prot · H20988 · 2015-04-17 00:00:00 — Sedan tänkte jag gå vidare med nationella läkemedelsstrategin. har siffrorna vänt. Jag är jätterädd för att regeringen tänker gå ifrån den. Jag kan inte riktigt utläsa vad man tänker göra, men det kan jag kanske få svar på i nästa inlägg då jag också kommer att ställa andra frågor. 118 (S): Jag hade inte tänkt att delta i den här debatten, men så kom det upp ett intressant ämne som handlar om läkemedel till äldre personer. Jag har en viss erfarenhet, eftersom jag har jobbat inom hälso- och sjukvården . Det som Finn tar upp är en fråga som det naturligtvis är viktigt att arbeta med. Men jag tror inte att det hjälper med bara nationella riktlinjer, en förstärkning av hälso- och sjukvården, strategier eller policy. Enligt min uppfattning handlar det i grunden om organisation, framför allt lokalt. I många delar av vårt land är det en stor brist på läkare. Läkare är en nyckelgrupp eftersom de i huvudsak är förskrivare av läkemedel till äldre. Och vad ser vi på många vårdcentraler? Jo, vi ser många stafettläkare och hyrläkare som kommer och jobbar i och sedan kanske aldrig mer kommer tillbaka. Vad händer veckan därpå när nästa läkare kommer och träffar patienter som han eller hon inte känner till? Jag har sett sådana skrämmande exempel på att läkaren inte har någon koll på vilket läkemedel patienten står på. Därför är det glädjande att statsrådet har identifierat och tagit initiativ i frågan om it-satsningar inom hälso- och sjukvården, framför allt initiativ till gemensamma system. Ett av grundproblemen med kontinuiteten bland läkare och annan sjukvårdspersonal är att man har olika datasystem på olika platser. Det gör att det inte blir någon effektivitet eller stabilitet. Och vad beror läkarbristen på? Det kan vi diskutera och tvista om . Det har varit känt , även under Alliansens tid, att det är brist på läkare. Men varför har det inte skett någon ökning av antalet platser? Det tror jag beror på brist på politisk förmåga att styra. Jag tror att helt enkelt har haft ett för stort mandat. I organisationen inom hälso- och sjukvården är det tyvärr inte så attraktivt att vara allmänläkare eller distriktsläkare. Man prioriterar att jobba som läkare på stora sjukhus. Här har vi som politiker ett otroligt viktigt ansvar att se till att resurserna används på rätt sätt och att resurserna går till primärvården. Det är många olika faktorer som samverkar. På äldreboenden och på vårdcentraler har man också kontakt med sjuksköterskor och anhöriga. Det är bra att det sker systematiska läkemedelsgenomgångar . Men ett av grundproblemen som vi måste angripa – här har regeringen goda intentioner och framför allt satsar man på ökade resurser inom välfärdssektorn – är att se till att det finns personal. Det är grunden för stabilitet och en säker läkemedelshantering. 119 Statsrådet (S): Jag vill bara understryka hur glad jag är över att vi har den här debatten. Det är, precis som har påpekats av debattörerna, ett område där det finns enorma problem för enskilda, för sjukvården och för samhället i stort. Därmed inrymmer det också en inneboende möjlighet. Lyckas vi lösa problemet kan vi inte bara förbättra livskvaliteten för tusentals individer, utan då kan vi också se till att resurserna inom sjukvården används mer effektivt. Jag vill dock understryka att det här är ett komplext problem. Jag utesluter definitivt inte – utan jag håller det som högst troligt – att vi kommer att behöva se över lagen. kommer att behöva göra betydligt mer än vad man gör . Dessa åtgärder enskilt kommer aldrig att räcka för att vi ska kunna komma till rätta med det stora komplexa problem som vi har. har rätt när han säger att detta är en fråga om organisation. Jag vill tillägga att det är också en fråga om kultur och inställning. Den tidigare regeringen gjorde ju en satsning på att skapa en sjukvård som anpassades efter patienter med kroniska sjukdomar. Vi vet att de står för 80–av sjukvårdens kostnader. I den gruppen finns många äldre, som både Finn och pratar om. Grundproblemet i den svenska sjukvården är att den till mångt och mycket är anpassad för patienter med benbrott, infektioner eller liknande. Då får man sin behandling, och sedan är man frisk efter en liten tid. Här pratar vi om människor som lider av kroniska sjukdomar i allmänhet och många äldre som kanske är multisjuka. De behöver kontinuerlig kontakt med vården. När de väl besöker vården behöver de väldigt mycket tid med sin läkare, förmodligen mer tid än många av de relativt friskare patienterna . Då blir det en fråga om organisation och kultur. Det är viktigt att vi har gjort satsningar och vill göra ytterligare satsningar i äldreomsorgen för att öka tillgången på personal. Där finns det stora brister runt om i landet. När det finns stora brister på personal ökar stressen och också risken för att göra fel. Genom att man minskar stressen och ökar tiden för respektive brukare kan till exempel biverkningar av olika mediciner upptäckas , som jag sa i min inledning. Inom sjukvården är problemet