prot · H20988 · 2015-04-17 00:00:00 — Det handlar mer om att den export som ska ske från ska stötta länder där demokratin har kommit långt och där det kanske finns en möjlig exportmarknad eller inte. Jag tror mer på det som näringsministern sa. Det måste finnas andra parametrar som tillkommer. Det måste först och främst finnas en marknad att förhålla sig till. Det måste göras en affärskalkyl. Det måste finnas ett utrymme för företagen att göra affärer. Detta sagt utan att på det viset förringa kravet på mänskliga rättigheter. Det handlar om att kritisera regimer och affärspartner, kritisera brist på fackliga rättigheter och kritisera om det är en bristande demokratiutveckling. Allt i det paketet måste hänga ihop. Man kan inte bara med något slags emfas gå in och ha export till marknader där det kanske eller kanske inte blir affärer. Det måste ändå byggas på något slags kritisk affärsanalys. Jag vill ställa en fråga till . nämnde som exempel och . Hur menar du att vi skulle ha de absolut bästa exportförutsättningarna där just ? Andra har kanske dragit andra slutsatser. är ett bra land. Vi har jättebra historiska traditioner med . Det har jag all respekt för. Men vi har heller inte så stort handelsutbyte med . Så är det. Det är bara fakta. Det kan säkert bli större. Det finns säkert goda förutsättningar att få det ännu större. Vi har många kulturella gemensamma intressen eftersom vi har mycket samtal med . Men det är heller inte så i verkligheten att vi har särskilt mycket affärsutbyte med dem. har vi större exportmarknader på andra håll med diktaturer som fungerar bra. Det har vi utan att vi på något vis drar udden ur att vi fortsätter att kritisera bristen på demokratisk utveckling, bristen på mänskliga rättigheter, och så vidare. Man kan inte vända skutan så snabbt som jag tycker att ändå framhärdar i. Till syvende och sist har vi haft en ny samarbetsregering som har arbetat . Den har aktivt försökt att skapa en ny näringspolitisk plattform att stå på. Det handlar om att skapa en ny exportpolitik som successivt kommer att förändra en del av det tidigare stått för. Vi har inte sett effekterna av det hela. Vi fortsätter ändå att kritisera bristen på mänskliga rättigheter som vi försöker främja det som också var inne på i början. Vi måste ha en bra exportindustri för att säkra goda inkomster till för att kunna säkra jobb även i . Min fråga är: Är det bra att göra allting i det tempo som önskar? Eller kan man ta det stegvis och utvärdera för att kunna göra de bästa affärerna som man kopplar ihop det med kritik mot brist på demokratiutveckling och mänskliga rättigheter? 111 Närings- och innovationsminister (S): Jag börjar med att svara på frågan om globala ramavtal. Det är en form av globala avtal som är spännande och bra. De sätter framför allt press på företagen att granskas. De tvingas in i en öppen redovisning av hur de agerar. Det sätter också en press från marknaden om de inte klarar av att upprätta det. Det skapar också partförhållanden som är bra. Det är självklart bra, och självklart agerar regeringen även om vi inte brukar lägga oss i vad arbetsmarknadens parter gör. Det är en av de saker som inte minst statsministern kontinuerligt talar om i internationella sammanhang. Han kallar det för en global deal som handlar om att ta upp de arbetsrättsliga frågorna på internationell nivå och se till att fackliga rättigheter också blir en del av de mänskliga rättigheterna på ett tydligare sätt än . Anledningen till att jag talade om handelshinder och handel i bredare bemärkelse i början var därför att själv hänvisade till att jag var slarvig som sa att handel hade betydelse för öppenhet och mänskliga rättigheter. Det var själva kritiken mot mig, som jag uppfattade det. Jag försökte förklara att vi ser en utveckling med protektionism där handel trycks tillbaka. De länder som drabbas hårdast av detta är de fattigaste länderna i världen. I mitt förra inlägg försökte jag säga att det inte per automatik är så att bara för att man