prot · H20988 · 2015-04-17 00:00:00 — är det fortbildningsfrågan vi ska diskutera här. Det kostar att göra fel. Att göra fel är ganska lätt i när den medicinska utvecklingen går väldigt fort. Vi får nya läkemedel, nya behandlingsmetoder, ny teknik, datateknik och så vidare, och är det lite luddigt uttryckt att arbetsgivaren har ansvaret för fortbildningen eller rättare sagt ansvaret för att kompetensen hos medarbetarna i vården är riktig. Men hur är kompetensen hos dem som ska bedöma kompetensen? Det sätter jag faktiskt ganska stora frågetecken för. Därför tycker jag att förslaget om roll är bra. Det har föresatsen att staga upp den fortbildning som försvann när vi, mycket med rätta, kritiserade att det bara var läkemedelsindustrin som stod för den. Apoteksbolaget tog faktiskt över en del av det ansvaret men hade sedan inte råd att fortsätta med det. De var inte heller någon myndighet. Det ansvaret skulle inte ligga där, utan det skulle ligga på att, i samarbete med de olika professionella organisationerna inom och universiteten, uppdatera de olika nya metoderna. Ett område som har kommit bort i samband med introduktionen av allt det nya är den medicinska etiken. Det borde vara ett obligatorium i fortbildningen att också ta upp de olika etiska frågor som ny behandlingsteknik väcker. Den diskuterar vi i , men hur långt förs våra diskussioner ut i vården, och hur informerar man i det läget om nytta och risk med de nya diagnostiska metoderna? I mitt nästa inlägg kommer jag att ha en drapa om stafettläkarna. 128 Statsrådet (S): Jag ska börja med att svara på Finn fråga och säga att jag inte kan ge något solklart besked . Jag får återkomma på den punkten. Den här debatten hör ju nära ihop med den debatt vi hade alldeles . Det är ett problem som är komplext såtillvida att det handlar om hur man nyttjar de befintliga resurserna inom vården. Som jag antydde tidigare är ett problem i sammanhanget att såväl de läkare som är i behov av fortbildning som de chefer som finns på olika håll i vården upplever att det inte finns tid till själva fortbildningen, och det är en bidragande orsak till att man inte lyckas organisera den. I det här sammanhanget är det väldigt viktigt att från statens sida se det som en strategisk fråga. På vilka sätt kan vi tillsammans med landstingen se till att använda våra resurser mer effektivt, så att vi kan frigöra tid? Jag tror dessutom att om tiden frigörs så att den inte bara kan gå till fortbildning i mer traditionell mening utan framför allt också leda till fler och i viss mån längre möten med patienter skulle detta också vara ett bidrag till att höja den medicinska kvaliteten. Ett återkommande tema när man talar med professorer, oavsett ämne, är att de flesta är väldigt tacksamma över att de har valt det yrke de har valt, för de lär sig så mycket av sina elever. Det är relevant att använda den liknelsen här. Ju fler patienter man träffar, desto mer kunskap får man och desto skickligare blir man, naturligtvis. Vi kan också göra vissa förändringar utan att föregripa den remissomgång som pågår angående den nya läkarutbildningen. Tillskottet av nya läkare kommer, även om det är litet i början, att bidra till en kvalitetshöjning i vården generellt. När det gäller fortbildningen kan man naturligtvis leka med tanken på att staten till och med skulle lagstifta om att detta ska vara landstingens ansvar. Men jag tror inte att vi kan ta upp den frågan enskilt. I första hand handlar ju detta om hur vi använder våra resurser och hur vi får in fortbildning i det som den vårdpersonal som finns upplever som ett mycket pressat schema som inte medger att ytterligare tid läggs på något som inte har direkt effekt på mötet med patienterna eller vården. Det är här som vi politiker måste ta ett ansvar. Den här frågan hänger naturligtvis också nära ihop med kompetensförsörjningen i stort i vården. reduceras den frågan till att bara handla om hur vi kan få fler att söka olika typer av vårdutbildningar, hur vi kan bygga ut