sou · H3B352 · 2015-06-05 00:00:00 — Såvitt gäller uppgifter under förundersökningen åberopade åklagaren i samtliga mål, men på delvis olika sätt, bevis- ning för att visa hur uppgifterna kom fram under förhören. I viss mån fick domstolarna därmed kännedom om att inte redan från början lämnade fullständiga uppgifter om hur morden gått till. I de flesta fall bestod bevisningen av vittnesförhör med förhörs- ledaren och i ett fall av förhör med flera olika polismän. Utifrån tingsrätternas redogörelser för utsagorna i domarna är det vår slut- sats att vittnesutsagorna i olika grad gav en bild av att inledande uppgifter var mer korrekta än vad som egent- ligen var fallet. Av utsagorna framgår vidare inte omfattningen av felaktiga uppgifter, att hade vägletts i berättandet och främst fått följdfrågor på just de svar som stämde väl eller att en fråga ofta lämnades därhän så snart ett tillräckligt korrekt svar hade erhållits. Det framgår inte heller att vissa uppgifter tillkommit efter förslag från förhörsledaren, efter förevisande av fotografier eller sedan tidningsartiklar publicerats. Härutöver förmedlades en bild av som mer säker och korrekt än han egentligen var i sitt sätt att vägleda vid vallningar, hitta rätt vid fyndplatser och redogöra för händelseförlopp vid rekonstruktioner. De processrättsliga aspekterna på detta förfarande behandlas nedan i avsnitt 13.3.2. Även ett flertal andra uppgifter från förundersökningarna som i olika grad talade mot som gärningsman tycks inte ha presenterats för domstolarna tillräckligt väl. Som exempel på sådana uppgifter kan nämnas vittnesuppgifter som talade mot att kunde köra bil när vissa av morden begicks, upp- gifter som talade mot att en utpekad medgärningsman hade kunnat närvara vid brottet samt diverse teknisk eller annan utredning som motsade uppgifter eller av andra skäl talade mot att Sammanfattande analys av det granskade materialet var rätt gärningsman. Att åklagaren på detta sätt inte gav domstolarna en fullständig och objektivt rättvisande bild av utredningsresultatet måste anses strida mot åklagarens redovis- ningsplikt under huvudförhandlingen. Vallningarna och rekonstruktionerna presenterades i huvudsak genom uppspelning av redigerade filmer, förevisande av fotografier och genom förhörsuppgifter från förhörsledare och andra poliser. Vid en uppspelning av vallnings- och rekonstruktionsfilmer under en huvudförhandling görs avsteg från viktiga processrättsliga prin- ciper som omedelbarhetsprincipen och principen om bevisomedel- barhet. Detta anses i och för sig kunna accepteras, men innebär å andra sidan att det är av stor vikt att filmerna återger händelse- förloppen på ett rättvisande sätt. I åtminstone ett fall spelades enbart vissa kortare utvalda sekven- ser av rekonstruktionsfilmen upp, med den följden att ett inledande och uppenbart felaktigt rekonstruktionsförlopp inte visades för rätten. I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 13.2.3, är det dessutom vår uppfattning att de redigerade filmerna gav dom- stolarna en delvis felaktig bild av förmåga att väg- leda, peka ut platser och redogöra för händelseförlopp. Att de redigerade filmerna gav en bild som inte i alla avseenden överens- stämde med den korrekta har varit ett avsteg från åklagarens objektivitetsplikt och den däri inbyggda redovisningsskyldigheten. Eftersom tillgång till information från media under utredningarna inte var begränsad genom häktningsrestrik- tioner förde åklagaren bevisning om dels vilka uppgifter som hade förekommit i media, dels i vad mån kunde antas ha tagit del av dessa. Det sistnämnda torde dock inte ha låtit sig göras med någon större säkerhet. Inför flera huvudförhandlingar förordnade domstolarna, efter hemställan från åklagaren, den rådgivande psykologen och/eller den under förundersökningen anlitade rättsläkaren som domstols- sakkunnig. Detta gjordes trots att den rådgivande psykologen och rättsläkaren hade anlitats av åklagaren redan under förundersök- ningsstadiet. Den