har handel och utbyte med ett land blir det landet automatiskt demokratiskt. Det tror inte heller jag. Men med en sådan relation finns det möjligheter att påverka på ett annat sätt inte bara diplomatiskt via ambassadörer och de diplomatiska kanalerna. Jag menar att svenska företag ofta påverkar genom sitt agerande. Det gör de . Vi har sett skrämmande exempel på företag, också svenska, som har betett sig illa internationellt. Jag skulle vilja hävda att svenska företag ofta har en liten annan syn på jämställdhet och relationer till fackliga parter än vad många internationella företag har, men så är det . Därför tycker vi att vi ska gå vidare med FN:s principer för hållbart företagande. Det blir ett sätt att ställa krav på svenska företag som agerar utomlands att också jobba för mänskliga rättigheter både i och internationellt. Det är ett sätt att ta det vidare. När det gäller PGU är vi tydliga med att det är en del av det uppdrag som EKN nu får att få in det. Vi förtydligar redan styrdokumenten där. Det blir lite lustigt när man funderar på vad egentligen säger när det gäller EKN. Är det sämre att handla med länder som inte är fullt ut demokratiska? Det är egentligen det jag hör. Vi skulle behöva ägna mer tid att göra någonting någon annanstans än i länder som inte är demokratier. Du har säkert en annan syn och menar att handel och öppenhet inte är viktigt för att öppna kanaler in i länder som inte riktigt är demokratiska. Jag tycker att det finns ett värde i de förbindelserna, om inte FN eller EU fattat beslut om att vi ska bojkotta det landet. Det är en helt annan fråga. Det har hänt tid efter annan att det har blivit så. Det gäller att vi förstår varför det är lite komplicerat. EKN gör per definition affärer där marknaden inte vill eller kan ta risk. Det är därför vi har en exportkreditnämnd. Det är för att garantera risk och affärer. Det betyder att dess verksamhet framför allt kommer att finnas i länder där det är problem. EKN:s verksamhet riktar sig inte i första hand till andra länder. Vid finanskrisen nu senast fick EKN en annan roll. Då var hela finansiella systemet i i gungning. Då blev det en annan roll. Men dess affärer är större i de länder där det är svårt att garantera privat kapital. Det är själva poängen med EKN:s verksamhet. Därav får den en tonvikt på länder som kanske inte fullt ut respekterar till exempel alla demokratiska och mänskliga rättigheter. Men precis som säger är det tydligt att det är en organisation som har utvecklats. Den har en kontinuerlig dialog också med civilsamhället där de funderar på: Hur kan de bli bättre, öppnare och mer transparenta i sina redovisningar? 112 HANS (V): Jag var tydlig i mitt första inlägg. Handel kan bidra och har vid många tillfällen bidragit till ökad respekt för mänskliga rättigheter. Men om den ska göra det beror det på vem vi handlar med, hur vi handlar och med vilka varor. Vi kan ta som ett konkret exempel. Det svenska företag som exporterar mest till är som exporterar pellets till . Jag tror inte att någon har några synpunkter på att man har den exporten. Men det är ganska stor skillnad mellan att exportera pellets och att exportera övervakningssystem, som har gjort tidigare. Där har man tydligt sett hur olika varor har olika effekt och bidrar på olika sätt. Det är välkommet att handelsministern nu ändå börjar problematisera och se att handel inte är svartvitt. Det kan ibland bidra till mänskliga rättigheter och ibland inte. Denna problematisering har vi inte sett i de debattartiklar som har skrivits där man lanserar sin exportstrategi, till exempel. Jag ställer mig lite frågande och blir lite oroad över regeringens handelspolitik också när jag lyssnar till . Länder som , och beskrivs som länder där det eventuellt skulle kunna finnas en marknad för . Det är länder där många stora svenska företag har varit närvarande , och där vi ser att andra länder genom en aktiv exportstrategi är närvarande och ökar sin handel. Det kanske inte är så konstigt att inte har