platserna och vilken typ av utbildningar som ges. Jag tycker att det definitivt är att förenkla diskussionen. Den handlar ju minst lika mycket om vilken arbetssituation som råder när man kommer ut i hälso- och sjukvården och vilken fortbildning man får men också om hur man kan höja kvaliteten så att man får fler människor som av olika skäl lämnat den svenska vården att vilja komma tillbaka och arbeta där igen. har staten hållit sig alltför långt borta från kompetensförsörjningsfrågan. Jag kommer under det här året att ha en mycket närmare dialog med de relevanta aktörerna, i första hand för att diskutera hur behoven ser ut men också för att diskutera vilka lösningar vi kan se framför oss. 129 FINN (M): Återigen blir jag imponerad över statsrådets insiktsfulla hållning i frågan om kompetensförsörjning i det vidare perspektivet. Statsrådet sätter också fingret på en viktig fråga som gör att jag tycker att man måste överväga om inte staten har ett ansvar för att reglera detta mer tydligt. Jag har respekt för att statsrådet inte kan lämna ett svar här , men jag vill återigen inskärpa värdet av det som skrevs till statsrådet från de berörda organisationerna om att se över om inte till exempel en föreskriftsskärpning från kunde vara ändamålsenlig. Om det är som statsrådet säger, att det inte finns tid till fortbildning, är det en prioriteringsfråga. Det är en felaktig prioritering ur kunskaps- och patientsäkerhetssynpunkt på . När man står i valet mellan, som engelskspråkiga brukar säga, what’s urgent and what’s important – vad som är brådskande och vad som är viktigt – väljer man ofta det som är brådskande, utan att ha tänkt igenom det hela. I det här fallet är det sjukvårdsproduktion. Som en kollega sa som blev citerad i någon av dagstidningarna: när det inte finns något stöd och ingen budget alls för fortbildning av läkare kanske det inte märks , men på fem kommer den svenska läkarkåren att halka efter, och det får väldiga konsekvenser inte bara för patientsäkerheten här hemma utan också för ett internationellt yrkes konkurrenskraft i sig. när vi öppnar gränserna för att även låta patienter ta sig till andra länder som vi med solidarisk finansiering står för fiolerna, för kostnaden, är det ganska viktigt att vi bibehåller svenska läkares kompetens. När majoriteten av yrkeslivet kommer efter den kontrollerade grund- och vidareutbildningen och det saknas uppdateringsmöjligheter för att man nedprioriterat detta så skarpt att det inte ens finns en budget, måste faktiskt staten överväga att ta ett större ansvar. Jag tror inte att det handlar om att statens budget behöver utvidgas här, utan det är ett ansvar som måste ligga inom den budget som faktiskt är avsedd för sjukvården. Lejonparten av den är nu en gång för alla eget ansvar. I det här arbetet ska man komma ihåg, precis som jag tyckte att statsrådet tangerade, frågan om vad som egentligen är fortbildningskvalitet. När det gäller grund- och vidareutbildning är det ganska klart vad man ska göra. Det gäller framför allt på grundutbildningen. Men även vidareutbildningen är ganska strukturerad: Det här ska man kunna för att bli specialistkompetent. Men när man väl är specialist och lägger år av erfarenhet till sitt kunnande kan man inte enkelt säga: Fortbildningen ska se ut på det här sättet. Man ska åka på den konferensen eller den kursen. Det måste vara mycket upp till den individ som är specialistutbildad att över åren se: Vad har jag störst behov av att lära mig? Är det en ny teknik? Ska jag kanske åka till ett annat land och lära mig den, eller ska jag praktisera någon annanstans? Det är alltså ett helt nytt tänkande i fråga om hur man vidmakthåller och stärker sin kompetens. Här tänker jag på de förslag som har kommit från bland annat . Det handlar om att försöka ha ett krav på individuella planer för specialistutbildade läkares fortbildningsaktiviteter. Det handlar alltså om att man tillsammans med verksamhetschefen går igenom vad man behöver göra. Då får man ett fokus