalet campuskurser, medan antalet distanskurser minskade först . För både distansutbildning och campus- utbildning gäller att utbildning enligt dessa kriterier framför allt ges i form av korta kurser. Figur 7.77 Antal kurser som ges på deltid och där medianåldern är –65, campus och distans, 1994–2013 Källa: SCB:s universitets- Utvecklingen 1994–2013 Räknat i helårsstudenter har dock utvecklingen av antalet kurser med fortbildnings- och vidareutbildningskaraktär varit betydligt kraft- fullare inom distansutbildning än inom campusutbildning. Medan antalet helårsstudenter i campusutbildning var som högst ökade antalet helårsstudenter i distansutbildning , för att därefter minska. 7.6.4Fortbildning och vidareutbildning inom pedagogik samt hälso- och sjukvård har minskat De flesta kurser inom dessa kriterier ges inom humaniora och konst, vilket inkluderar främmande språk. Inom detta utbildningsområde har heller inte antalet kurser minskat särskilt mycket när den allmänna nedgången för fristående kurser varit (2010–2013). Två utbildningsområden som har vuxit tydligt under 20-års- perioden är pedagogik och lärarutbildning samt hälso- och sjukvård samt social omsorg. Av alla fristående kurser inomdessa två områden utgör kurser av fortbildnings- och vidareutbildningskaraktär en betydande del. var nästan två tredjedelar av de fristående kurserna inom pedagogik och lärarutbildning av fortbildnings- och vidareutbildnings- karaktär, och inom hälso- och sjukvård samt social omsorg var det nästan hälften. Antalet kurser inom dessa två områden har dock minskat kraftigt , detta gäller i synnerhet området pedagogik och lärarutbildning. Utvecklingen 1994–2013 Figur 7.78 Antal kurser som ges på deltid och där medianåldern är –, per utbildningsområde, SUN 1-nivå Anm. är borttagen ur diagrammet Källa: SCB:s universitets- Kurser som erbjuds av universitet och högskolor , dvs. utanför den normala terminsindelningen, har funnits i varierande omfattning. var sommarkurser föremål för särskilda politiska satsningar, vilket resulterade i ett ökat kursutbud. I propositionen Särskilda utbildningssatsningar (prop. 1994/95:100) betonade regeringen att sommarkurser skulle omfatta kurser ur lärosätenas ordinarie utbud och omfatta minst 5 och högst 10 poäng (motsvarande 7,5 respektive 15 högskolepoäng ). gjorde regeringen ytterligare en tillfällig satsning på sommarkurser. Universitet och högskolor tilläts då avräkna full ersättning utifrån antaletregistrerade studenter oavsett prestations- grad, om detta kunde ske inom lärosätets befintliga takbelopp. Utvecklingen 1994–2013 7.7.1Antalet sommarkurser har minskat Uppgifter om antalet sökbara sommarkurser finns . fanns inte någon samlad antagningsstatistik för universitet och högskolor. Antalet sökbara kurser överstiger dock alltid antalet kurser som verkligen ges. Tillförlitliga uppgifter för uppföljning av vilka sommarkurser studenter var registrerade på finns först . Uppgifter om sommarkurser har hämtats från universitets- och högskoleregistret hos SCB. För att särskilja sommarkurser frånövriga kurser har SCB använt sökandeuppgifter från Universitets- och högskolerådet (UHR) över antagningsomgångar för sommarkurser. Mellan 2008 och2011 var antalet sökbarakurser cirka 700 , och antalet sommarkurser somhade registrerade studenter – dvs. som verkligen gavs – var cirka 600 (2009–2011) Därefter har antalet minskat: 550 sökbara kurser 2012 (480 med registrerade studenter), och 440 sökbara kurser 2013 (400 med registrerade studenter). Också antalet helårsstudenter har tydligt minskat . var det 3 000 helårsstudenter på sommarkurser, vilket kan jämföras med då antalet helårsstudenter var 5 300. Studenternas efterfrågan på sommarkurser – mätt i antal behöriga sökande – ökade kraftigt , från cirka 24 000 till cirka 48 000. Därefter har dock studenternas efterfrågan minskat något, och antalet sökande 2013 var cirka 44 000.18 18 UKÄ (2013f). Utvecklingen 1994–2013 Figur 7.79 Antal sommarkurser samt antal helårsstudenter (hst) på sommarkurser, 2009–2013 Källa: SCB:s universitets- utifrån underlag från UHR:s antagningsstatistik. De allra flesta sommarkurser är på grundnivå. har bara ett trettiotal sommarkurser varit på avancerad nivå. Det innebär att 