så omfattande handel med , eller . Vi har ju i stället valt att prioritera diktaturer på i vårt exportfrämjande, inte minst med en borgerlig regering. Vi hade en diskussion tidigare här om hur det såg ut vi hade en borgerlig regering. Det var oftast en handelspolitik helt frikopplad från mänskliga rättigheter. Jag hade nog förväntat mig en tydligare omsvängning och tydligare fokus på kvinnors rättigheter och på löntagares rättigheter med en ny regering. Vi hörde här tidigare tala om att det inte bara handlar om att ändra inriktningen på exportfrämjandet, utan att det handlar om att öka tempot. Om det är utgångspunkten för den här regeringen jämfört med den handelspolitik som fördes tror jag att vi kommer att behöva återkomma till fler debatter i kammaren. 113 (S): Jag var i , . Det var en jättebra resa; det måste jag säga. Jag lärde mig fantastiskt mycket, och jag tog del av de historiska referenser som vi har tillsammans med . Men faktum kvarstår: Vi har inte så mycket handelsutbyte med . Det är bara så. Vi skulle behöva ha mer. Jag har inga problem med det – principiellt har jag absolut inte några problem med det. Men det är inte så. Det finns många länder som vi har mycket större handelsutbyte med. Det kan ha med logistik att göra, det kan finnas marknader som ligger närmare för och så vidare. Ett perspektiv som glöms bort i sammanhanget är att de företag som vill exportera gör en kritisk affärsanalys. De tar sig tid att fundera på vart de kan exportera och var de kan få intäkter ifrån. Det tycker inte jag är en politisk prioritering i första hand. Jag tycker att det är någonstans som grunden måste börja byggas. Sedan kan man, via EKN och så vidare, göra olika prioriteringar. Men jag tycker inte heller att vi ska börja tvinga företag att söka sig till marknader där det kanske finns stora affärsrisker. Det kan vara brister på logistik, det kanske inte finns tillräckliga struktursatsningar och så vidare. Den utgångspunkten har inte riktigt berörts , och jag skulle tycka att det vore viktigt att ta med den i hela den pågående processen. Jag tackar dig, , för att du ställer denna interpellation. Det visar att vi tillsammans kan bygga en långsiktig samsyn i hur vi ska skapa bra affärer för svensk exportmarknad som både tar hänsyn till och avstamp i PGU och även ger ett utrymme för respekt för mänskliga rättigheter, goda affärsrelationer, hållbart företagande, bra fackliga rättigheter och så vidare. Jag tycker att det har varit en bra och intressant interpellationsdebatt. Den bådar gott . 114 Närings- och innovationsminister (S): Jag vill bara rätta en sak. Det här med att öka tempot gäller i relation till vår egen exportstrategi, som jag diskuterade med . De frågade om vi hade ändrat vår exportstrategi efter diskussionen om . Då sa jag: Nej, men vi har ökat tempot i våra ansträngningar att satsa ännu mer på export. Det var alltså inte i förhållande till den borgerliga regeringen. Det som är skillnaden mellan den borgerliga regeringen och när det gäller de här frågorna handlar om FN:s vägledande principer för mänskliga rättigheter och hållbart företagande, där nu med vårt sätt att jobba kommer att bli det femte landet i världen som tillämpar principerna. Jag har som ambition att vi ska återkomma med en skrivelse till om hållbart företagande där det handlar just om jämställdhet, mänskliga rättigheter och de aspekter som har tagit upp i interpellationsdebatten. Det är klart att det är en väldig skillnad. Den borgerliga regeringen ville inte blanda in frågor om mänskliga rättigheter. De sa att det var någonting helt annat, medan vi säger att för att ha en exportstrategi också på svåra marknader måste det finnas en koppling mellan mänskliga rättigheter och handel. Då måste företagen också få hjälp att agera på de marknaderna. När man utformar en exportstrategi kan man inte göra det bara i ett politiskt perspektiv. Man måste göra som tog upp: Vi gör exportstrategin tillsammans med svenskt näringsliv. Det är de som vet vilka möjliga