rådgivande psykologen och en av rättsläkarna anlitades dessutom mer eller mindre genomgående i samtliga ut- redningar. Eftersom det får förutsättas att åklagaren kände till kra- ven på en domstolssakkunnigs opartiskhet borde åklagaren inte ha Sammanfattande analys av det granskade materialet föreslagit dessa som domstolssakkunniga. I vart fall borde han, mot bakgrund av sin objektivitetsplikt, ha upplyst domstolarna om de föreslagna personernas tidigare medverkan i utredningarna. I flera av fallen tycks dock så inte ha skett. Vid samtliga sex domstolsförhandlingar hade tingsrätterna att be- döma mordåtal som innefattade ett flertal ovanliga omständigheter. Åtalen avsåg mord som skett och misstanke mot hade inte funnits förrän han själv erkände brotten. Den bevisning som fanns till stöd för åtalen bestod i princip enbart av jämförelser mellan å ena sidan uppgifter under förhör, rekonstruktioner och vallningar och å andra sidan faktiska fynd eller i övrigt kända omständigheter. I samtliga fall saknades det såväl teknisk bevisning som vittnesbevisning till stöd för åtalen. I hade det dock, i ett område som pekat ut, hittats något som bedömdes vara en benbit från ett barn. argumenterade såväl åklagaren som försvaret för en fällande dom. Med undantag för den sista mordrättegången, där målsägandebiträdet argumenterade för en friande dom, fanns det därför inte någon part med det huvudsakliga intresset att föra fram omständigheter från utredningen eller i övrigt som talade mot att var rätt gärningsman. Tingsrätternas utgångsläge skilde sig således i många avseenden från den vanliga förhandlingssituationen. Inte desto mindre hade respektive tingsrätt att, utifrån de förutsättningar som fanns, be- döma åtalet och meddela en fällande dom enbart om det kunde anses vara ställt utom rimligt tvivel att hade begått den åtalade gärningen. Sammanfattande analys av det granskade materialet Vid vår granskning har vi kunnat se att samtliga tingsrätter i viss mån kom att frångå processrättsliga regler och principer. synes detta ha skett som en följd av målens speciella karaktär. Delvis tycks det även ha skett på grund av person- liga behov och förmåga att berätta. Följden av de processrättsliga avstegen blev att tingsrätterna fick ett sämre underlag för sin bedömning. I vissa avseenden innebar det dessutom att tingsrätterna avsade sig det kontrollsystem som finns inbyggt i processordningen till skydd för den enskilde. Det får förutsättas att tingsrätterna vid sin processledning fat- tade beslut utifrån vad de bedömde som mest ändamålsenligt för de aktuella förhandlingarna. Avstegen från de processrättsliga princi- perna kom dock ofta att ske antingen som en konsekvens av den bevisning åklagaren åberopade eller som en följd av uttryckliga handläggningsönskemål från åklagaren, önskemål som dessutom biträddes av försvaret. Vissa processrättsliga avsteg kom därför möjligen att ske som en följd av en allt för okritisk anpassning till parternas uttryckliga önskemål. Processreglerna är dock huvudsak- ligen indispositiva och ytterst till för att säkerställa den enskildes rättssäkerhet. Bevisningen om och vittnens uppgifter under förundersökningen Två viktiga utgångspunkter vid en huvudförhandling är principen om det bästa bevismaterialet och principen om bevisomedelbarhet. Principen om det bästa bevismaterialet innebär att det bevismedel som medför den säkraste bevisningen ska användas. Principen om bevisomedelbarhet innebär att tilltalade, vittnen och målsäganden ska höras direkt inför rätten. Syftet med principerna är att tillför- säkra att domstolarna får bästa möjliga underlag för sin bedömning av åtalet. Vid de aktuella huvudförhandlingarna skilde sig förhållandena från de som vanligtvis föreligger. Bedömningen av åtalet kunde därför inte ske enbart utifrån de uppgifter som läm- nade under huvudförhandlingarna. Eftersom det saknades tekniska Sammanfattande analys av det granskade materialet bevis och vittnen som band till gärningarna utgjor- des den