92–av sommarkurserna var på grundnivå. Räknat i helårsstudenter var utbildningsvolymen i än högre grad (97–) på grundnivå. var det 26 lärosäten som gav sommarkurser, vilket innebär att sommarkurser inte ges vid alla lärosäten. Några lärosäten gav enstaka sommarkurser, medan andra gav uppemot 50 kurser. Det är framför allt de traditionella universiteten som ger sommarkurser, och det är ju också där som merparten av de fristående kurserna finns. De fyra nya universiteten gav också relativt många sommarkurser. I gruppen högskolor har utbudet av sommarkurser minskat kraftigt . SOU 2015:70 Utvecklingen 1994–2013 Antal sommarkurser per lärosätesgrupp, 2009–2013 (7 st) (3 st) (4 st) Högskolor (12 st) Källa: SCB:s universitets- utifrån UHR:s antagningsstatistik. Antal helårsstudenter på sommarkurser per lärosätesgrupp, (7 st) (3 st) (4 st) Högskolor (12 st) Källa: SCB:s universitets- utifrån UHR:s antagningsstatistik. 7.7.2Flest kurser inom Humaniora och konst samt Naturvetenskap, matematik och data De flesta sommarkurser ges inom humaniora och konst, följt av naturvetenskap, matematik och data. Inom humaniora och konst ges många av sommarkurserna i underkategorin musik, dans och dramatik samt historia och arkeologi, medan det inom naturvetenskap, matematik och data var många kurser i biologi och biokemi. Det är dock inte dessa underkategorier som har den största utbildnings- volymen (se nedan). Antalet sommarkurser har minskat inom samtliga utbildnings- områden, förutom inom lant-och skogsbruk samt djursjukvård och tjänster, där antalet sommarkurser dock är få. Utvecklingen 1994–2013 Antal sommarkurser per utbildningsområde –2013, SUN Samhällsvet, juridik, Källa: SCB:s universitets- och högskoleregister utifrån UHR:s antagningsstatistik. Om man istället ser till utbildningsvolymen, mätt i helårsstudenter, är naturvetenskap, matematik och data det klart största utbildnings- området , och antalet helårsstudenter har ökat . Det är tillsammans med de små områdena lant- och skogsbruk samt djursjukvård och tjänster det enda utbildningsområde där antalet helårsstudenter på sommarkurser har ökat. Inom utbildnings- området naturvetenskap, matematik och data finns de flesta helårs- studenterna på kurser i matematik samt datavetenskap och system- vetenskap. Det område som har minskat mest är samhällsvetenskap, juridik, handel, administration, där utbildningsvolymen har mer än halverats. Enligt en genomgång av kursplaner för sommarkurser 2012 som () har gjort kan en majoritet av sommarkurserna ingå som en del i den successiva fördjupningen mot generell examen på kandidatnivå, och i vissa fall även som en del i en yrkesexamen. Enligt UKÄ:s kartläggning fanns därtill cirka 40 fortbildnings- kurser riktade mot yrkesaktiva lärare och yrkesaktiva musiker och konstnärer. Inom teknik och naturvetenskap fanns ett tiotal förberedande kurser inom matematik, fysik och kemi. Ett trettiotal kurser var säsongsbetonade – typexemplet var kurser inom biologi med floristik och faunistik. Utvecklingen 1994–2013 Sommarkursutbudet inkluderade även kurser som kan tas , exempelvis projektarbeten som kan inkludera arbetsplats- praktik, fördjupningsuppgifter på avancerad nivå, examensarbeten och arbetsplatsförlagd praktik. Endast en mindre del av utbudet klassificerade UKÄ som renodlade bildningskurser eller allmänna fortbildningskurser.19 7.7.3Många sommarkurser ges på distans och på deltid En stor andel av sommarkurserna ges på distans. Antalet sommar- kurser på campus har långsamt minskat . Antalet sommarkurser på distans har haft en annan utveckling. ökade antalet sommarkurser på distans, men har därefter minskat kraftigt. gavs av sommarkurserna på distans. Antal sommarkurser 2009–2013, campus och distans Källa: SCB:s universitets- utifrån UHR:s antagningsstatistik. Antalet sommarkurser är alltså fler på campus än på distans, men sett till utbildningsvolymen, räknat i antalet helårsstudenter, finns dock denna framför allt på distanskurser. Det genomsnittliga antalet helårsstudenter per sommarkurs är alltså högre i distans- än 19 UKÄ (2013f). Utvecklingen 1994–2013 Även räknat i utbildningsvolym syns dock en kraftig nedgång för distansutbildningen , att jämföra med sommarkurser på campus