affärer som finns på gång. Var har de intresse av att jobba? Vi tittar också på de tillväxtmöjligheter som finns globalt sett. Var har vi störst möjlighet att växa? Ett antal länder, inte minst i , har fantastiska tillväxttal om man tittar . Men deras ekonomier är otroligt små. Om man dessutom jämför med hur svenska produkter och tjänster ser ut märker man att de ofta matchar lite dåligt. Det finns inte köpkraft för att kunna handla svenska produkter och tjänster på det sättet. Betyder det att ska välja bort som en framtida exportmarknad? Nej, vi ska fortsätta att jobba där. Men de kontakter vi har och de prioriteringar vi gör måste vi göra där vi ser att vi har möjlighet att också göra affärer som kan leda till en ökad export. Överläggningen var härmed avslutad. § 18 Svar på interpellation 2014/15:202 om akuta brister i kunskap om geriatrisk klinisk farmakologi 115 Statsrådet (S): Finn har frågat mig om jag inser orimligheten i att det fortfarande efter snart ett decenniums agerande även i knappt har hänt något alls kring det omfattande problem som felmedicinering av äldre utgör för såväl de drabbade som för samhället. Han har också frågat mig vad jag i så fall är beredd att göra från regeringens sida för att situationen ska kunna avhjälpas så skyndsamt som möjligt vid sidan av de åtgärder som sjukvården och myndigheterna har aviserat men som uppenbarligen inte är tillräckliga med mindre än att staten tar sitt ansvar. Det finns fler och fler möjligheter att behandla och bota sjukdomar med läkemedel. Det är i grunden positivt. Emellertid kan samtidig användning av flera olika läkemedel innebära risker, framför allt för äldre som på grund av kroppsliga förändringar kan ha en ökad känslighet för läkemedel. Felmedicinering av olika slag drabbar enskilda patienter hårt. Eftersom problemen med läkemedelsorsakad sjuklighet hos äldre är komplexa har olika åtgärder för att förebygga och avhjälpa detta satts in på flera områden. I den nationella äldresamordnarens slutrapport framgår att minskade användningen av olämpliga läkemedel för äldre, läkemedel mot psykos som förskrivs till personer som inte har psykos samt antiinflammatoriska läkemedel. De olämpliga läkemedlen och de antiinflammatoriska läkemedlen har minskat . Som en positiv bieffekt har dessutom antalet personer som får förskrivet fler än tio läkemedel minskat , från att tidigare ha ökat . Det finns således en utveckling som visar att felmedicinering bland äldre de facto minskar på flera områden. Trots detta kvarstår problem med läkemedelsorsakad sjuklighet hos äldre. har konstaterat att de flesta biverkningar som äldre drabbas av inte orsakas av direkt olämpliga läkemedel, utan av läkemedel som är viktiga för många äldre. Lösningen är inte att sluta behandla. I stället måste sjukvården bli mer noga med att den äldre patienten får rätt doser, att ordinerade läkemedel passar ihop, att behandlingen följs upp och att biverkningar fångas upp. avser att ta fram ett eller flera instrument som kan användas som stöd för att upptäcka och identifiera läkemedelsorsakad sjuklighet hos äldre. Myndigheten planerar också att utveckla nya indikatorer som kan fogas till de tidigare framtagna Indikatorer för god läkemedelsterapi hos äldre. Jag vill också uppmärksamma frågeställaren på att har utarbetat en nationell webbutbildning om äldre och läkemedel som syftar till att stärka kompetensen hos framför allt AT-läkare, men som är lämplig för alla läkare som behöver stärka sin kompetens på området. Ytterligare ett arbete som är värt att uppmärksamma är det utvecklingsarbete som driver tillsammans med i syfte att skapa en samlad nationell informationskälla för patientens läkemedelsbehandling, Nationella ordinationsdatabasen, . NOD syftar till att på nationell nivå bland annat visa samma information om läkemedel för alla ordinatörer i patientens vårdkedja och ge information om vilka läkemedel som patienten har ordinerats just nu och vid tidigare vårdkontakter. När det gäller äldre patienter