huvudsakliga bevisningen av kontroller av uppgifter mot faktiska fynd och andra kända omständigheter. hade dock, i enlighet med gällande regler, fått tillgång till förundersökningen i samband med att åtal väcktes. För att kunna ta ställning till uppgifter behövde tingsrätterna därför få kännedom om i vad mån det han berättade vid huvudförhand- lingen skilde sig åt från det han hade berättat redan i ett tidigt skede av utredningen och innan han hade kunde läsa sig till detaljer i förundersökningen. Mot den bakgrunden åberopade åklagaren vid flera av huvudför- handlingarna vittnesförhör med förhörsledaren eller andra polis- män om vad hade berättat under förhör, vallningar och rekonstruktioner. Att på det sättet föra bevisning om vad den tilltalade berättat torde strida mot principerna om bevis- omedelbarhet och det bästa bevismaterialet. Det kan därför anses tveksamt om sådan bevisning ska tillåtas. Ställt mot den särskilda situation som förelåg måste det emellertid anses ha funnits visst fog för förfaringssättet som sådant. Detta eftersom domstolarna be- hövde få kännedom om i vilken utsträckning upp- gifter redan från början överensstämde med faktiska fynd och om- ständigheter. Med facit i hand kom tingsrätternas tillåtande av bevisningen att leda till att de fick en delvis felaktig bild av uppgifter under förundersökningarna, se närmare härom i avsnitt 13.2.5. Det är svårt att lasta tingsrätterna för att de, i den föreliggande situationen, utgick från att de uppgifter som poliserna lämnade under ed var korrekta. Det sätt som materialet presenterades på kom dock att få betydelse för utgången i målen. När en förhandling av något skäl inte är fullt ut kontradiktorisk kan det finnas större anledning än annars för domstolarna att skaffa sig ett bättre under- lag för att kunna göra en egen bedömning. Detta gäller inte minst för mer betydelsefulla uppgifter, så som hur en berättelse uppges ha vuxit fram eller hur avgörande förhörsuppgifter lämnats. Natur- ligtvis är domstolarna beroende av att uppgifter som lämnas under ed är korrekta och de bör vanligtvis även kunna utgå från att så är fallet. När en vittnesberättelse består av vittnets sammanfattande tolkning av ett skeende, och skeendet har stor betydelse för bevis- värderingen, bör dock domstolen se till att få ett gott underlag för Sammanfattande analys av det granskade materialet Om ett vittne exempelvis beskriver ett utpekande, redogör för upprättade skisser eller sammanfattar mer detaljerade förhörsuppgifter från någon annan bör domstolarna själva granska bakgrundsmaterialet till vissa för bevisvärderingen betydelsefulla uppgifter i stället för att enbart förlita sig på vittnets tolkningar. Vid huvudförhandlingen om morden på och tillät tingsrätten åklagaren att lägga fram bevisning om uppgifter under förundersökningarna genom skriftliga sammanställningar, två för varje mordåtal. Dessa sammanställ- ningar bestod dels av vad som uppgavs vara slutliga ståndpunkt i sakfrågan, dels beskrivningar av olika förhörsuppgifter och korta citat ur förhören. Att presentera tidigare förhörsuppgifter genom särskilt upprättade doku- ment och att åberopa dessa som skriftlig bevisning måste, i än högre grad än vad gäller polismännens vittnesmål, stå i strid med framför allt omedelbarhetsprincipen. Sammanställningarna borde därför inte ha tillåtits som bevisning. Däremot hade de kunnat föredras sakframställningsvis. Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten dessutom åklagaren att, i vart fall delvis, höra först efter det att samman- ställningarna hade lästs upp. fick därigenom själv höra utvalda delar av tidigare förhörsuppgifter, något som var olämpligt eftersom det kan ha kommit att påverka hans egna upp- gifter vid huvudförhandlingen. Vid huvudförhandlingen om mordet på tillät tingsrätten åklagaren att föra bevisning om vad vissa vittnen hade berättat genom att olika polismän vittnade om det. Detta trots att det inte kan utläsas att det förelåg hinder mot att höra vittnena direkt inför rätten. Förfarandet strider mot principerna om bevisomedelbarhet och det bästa bevismaterialet och borde därför inte – åtminstone inte om det inte förelåg hinder mot att höra vittnena – ha tillåtits. Genom att tillåta polismännens andra- handsuppgifter som bevisning accepterade tingsrätten också ett sämre underlag för sin bedömning. Åtgärden synes dessutom ha fått till följd att tingsrätten bland annat inte fick kännedom om en tidsdiskrepans mellan uppgifter och uppgifterna från ett vittne. Detta var en uppgift som, om tingsrätten hade känt till den, torde ha fått viss betydelse för tingsrättens bedömning av samstämmigheten mellan vittnets och uppgifter. Sammanfattande analys av det granskade materialet Inför huvudförhandlingarna förordnade samtliga tingsrätter, efter hemställan från åklagaren, en eller flera domstolssakkunniga. Samt- liga dessa hade i olika grad varit anlitade redan under förundersök- ningarna och i de flesta fall även avgett utlåtanden till åklagaren. I enlighet med vad som framgår av avsnitt 3.2.4 ska dock en dom- stolssakkunnig vara ojävig. Den som på en parts begäran redan under förundersökningen har avgett ett sakkunnigutlåtande bör därför endast undantagsvis kunna förordnas som domstolssak- kunnig. Mot bakgrund härav borde samtliga domstolssakkunniga i målen i stället ha hörts som partssakkunniga. Jävsproblematiken var särskilt påtaglig för den rådgivande psykologen som förordna- des som domstolssakkunnig vid fyra tillfällen, men även för den återkommande anlitade rättsläkaren som förordnades som dom- stolssakkunnig . I ett par av målen informerade åklagaren tingsrätterna om per- sonernas tidigare medverkan vid förundersökningen. I dessa fall borde tingsrätterna, med hänvisning till jävsreglerna, ha avslagit åklagarens begäran. Så borde dessutom ha skett även i övriga fall. Domstolarna har en skyldighet att se till att reglerna om förfaran- det i rättegången följs och skulle därför, innan förordnandena be- slutades, närmare ha undersökt och tagit ställning till lämpligheten i förordnandena, bland annat med beaktande av jävsreglerna. Härutöver har vi noterat andra brister i samband med förord- nandena av de domstolssakkunniga, även om dessa i sig inte torde ha fått någon direkt inverkan på domstolarnas bedömningsunder- lag: dels angav ingen av tingsrätterna tillräckligt noggrant vad den sakkunnige skulle uttala sig om i utlåtandet, dels avslog en av tings- rätterna målsägandebiträdets begäran om ett skriftligt utlåtande från den rådgivande psykologen efter att denne förordnats som domstolssakkunnig. Som skäl för beslutet angavs enbart att det inte framkommit skäl som motiverade att ett skriftligt utlåtande in- hämtades. Detta trots att det för en privat domstolssakkunnig föreligger en presumtion för att så ska ske och att särskilda skäl för ett skriftligt utlåtande därför inte ska krävas. Sammanfattande analys av det granskade materialet Ingen av tingsrätterna förordnade om en ny rättspsykiatrisk under- sökning inför bedömningen i påföljdsfrågan. Här bortser vi från den externa rättspsykiatriska bedömningen av som gjordes under förundersökningen i . I stället valde tingsrätterna att inhämta ett yttrande från chefsöver- läkaren vid Säters sjukhus. Ett sådant förfarande är möjligt när den misstänkte redan genomgår rättspsykiatrisk vård, vilket gjorde. Den senaste rättspsykiatriska undersökningen var dock och hade genomförts efter att hade bedömts skyldig för grovt rån, mordbrand, grovt bedrägeri och grov stöld. (Sedermera ogillade hovrätten åtalen för mordbrand och grovt bedrägeri.) Den brottslighet som var aktuell avsåg brutala mord och var således av en annan, och betydligt mer allvarlig, art. Härutöver på- stods morden ha en nära koppling till psykiska hälsa, vilket i sig hade kunnat utgöra skäl för att låta honom genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. Ett rättspsykiatriskt utlåtande bör dessutom vara aktuellt eftersom psykiska tillstånd kan förändras. Redan vid den