där utbildningsvolymen har legat på ungefär samma nivå . var antalet helårsstudenter på distans av den totala utbildnings- volymen av sommarkurser. Figur 7.82 Antal helårsstudenter på sommarkurser 2009–2013, campus och distans Källa: SCB:s universitets- utifrån UHR:s antagningsstatistik. Det finns skillnader mellan utbildningsområdena i hur stor andel av sommarkurserna som ges på distans. Flest distanskurser fanns inom humaniora och konst respektive naturvetenskap, matematik och data. Men störst andel sommarkurser på distans fanns inom teknik och tillverkning () och samhällsvetenskap, juridik, handel, administration (är 2013). av sommarkurserna har en poängomfattning om 7,5 hp eller lägre, de allra flesta av dessa omfattar exakt 7,5 hp. Den andra större gruppen är kurser om 15 poäng, som utgör mellan 16–av sommarkurserna. Ungefär hälften av sommarkurserna ges med deltidstudietakt (1– av heltid). Att kursen har deltidsstudietakt är betydligt vanligare bland sommarkurser som ges på distans än bland sommar- kurser som ges på campus. I båda fallen har dock andelen deltids- Utvecklingen 1994–2013 gavs av distanskurserna på deltid, medan detta gällde för av campuskurserna. Mätt i antal helårsstudenter var andelen av kurserna som gavs på deltid av distanskurserna och av campuskurserna. Figur 7.83 Andel av sommarkurser som ges på deltid 2009–2013, campus och distans Kurser med 1–75 procents studietakt Källa: SCB:s universitets- och högskoleregister utifrån UHR:s antagningsstatistik. För en enskild student är det givetvis möjligt att kombinera flera deltidskurser till en sammanlagd heltidsutbildning. Detta är inte undersökt här. 7.7.4Prestationsgraden är lägre på sommarkurser Enligt uppgifter från UKÄ har den genomsnittliga prestations- graden på sommarkurser legat mellan 49–. I beräkningar av prestationsgraden för det ordinarie utbudet framgår att det är stora skillnader i prestationsgrad mellan fristående kurser på campus och fristående kurser på distans. Motsvarande gäller också för sommarkurser, men skillnaderna tycks ha minskat. För sommarkurser på campus var prestationsgraden 2010, men minskade till 2012. Utvecklingen 1994–2013 distans ökade istället prestationsgraden från 2012. Jämfört med det ordinarie utbildningsutbudet var prestations- graden för sommarkurser förvisso lägre, men detta gäller framför allt kurser som ges på campus. Prestationsgraden för fristående kurser på campus inom det ordinarie utbudet var , vilket är högre än för sommarkurser på campus 2010 och 2011. Prestationsgraden för fristående kurser på distans inom det ordinarie utbudet var , vilket är högre än på sommarkurserna 2010 och 2011. Bland sommarkurserna var prestationsgraden högst på campus- kurser inom konstnärligt område (81–åren 2010–2012), följt av campuskurser inom naturvetenskap (62–). Naturvetenskap uppvisar emellertid den lägsta prestationsgraden när studierna sker på distans.20 20 UKÄ (2013f). Personer med högskoleutbildning har genomgående en god arbets- marknad. Generellt är de som har en högskoleutbildning arbetslösa i lägre utsträckning än de som bara har en utbildning från grund- skolan eller gymnasieskolan. Detta gäller oberoende av konjunktur- läge.1 I en rapport från () 2007 framgår också att i allmänhet är överensstämmelsen mellan utbildning och yrke god vad gäller såväl nivå sominriktning.2 Denna bild bekräftas av enkätundersökningar som SCB senare har gjort. I en undersökning av examinerade från högskolan 2006/07 uppgav att de hade arbete som helt eller till viss del var inom rätt verksamhetsområde.3 En annan enkätundersökning som gjordes bland nybörjare 2006/07 visade att av dem som avlagt examen bedömde att deras arbete krävde minst högskoleutbildning på grundnivå.4 Att högskoleutbildning är relativt väl anpassad till arbets- marknaden framkommer också i () uppföljningar av examinerades etablering. Enligt UKÄ hade av samtliga som avlade examen etablerat5 sig på arbetsmarknaden 0,5 till senare, och av dessa hade yrken med krav på högskoleutbildning. I stort sett alla examinerade () hade haft ettjobb under hela eller en del av året. Graden av etablering skiljer sig beroende på utbildning. 1SCB, Arbetskraftsundersökningarna (), grundtabeller 2005–2014. 