med många läkemedel finns det särskilda krav på läkemedelsgenomgångar. Av föreskrifter om läkemedelshantering i hälso- och sjukvården framgår kraven på att en enkel läkemedelsgenomgång ska erbjudas de patienter som är eller äldre och som är ordinerade minst fem läkemedel. har i rapporten sjuklighet hos äldre påtalat att det är den personal som arbetar närmast de boende som har störst möjlighet att observera biverkningar och andra läkemedelsproblem och som kan rapportera till sjuksköterskan, som vid behov kan rapportera till läkaren. För att det ska fungera behövs utbildning, men det krävs också tillräckligt mycket personal som har tid och möjlighet att observera eventuella biverkningar. I många avseenden är god kvalitet i äldreomsorgen kopplad till att de anställda – som ska vara kvalificerade och kompetenta – är tillräckligt många. I syfte att stärka bemanningen i äldreomsorgen och därigenom förutsättningarna för en god äldreomsorg föreslog regeringen i budgetpropositionen att 2 miljarder skulle avsättas 2015–2018. ställde sig emellertid inte bakom förslaget om ökad bemanning inom äldreomsorgen. Regeringen föreslog vidare att skulle avsättas för att höja kvaliteten i hälso- och sjukvården samt förbättra förutsättningarna för rätt användning av professionernas kompetens och kompetensförsörjning i landstingen. Inte heller den satsningen ställde sig bakom. Om dessa satsningar hade genomförts hade de kunnat bidra till en bättre vård och omsorg om våra äldre. Regeringen har också beslutat om medel för forskning vid universitet och högskolor som bland annat kan användas för kliniska studier kring läkemedel och äldre. Medel har också anslagits till för hälsa, arbetsliv och välfärd, Forte, och till i syfte att stödja forskning om åldrande och hälsa. I fråga om äldrevårdscentraler så är det en organisatorisk fråga som landstingen förfogar över. Att minska felmedicinering bland äldre är en angelägen fråga. Mycket arbete pågår, och jag kommer att följa utvecklingen noggrant. 116 FINN (M): Jag vill tacka sjukvårdsministern för ett långt och utförligt svar. Men det är tyvärr är inte så fullt med offensiva satsningarna som jag trots allt hade hoppats på. I min interpellation beskriver jag hur de akuta bristerna skulle kunna avhjälpas på ett skyndsamt sätt. Alla de saker som ministern nu har nämnt är vi mycket medvetna om. De har tagits fram av bland annat den kloka utredning som har gjort för . Men i den belyses också att problemet i princip är så stort att man räknar med att var tionde inläggning av en äldre på ett sjukhus – inneliggande vård – beror på läkemedelsbiverkningar. Det handlar om runt 35 000 fall i . Jag tror tyvärr att det är en underskattning eftersom det nog bara gäller medicinska patienter. Även på andra vårdinstitut finns det äldre människor som drabbas av läkemedelsbiverkningar vilket leder till inläggningar. Genom att uppskattningsvis av inläggningarna skulle kunna undvikas är det en kostnad för samhället som vida överstiger . Det är verkligen mycket som skulle kunna sparas, förstås vid sidan av allt lidande som detta orsakar helt i onödan. På grund av utredning pågår det ganska många aktiviteter. Men jag tycker att staten borde ta ett större ansvar. När såg ett annat patientsäkerhetsproblem, nämligen skador i vården vilket gällde patienter i allmänhet, tillkallade han alla landstingsdirektörer i för att inskärpa betydelsen av det allvarliga problemet, de stora kostnaderna och lidandet som var förknippat med detta. Efter det gick han vidare och tillskapade patientsäkerhetslagen. Man var alltså mycket mer aktiv när det gällde att nå de i vården som faktiskt ska administrera det problem som vi har för dagen. Sedan vidtog en lagstiftningsprocess. Vid sidan av de förtjänstfulla arbeten som pågår inom myndigheten skulle ministern till exempel mycket väl, givet problemets omfattning och kostnader, kunna föranstalta om föreskrifter i uppdrag. Det skulle få sjukvårdshuvudmännen att ta ett större ansvar, vilket de uppenbarligen