på att prioritera upp detta. Det ska naturligtvis finnas resurser. Jag menar fortsatt att det är sjukvårdshuvudmannens ansvar. Vi behöver inte ändra regelverket, möjligtvis skärpa det när det gäller detta krav. Man ökar också individualiseringen. Detta behöver ses över, för sedan ska man också kunna utvärdera att fortbildningen ger önskad effekt. Ytterst handlar det ju om en kvalitetsförstärkning och en kvalitetsförbättring. Man ska kunna utvärdera även fortbildningen. Men just eftersom det är så pass komplicerat och så pass individuellt baserat behöver man se över det. Mitt budskap till statsrådet är att han ska lyssna lite grann till , som har kommit med ett konkret förslag i frågan. 130 (FP): Jag tycker att staten har ett ansvar. Det är ju en patientsäkerhetsfråga. Men det behöver inte organiseras så att det är staten som ska stå för de stora utgifterna. Ansvaret ligger ändå på landstingen i väldigt hög utsträckning. Sedan gäller det fortbildningens innehåll. Det handlar naturligtvis om en kunskapsförmedling. Men det är som statsrådet själv sa: Man lär av sina patienter. Det är här som stafettläkarna kommer in som ett problem när det gäller kroniskt sjuka patienter. Att göra enstaka nedslag och sedan inte kunna följa upp resultatet av den egna behandlingsinsatsen gör att man tappar väldigt mycket kunskap och erfarenhet. Jag menar att doktorer, sjuksköterskor och andra kanske är som allra bäst just när de ska gå i pension. Det är de på grund av den kunskap de har läst sig till men framför allt på grund av vad alla dessa patienter har lärt dem, inte minst när det har gått fel. Man lär av sina misstag. Jag minns när jag skrev ut en för hög dos digitalis, som jag nämnde i förra inlägget, till en patient och hur han mådde efter det. Han överlevde, tack och lov. Men jag glömde inte någonsin att kolla denna njurfunktion efter den betan. I den kliniska vardagen lär man sig mycket. Jag är glad över satsningen i på äldrevårdcentraler. Där ger man patienterna mycket tid. Där finns också en läkarkontinuitet för att man ska kunna följa upp alla dessa årsrika personer och se vad behandlingarna har resulterat i. 131 Statsrådet (S): Återigen får jag konstatera att jag och Finn och jag och är överens om väldigt mycket. Vi ser samma typer av problem och delvis också samma typer av lösningar. Det finns, som vi har konstaterat, mycket att göra när det gäller organisation och kanske delvis tydlighet från statens sida. Låt oss återkomma till just detta. Det handlar kanske också om en tydlighet framöver när det gäller att förbättra ramverket men också förutsättningarna och rättigheterna för enskilda medarbetare att få den fortbildning som så väl behövs för vårdens kvalitet. Men jag vill ta tillfället i akt att också prata om några andra strukturellt viktiga aspekter av vården, som vi från statens sida behöver ägna vår uppmärksamhet åt och som jag tror skulle skapa bättre förutsättningar för att stärka fortbildningen. Det handlar bland annat om life science, alltså om att förbättra och fördjupa samarbetet mellan akademi, näringsliv och vårdens verksamheter. Det är någonting som vi i traditionellt sett har varit väldigt duktiga på. Vi har kommit långt där. Jag tror att vi skulle kunna göra mer. Vi får naturligtvis aldrig tumma på etiken. Vi får aldrig släppa loss vem som helst i den svenska vården för att forska på våra patienter eller för den delen ha arrangemang som låter någon ifrågasätta läkarens etik eller opartiskhet. Men jag tror att vi utan att göra just detta kan göra väldigt mycket för att stärka det här samarbetet. Det samarbetet kan också bidra till att spetsen när det gäller forskning och spetsen när det gäller nya typer av läkemedel eller medicinteknik också kommer den svenska vården till del. Det handlar om att professionerna inom vården tar del av kunskapen och kan omsätta den i sin praktiska vardag. Det tror jag är ett strukturellt exempel där staten kan underlätta. Jag har just börjat åka runt till landstingen för att ha