första huvudförhandlingen hade det förflutit den rätts- psykiatriska undersökningen genomfördes. Vid den sista huvud- förhandlingen låg den rättspsykiatriska undersökningen så långt som . Mot bakgrund av nu angivna skäl anser vi sammantaget att det hade funnits god anledning för tingsrätterna att låta genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. Särskilt angeläget borde detta ha varit inför efter- som den av åklagaren åberopade externa rättspsykiatriska bedöm- ningen indikerade att det fanns ett sådant behov. Det kan inte heller uteslutas att en ny rättspsykiatrisk bedömning hade gett en mer nyanserad bild av de psykologiska förklaringsmodeller som gavs till berättande och till hans motiv för att begå mord. Sammanfattande analys av det granskade materialet Som vi tidigare konstaterat var förutsättningarna i målen i många avseenden annorlunda än vad som normalt är fallet och tingsrätter- nas utgångsläge därför både ovanligt och svårt. Åklagarens sätt att presentera utredningarna på innebar dessutom att åtalen kunde upplevas som mer välunderbyggda än vad utredningarna, utifrån ett mer objektivt förhållningssätt, egentligen utvisade. Vår bedömning är dock att tingsrätterna i sin bevisprövning tycks ha tagit allt för stor hänsyn till målens speciella karaktär. Tingsrätterna verkar inte heller ha förhållit sig tillräckligt kritiska till vare sig utredningarnas fullständighet eller bevisningens styrka. En domstol ska, som en del av bevisprövningen, ta ställning till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad har kontrollerats mot kända fakta och om utredningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare utredning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärningspåståendet. Häri- genom prövas utredningens fullständighet, det vill säga om utred- ningen är tillräckligt robust. Det får antas att tingsrätterna gjorde en sådan prövning, men hur de resonerade framgår inte av domarna. Ingen av tingsrätterna förde heller något resonemang om vilken betydelse det kunde anses ha att rättegångarna, med ett undantag, inte var kontradiktoriska. Huruvida utredningarnas fullständighet kunde ha påverkats av det faktum att det inte fanns någon part som hade som huvudsakligt intresse att utredningar vidtogs till utvisande av oskuld tycks inte särskilt ha beaktats. Vår uppfattning är att samtliga utredningar hade brister i olika grad. Bristerna var konsekvenser av att hade förflutit sedan gärningstillfället, vilket medförde svårigheter i ut- redningsarbetets bedrivande. Även sådana brister ska dock gå ut över åtalet och inte innebära att kraven på bevisningen sänks. I samtliga fall torde en mer noggrann analys ha lett till slutsatsen att det fanns en risk för att eventuell ytterligare utredning eller nya fynd skulle kunna väcka tvivel om riktigheten i gärningspåståendet. I utredningarna om och hade kropparna inte återfunnits och det fanns inte heller några tekniska spår som indikerade att dessa offer ens bragts om livet. I hade dessutom en annan person tidi- gare dömts för bortförandet, även om hovrätten sedan ogillat Sammanfattande analys av det granskade materialet I hade offret återfunnits död, men utan att det kunnat klarläggas att han hade varit utsatt för brott eftersom dödsorsaken inte kunde fastställas. I samtliga mål saknades det en detaljerad och säker kartläggning av livsföring och förehavanden som utvisade att han inte hade varit förhindrad att vara på plats vid de aktuella tid- punkterna. I de fall han hade uppgett att han själv kört bil till platsen fanns det inte heller någon utredning som med säkerhet kunde visa att han haft tillgång till en sådan bil som han angett att han kört. I fyra fall berättade om medgärningsmän som på olika sätt hade varit delaktiga i brotten. En av dem var avliden, varför det saknades möjlighet att ta reda på dennes inställning till anklagelserna. Av naturliga skäl blev det därmed även svårare att i övrigt utreda dennes eventuella delaktighet, något som avspeglade sig