2SCB(2007), s. 4. 3SCB (2010a), s. 12. 4SCB (2013), webbtabell 20. 5För att räknas som etablerad på arbetsmarknaden krävs att individen inte har varit arbetslös under uppföljningsåret, hade ett förvärvsarbete samt hade en års- inkomst på . med yrkesexamen inom teknik samt vård och medicin hade lättast att etablera sig på arbetsmarknaden. Konjunktursvängningar och besparingar i offentlig sektor har gjort att etableringsgraden varierat , dock olika för olika grupper av utbildade.6 I ett europeiskt perspektiv har svenska studenter en hög etableringsgrad. Enligt har av de svenska studenterna en anställning efter examen, vilket är högre än genomsnittet för EU. Endast i , i och i har en större andel av studenterna en anställning efter examen.7 Europeiska kommissionens målsättning för utbildningssystemen i EU-länderna är att av alla 20–34-åringar som genomgått högre utbildning ska få en anställning senast efter examen, vilket alltså uppnår.8 Från näringslivets håll påpekas dock att det finns brister i matchning mellan utbud och efterfrågan av högre utbildad arbets- kraft på den svenska arbetsmarknaden.9 Enligt en undersökning från uppger privata företag i att det enskilt största hindret för verksamheten är att hitta personal med rätt kompetens.10 Samma bild framkommer i Svenskt näringslivs enkät- undersökningar11 till företag där många företag uppger att de har svårigheter att rekrytera personer med rätt kompetens. Det är dock tydligt att detta till största delen gäller företag som främst rekry- terar gymnasieutbildade. Till viss del gäller det dock också i it- och telekombranschen samt i tjänsteorienterade branscher där företag i hög grad rekryterar personer med högskoleutbildning. Enligt de företag som har svarat på Svenskt näringslivs enkät ligger dock den största svårigheten i att hitta personer med rätt yrkeserfarenhet, därefter personer med rätt utbildning.12 Matchning på den svenska arbetsmarknaden diskuteras i en underlagsrapport till . 6UKÄ (2013c), s. 12 ff. 7Eurostat, online database (edat_lfse_24). Uppgifterna avser personer med examen på ISCED-nivå 5–6 (se bilaga 6), 20–, mättidpunkt 1–efter examen. Detta är ett mått som är lättare att uppfylla än UKÄ:s etableringsmått, bl.a. eftersom det inte innehåller någon inkomstgräns. Det gör att uppgift för är högre än UKÄ:s etableringsmått. 8Europeiska unionens råd (2012). 9Svenskt näringsliv (2013b), s. 2. 10World Bank (2015), s. 6. 11Svenskt näringsliv har genomfört enkätundersökningar till företag sedan slutet av 1990- talet. I enkätundersökningen var svarsfrekvensen . 12Svenskt näringsliv (2014), s. 16 ff. forskning om matchning på den svenska arbetsmarknaden är begränsad, men att det finns tecken på att matchningen har för- sämrats . Det finns studier som pekar på fenomenet överutbildning – att okvalificerade arbeten i allt högre grad innehas av individer med högre utbildning än arbetets krav – men det finns även forskning som pekar på det motsatta.13 Över- och underutbildning kan tillsammans bidra till försämrad match- ning. Dock baseras all den forskning som refereras i rapporten på uppgifter om arbetsmarknaden eller tidigare, dvs. före det att universitets och högskolors ansvar för planering och dimensionering av utbildning hade gett genomslag. Synen på matchning på arbetsmarknaden problematiseras i en rapport från TCO. Där konstateras att problem med överutbildning och bristande matchning mellan utbildning och arbetsmarknad grundar sig på ett statiskt synsätt på individers utbildningsnivå och yrkens kompetenskrav, vilka därmed betraktas som oföränderliga över tid.14 Denna diskussion återfinns också i en rapport från Ratio. Där påpekas att en 100-procentig matchning inte skulle möta arbets- marknadens krav på lite eftersom arbetsmarknaden utvecklas i snabb takt och arbetslivet artikulerar sina behov kort- siktigt. En matchning till för högskoleutbildning skulle därför inte vara eftersträvansvärd.15 8.1Prognoser över arbetsmarknadens utveckling Den svenska arbetsmarknaden har successivt förändrats med alltfler som arbetar inom tjänsteproduktionen och allt färre som arbetar inom jord- och skogsbruk samt industri. Enligt SCB:s bedömningar kommer denna utveckling att fortsätta den närmaste tjugoårsperioden.