sjukvårdsdialoger. Då tar jag upp life science som ett enskilt viktigt område att diskutera. Det handlar om att se hur långt landstingen har kommit och hur man tänker kring den här frågan. En annan viktig fråga, som naturligtvis hör ihop med hur vi organiserar vården men som också är av högt strategiskt värde, gäller den högspecialiserade vården. Det finns en utredning. Vi ser fram emot att den snart kommer att presenteras. Det handlar just om att titta på den högspecialiserade vården. I vilken utsträckning kan vi till exempel koncentrera viss typ av verksamhet för att höja kvaliteten? Det handlar naturligtvis också om att koncentrera kunskap eller att bygga upp , som också kan serva andra delar av hälso- och sjukvården. Det tror jag också är en strategisk fråga att diskutera i det här sammanhanget. Kan vi förbättra den högspecialiserade vården och på det sättet skapa en spetsverksamhet som både kan inspirera och ge ringar på vattnet i övriga hälso- och sjukvårdsverksamheten tror jag att vi också bidrar till kunskapsspridning. Vi bidrar till att hitta organisationsformer som i sig gör att vi skapar lärande organisationer och att vi kan bidra till att förändra kulturen inom hälso- och sjukvården, den kultur som jag tror är nödvändig att förändra. 132 FINN (M): Jag ska avslutningsvis inskärpa allvaret i att vi tar tag i den här frågan, gärna på det sätt som jag har föreslagit statsrådet. Inom EU-kretsen, 28 länder, är det bara tillsammans med och som inte har ett väldigt tydligt krav på fortbildning av läkare. Det gör att vi hamnar i strykklass. Det kommer, som sagt, att få allvarliga konsekvenser om vi inte reagerar någorlunda skyndsamt. Man kan också notera vad fackliga förespråkare för satsningar på sjukvården säger. I det här fallet har på sin tio-i-topp-lista av önskemål att man absolut vill se till att landstingen budgeterar för fortbildning. Det är ett av deras tio-i-topp-krav. Statsrådet tar klokt nog upp det här med högspecialiserad vård. Jag vill också säga att just så komplicerade är dimensionerna i fråga om hur vi ska kunna fortbilda doktorer som har lång egen yrkeserfarenhet och, förhoppningsvis, en gedigen grundutbildning och vidareutbildning. var tidigare ett framträdande land när det gällde bland annat att bedriva kliniska forskningsstudier på sjukhus och i öppenvård. Det var ofta läkemedelsindustrin som stod för detta. Vi hade egen inhemsk läkemedelsindustri som gjorde väldigt stora insatser. Tyvärr har det här successivt utarmats. Det innebär att vi får mindre och mindre dag-till-dag-aktivitet inom sjukvården som gör att det spontant byggs in en kompetensutveckling, som man ofta får när man bedriver kliniska studier. Därför kanske statsrådet kan titta på en motion som jag har väckt. Den handlar om att eventuellt se till att staten får ett tydligare ansvar för att driva universitetssjukhusen, just för att fokus på kliniska studier ska bli prioriterat. Det är nämligen så att landstingen av rimliga skäl kanske prioriterar just sjukvårdsproduktion och nedprioriterar just kliniska studier. Därmed utarmas också möjligheten till spontan fortbildning under pågående arbete. Jag skulle välkomna om statsrådet ville överväga om universitetssjukhus kan få en tydligare statlig styrning. 133 Statsrådet (S): Jag vill återigen tacka för en mycket konstruktiv och intressant debatt här i kammaren. Jag är också väldigt glad över att just den här frågan lyftes som handlar om läkares, och sjukvårdspersonals i allmänhet, skulle jag vilja säga, fortbildning inom den svenska hälso- och sjukvården. Det är, som jag tycker att vi har kunnat konstatera under debatten, ett komplext problem. Det är ett problem som naturligtvis förutsätter att staten kontinuerligt ser över vilka signaler man skickar till vårdgivarna och vilket ansvar som åvilar dessa, men som i grund och botten löses genom att man ser över sin organisation, hur man använder sina resurser och hur man använder tiden för vårdpersonalen så att man i praktiken också kan