i utredningsresultatet. De övriga två påstådda medgärnings- männen nekade i förhör till gärningspåståendena. Trots den bety- delse som deras versioner borde ha haft för bedömningen av åtalen hördes ingen av dem vid huvudförhandlingarna. De vallnings- och rekonstruktionsfilmer som visades för rätten var redigerade och utvisade inte åtgärderna i sin helhet. Flera avgö- rande moment, som när uppgavs ha pekat ut olika platser eller visat rätt väg, saknades på filmerna. ageranden beskrevs i stället enbart av en speakerröst. Hur det egent- ligen hade gått till kunde tingsrätterna därför inte med säkerhet veta. Att det fanns brister i utredningarna uppmärksammades vid på det sättet att tingsrätten, på eget initiativ, beslutade att höra ett vittne om dennes iakttagelser. Tingsrätten tog även upp frågan om behovet av att höra med- gärningsmannen, men valde att inte gå vidare med saken sedan såväl åklagaren som försvaret förklarade att de inte ansåg det behövligt. I övrigt valde ingen av tingsrätterna att utnyttja möjligheten att självmant inhämta bevisning eller förelägga åklagaren att komplet- tera utredningen. Sådana åtgärder hade dock i vissa avseenden kun- nat vara befogade och exempelvis inneburit att de påstådda med- gärningsmännen hördes eller att vallnings- och rekonstruktions- filmerna visades i ett mer oredigerat skick. Å andra sidan hade åtgärderna riskerat att bli till nackdel för . Domstolarnas ansvar för utredningens fullständighet ansågs uttunnat och den rådande uppfattningen var att Sammanfattande analys av det granskade materialet parterna som huvudregel själva skulle stå för utredningen. Att tingsrätterna inte vidtog några, eller endast få, åtgärder för att komplettera bevisningen ligger därför helt i linje med det. Denna uppfattning är än mer utbredd , framför allt mot bakgrund av den risk som finns för att ett inhämtat bevis blir till nackdel för den tilltalade. När utredningsbrister inte kompletteras av domstolen ska bristerna i stället gå ut över åtalet. I de avgöranden vi har granskat är det tveksamt om så kom att bli fallet, och i vart fall redo- visade tingsrätterna i sina domskäl inte på vilket sätt bristerna hade beaktats och bedömts. När det gäller värderingen av den framlagda bevisningen anser vi att tingsrätterna genomgående inte ställde tillräckligt höga krav på vilken bevisning som bör krävas för att kunna döma någon för mord. I samtliga fall saknades det teknisk bevisning och vittnen till stöd för erkännandena. I två av fallen saknades det till och med en kropp. De bevis som fanns utöver erkännandena bestod i huvudsak av kontroller av uppgifter mot kända omständig- heter och faktiska fynd. Denna bevisning synes av tingsrätterna ha tillmäts väl stor betydelse och värderats allt för högt. Vår samman- tagna bedömning är att tingsrätterna i allt för hög grad kom att förlita sig på erkännande. I flera avseenden anlade tingsrätterna inte heller ett tillräckligt kritiskt och analyserande förhållningssätt till de bevis som presen- terades. När det gäller vallnings- och rekonstruktionsfilmerna finns det enbart få resonemang i domarna om i vad mån filmerna faktiskt utvisade det som påstods. Det förefaller inte heller som att de muntliga uppgifterna från speakerrösten tillmättes lägre bevisvärde än sådant som faktiskt syntes på filmerna. Utlåtanden från parts- eller domstolssakkunniga synes i allt för hög grad ha godtagits utan att slutsatser, angivna grunder eller be- dömningsunderlag självständigt analyserades och värderades av tingsrätterna. Resonemang hade kunnat föras om vilken betydelse man kunde tillmäta sakkunnigutlåtandena om att ansågs tala sanning eller hur man bedömde utförandet och slutsat- serna i de test av pressmaterial som den rådgivande psykologen lade fram, se avsnitt 10.6.5 och 11.6.5. Även det faktum att rättsläkarna utgick från ett begränsat förhörsunderlag när de upprättande ut- låtandena hade kunnat beaktas vid bedömningen av slutsatserna. Sammanfattande analys av det granskade materialet