har svårt att göra i den här frågan eftersom den har förblivit olöst under många decennier. Man kan också fundera över de lagrum som vi har – hälso- och sjukvårdslagen, patientlagen som är en mer rättighetsliknande lagstiftning där patienten kräver viss rätt och kan få den samt patientsäkerhetslagen som är intressant ur den här synpunkten. Man skulle kunna se över de lagrummen för att se om staten skulle kunna göra någonting när det gäller balansen mot sjukvårdshuvudmännens ansvar. I nästan all sjukvårdspolitisk diskussion i , när vi kommer till handling, är frågan vad som är statens ansvar och vad som är sjukvårdshuvudmännens ansvar. Staten har lagstiftningsvapnet men naturligtvis också vissa finansiella muskler. På sjukvårdens område rör det sig om ungefär en tiondel av det som sjukvårdshuvudmännen själva förfogar över. Men staten har väldigt goda möjligheter att styra upp detta om man använder de två vapnen på rätt sätt, det vill säga både lagstiftningsvapnet där det krävs – det kan vara indirekt via föreskrifter som myndigheten kan lägga på sjukvårdshuvudmännen – och dedicerade medskick av pengar i syfte att avhjälpa ett problem. De satsningar som statsrådet nu hänvisar till och som bland annat görs i vårpropositionen är riktade till en ökad bemanning. Men det sägs ingenting om kvalitet och ännu mindre om omsorgen om de äldre. Av den miljard som anvisas till äldreomsorgen är 940 miljoner omdisponeringar. Det slutar alltså på en satsning på 60 miljoner i budgeten. Och det är inte mycket pengar att komma med på ett så allvarligt problemområde. 117 (FP): Det var utomordentligt bra att Finn väckte den här interpellationen. Det finns ett problem när det gäller kunskap om behandling av framför allt årsrika patienter med läkemedel, som är att jämföra med kirurgens kniv med tanke på hur effektiva läkemedel vi har utvecklat . Vad har vi för instrument för att kunna se var problemen ligger? Jo, vi har läkemedelsbiverkningsrapporteringen där årsrika personer är överrepresenterade. Men av statsrådets inledning framgick det också att det handlar om gamla läkemedel. Ett av de läkemedel som förorsakar flest dödsfall är fortfarande digitalis som vi har . Varför har vi de här dödsfallen? Jo, förskrivarna har inte den kunskap som behövs för att sätta in rätt dos. Man borde kolla njurfunktionen på alla årsrika patienter innan man bestämmer sig för doseringen av läkemedel. I har vi också fantastiskt bra läkemedelsstatistik. Den började signalera att vi har ett problem när det gäller läkemedelsbehandling av årsrika personer och att många läkemedel inte bör användas av äldre. Sedan har vi stretat med att komma till rätta med problemet. Och jag tror att det är viktigt att titta i backspegeln på vad som har varit bra och dåligt. När det gäller att sprida information finns det studier som visar att den nya informationen hålls i minnet ; sedan ramlar man tillbaka i det gamla beteendet igen. En sak som har varit framgångsrik är så kallad terapeutisk självrannsakan. Läkare får tillbaka sina egna läkemedelsförskrivningar och får tid att jämföra dem med kollegor som arbetar med samma patientklientel. Det tar lite tid, men det ger effekt. I sydvästra sjukvårdsområdet där vi prövade det för sjönk läkemedelsanvändningen med i genomsnitt . Men inom läkemedelsgrupper som används av just årsrika personer sjönk det ännu mer. Analyserna gjordes kollegialt mellan vårdcentralsdoktorerna i området. Det var alltså inte någon tillsynsmyndighet som var ute och for med någon pekpinne, utan det gjordes lokalt. Men det byggde på att man fick tid för det, och det byggde naturligtvis på läkarkontinuitet. Då kommer jag över till nästa problem som vi måste ta tag i. Det är ett läkaretiskt problem. För att kunna ge god vård krävs det nämligen också att man ger patienterna kontinuitet i vården. Där har och i viss mån ett ansvar. Men sjukvårdshuvudmännen måste också se till att arbetsförhållandena är sådana att det inte blir attraktivt att arbeta som stafettläkare.