skapa förutsättningar för fortbildning. Vi har också pratat om några strategiska områden, bland annat life science och den högspecialiserade vården. Vi har pratat om utmaningar kring stafettläkare som är viktiga komponenter att både beröra och förhoppningsvis lösa och komma fram i för att också underlätta för vårdpersonalens fortbildning. Än en gång: Tack så mycket för en konstruktiv debatt! Jag ser fram emot att fortsätta dialogen och samtalen om dessa viktiga frågor. Överläggningen var härmed avslutad. § 20 Svar på interpellation 2014/15:350 om genusperspektiv på hälsa 134 Statsrådet (S): har frågat mig när kommissionen för jämlik hälsa kommer att tillsättas, om jag kommer att verka för att uppdraget till kommissionen ska inkludera frågor om genusperspektiv på hälsa och vilken sammansättning jag avser att kommissionen ska få. En kommission för jämlik hälsa kommer att tillsättas . Till grund för uppdraget ligger regeringens mål om att de påverkbara hälsoklyftorna ska slutas inom en generation. Kommissionens huvudsakliga fokus ska vara hälsoskillnaderna mellan de olika socioekonomiska grupperna i samhället. Hälsoskillnader mellan kön ska genomgående uppmärksammas i arbetet. Kommissionen ska arbeta utifrån ett brett folkhälsopolitiskt perspektiv. Den kommer därför att behöva beakta faktorer som har betydelse för befolkningens hälsa inom flera områden. Det handlar till exempel om utbildning, arbetsmarknad och arbetsliv, fritid, miljö och hälso- och sjukvård men också om andra områden som kommissionen bedömer som relevanta för sitt uppdrag. Det är alltså hälsoskillnaderna mellan de socioekonomiska grupperna som kommer att vara kommissionens huvudsakliga fokus. Det är inte acceptabelt att skillnaderna mellan grupperna är så uppenbara nästan oavsett vilket hälsoutfall det gäller. Det är inte heller acceptabelt att medellivslängden bland lågutbildade i genomsnitt är kortare än bland högutbildade. Jämför man olika områden i till exempel hittar man ännu större skillnader. Att kvinnor i dubbelt så ofta som kvinnor i drabbas av hjärtinfarkt är bara ett exempel. Folkhälsan i är, särskilt ur ett internationellt perspektiv, mycket god och utvecklas fortfarande som helhet positivt. Men de socioekonomiska hälsoklyftorna finns också här hos oss och ser dessutom ut att öka. Om vi menar allvar med alla människors lika värde och varje individs rätt att utvecklas efter sina personliga förutsättningar är det också självklart att vi inte kan blunda för de klyftor som finns. Det stämmer väl överens med regeringens ambition att bygga ett starkt där människor håller ihop och varje persons potential tas till vara. är en feministisk regering. Det övergripande målet för jämställdhetspolitiken är att män och kvinnor ska ha samma makt att forma samhället och sina egna liv. För att nå målet ska alla politiska beslut genomsyras av ett jämställdhetsperspektiv. Därför ska kommissionen genomgående uppmärksamma hälsoskillnader mellan könen. Den ska också beakta skillnader mellan könen som inte i första hand kan förklaras av skillnaderna mellan de socioekonomiska grupperna. På så sätt kommer kommissionen även att bidra till arbetet för att nå ett jämställt samhälle. ger flera exempel på samband mellan olika levnadsvanor och hälsoskillnader mellan könen. Det är naturligtvis angeläget att allt folkhälsoarbete som syftar till att främja hälsosamma levnadsvanor också präglas av ett jämställdhetsperspektiv. är det i hög grad samma strukturella faktorer som bidrar till skillnaderna mellan mäns och kvinnors förutsättningar i allmänhet som också bidrar till dessa skillnader. Regeringens arbete med att bekämpa strukturer som hämmar utvecklingen mot ett mer jämställt samhälle är därför i högsta grad relevant även i detta sammanhang. För en feministisk regering är jämställdhetsperspektiv på hälsa en självklarhet. Det är därför positivt att detta är en fråga som prioriteras högt även av företrädare för andra partier i än regeringspartierna. Det är också bra att vi nu får möjlighet att föra en debatt om denna mycket angelägna fråga. 135 (FP): Det här var en debatt som jag hade planerat i anslutning till . Men både statsrådet och jag har hopplösa almanackor, så därför blev det i stället. Det är egentligen ganska bra, för det här är en fråga som ska vara aktuell och inte bara kring . Varför tar jag då upp den här frågan? Jo, jag är delaktig i ett EU-projekt som handlar om att anlägga genusperspektiv på folkhälsofrågor – inte ett feministiskt perspektiv utan ett genusperspektiv, därför att i många sammanhang leder ordet ”feminism” till ett fokus på bara kvinnor. Statsrådet talade om de oacceptabla skillnaderna i medellivslängd mellan olika socioekonomiska grupper, alltså mellan hög- och lågutbildade. Men män har kortare medellivslängd, och den skillnaden vågar vi nästan inte tala om, för då uppreser sig reaktioner väldigt tydligt från dem som kallar sig likhetsfeminister. Jag har varit ordförande i som hade . Där kunde man så tydligt se att vi som kommer från den medicinska sidan tänker att det bara är att ta av folk kläderna så ser man en viss skillnad på män och kvinnor, och vi vet också att biologin spelar stor roll för resultatet av gjorda insatser. Men för en del upplevdes det som att vi gav argument till dem som vill diskriminera kvinnor i olika andra sammanhang. Det var en lite egendomlig debatt, men det var en verklighet, så det blev väldigt mycket fokus på kvinnors hälsa och om kvinnor var förfördelade inom hälso- och sjukvården. Vi hittade förfördelning och diskriminering, inte tu tal om det, och det är inte något konstigt att den här 1,6-miljonerklubben växte fram. Man fann att kvinnor inte fick samma effektiva behandling vid hjärtåkommor och så vidare, så det här är bra. Men det som det här lyfter fram så tydligt är att vi, för att det ska bli rätt för båda könen, måste ha ett genusperspektiv. Jag lyfte i bakgrunden till den här debatten fram rökning hos kvinnor och män. Det är lättare för män att sluta röka, och det har inte med snuset att göra, för det här är gjort i länder där det inte finns något snus på marknaden. Det är svårare för kvinnor av biologiska skäl, och kvinnor löper också större risk för lungcancer och hjärt- och kärlsjukdom. Äter man p-piller löper man dessutom högre risk att få blodpropp. Därför blir det extra viktigt att de förebyggande insatser som vi gör när det gäller att människor inte ska börja röka och att sluta röka tar hänsyn till att det är svårare för kvinnor att sluta röka än för män. Man får antagligen använda lite olika tekniker här. Det är viktigt att man har detta med i bilden i folkhälsoarbetet, och det var därför jag ville få fram att det måste med i kommissionens arbete. I nästa inlägg kommer jag att tala mer om klyftorna. 136 (S): tar upp en viktig fråga, vår folkhälsa ur ett genusperspektiv. Därför är det glädjande att den nya regeringen har noterat att det är en viktig fråga att arbeta med systematiskt och har på initiativ tillsatt en kommission. Folkhälsan i , som ni alla vet, utvecklas positivt för befolkningen som helhet. Men om man ska vara lite sarkastisk kan man säga att genusperspektivet visar, precis som sa, att män har kortare medellivslängd än kvinnor. Det är väl det enda som i princip är fördelaktigt för kvinnor på det här området. Alla vet ju att kvinnor är förlorare i hälsoutvecklingen. Jag vill också i den här debatten lyfta fram att vi ser ett allvarligt fenomen just , nämligen att ohälsan speciellt bland yngre människor ökar snabbare än bland äldre människor. Det gäller den psykiska ohälsan i form av självskadebeteende, speciellt bland tjejer. Vi vet också att folkhälsan har en viktig betydelse i en fördelningspolitisk modell. Vi vet att utbildningsbakgrund har en stor roll. Med en kort utbildningsbakgrund finns större risk för hjärt-kärlsjukdom, stroke, självmord och så vidare. Vi vet också att kvinnor som har kort utbildning, endast grundskoleutbildning, är den grupp som har den minst gynnsamma hälsoutvecklingen.