något svårare att lösa. Det finns betydligt fler läkare, sjuksköterskor, specialistsjuksköterskor och delvis annan personal än . Ändå finns det tecken på att personalen inte används tillräckligt effektivt. Eftersom landstingen är huvudansvariga för mångt och mycket tror jag att statens uppgift är att stimulera åtgärder så att personalens tid används mer effektivt. Jag vill påstå att det i första hand skulle gynna äldre sjuka som behöver mer tid med sin läkare och mer tid i vården. Den utredning som regeringen har aviserat om att se över vårdens styrformer skulle betyda väldigt mycket för den grupp som vi talar om här . På många håll finns det styrformer inom valfrihetssystemen som innebär att man får träffa läkaren under en kvart. Sedan vet vi att det tar en kvart för en 85-årig kvinna eller man med rullator att sätta sig på britsen. Då förstår alla att det inte blir mycket kvalitetstid med läkaren. 120 FINN (M): Tack för det vidare svaret, statsrådet! Det svar som gavs var betydligt mer offensivt än det skriftliga svaret. Statsrådet aviserar att man kanske också måste göra en översyn av lagrum och annat väsentligt för att skärpa kraven på sjukvårdshuvudmännen. Historiken visar trots allt att om man bara ägnar sig åt utbildningsaktiviteter – indirekt generella forskningsaktiviteter – som inte är riktade kommer problemet inte att lösas, i alla fall inte i närtid. Därför måste man ha lite mer offensiva insatser. Regeringens mantra och lösning är att personalen inom äldreomsorgen ska utökas och att den ska användas mer effektivt. Interpellationen handlar ju om att öka kompetensen hos personalen. Det är kompetens som fattas. Vi som har jobbat med den här komplexa frågan lite mer i detalj vet att årsrika som kollektiv visserligen är en grupp som har vissa fysiologiska förutsättningar som gör att läkemedel kan fungera något annorlunda. Men de är också individer. Vid användning av läkemedel till äldre – precis som till människor som inte är årsrika – kommer utfallet av läkemedlen att vara väldigt olika. De studier som görs är inte alls till fyllest för att individualisera terapin fullt ut. Här ligger ett av grundproblemen. Det gäller insikten, men det finns också en hel del metoder för att optimera behandlingen med läkemedel, även när man kombinerar läkemedel. Det är det man inom ämnesområdet klinisk farmakologi, alltså klinisk läkemedelslära, jobbar med. Det är ett område som skulle kunna samarbeta med geriatriken, alltså åldringssjukvården. Från sjukvårdshuvudmännen ges egentligen inte några förutsättningar för det. Jag tror därför att staten måste gripa in och anvisa konkreta stöd för att just geriatrik och klinisk läkemedelsanvändning ska komma till stånd på ett bättre sätt. Att man har genomgång av läkemedelsordination och försöker rensa ut onödigt förskrivna läkemedel är i grunden inte det bästa angreppssättet. Det vore bättre om man aldrig förskrev ett felaktigt läkemedel, eller hur? Det är så man måste angripa det problemet, och då är det kunskapen, och riktade satsningar, som fattas. De medlen kommer naturligtvis inte enbart från statsrådets budget utan även från budget. Om man gör den typen av departementsövergripande satsningar tror jag att man kan öka kunskapen. skulle kunna bli en ledande nation på ett område som inte bara berör vårt land utan även resten av världen. Här har vi stora möjligheter att styra sjukvårdshuvudmännens uppdrag på ett bättre sätt. Som statsrådet hör kritiserar jag sjukvårdshuvudmännen. Jag delar bedömningen att det finns ett organisatoriskt problem. Tyvärr är problemet något vidare än så. Sjukvårdshuvudmännen brister i många stycken. Vi kommer i nästa interpellation att beröra ett annat område där de har ett ansvar som de inte lever upp till. Den debatt vi har i beträffande sjukvårdspolitiken visar att staten, när det kommer till handling, har lagstiftningen som vapen. Staten har också vissa finansiella muskler; mellan tummen och pekfingret är det ungefär en tiondel av vad sjukvårdshuvudmännen förfogar över i sin skatteuppbörd. Jag tror att vi måste använda resurserna på ett mycket tydligare sätt för att sjukvårdshuvudmännen ska leva upp till de lagrum vi har stiftat, nämligen hälso- och sjukvårdslagen, patientsäkerhetslagen och även patientlagen. Jag återkommer gärna i mitt nästa inlägg med några ytterligare konkreta förslag för statsrådet att överväga. 121 (FP): Mina två minuters talartid räcker absolut inte till att diskutera det som jag skulle vilja diskutera med statsrådet. Jag ser att de politiska skillnaderna här inte är särskilt stora, om ens existerande. Vi vill samma sak. Mitt förslag är att vi träffas när vi har lite mer tid på oss att gå igenom vilka möjligheter det finns. Den nationella läkemedelsstrategin var början på en process som var tänkt att bli mycket längre. Jag vill gärna slå ett slag för konsumenternas del i detta. Den delen av den nationella läkemedelsstrategin, på läkemedel, som PRO och SPF driver, har visat sig vara väldigt framgångsrik. Man tar med konsumenterna, och konsumenterna är mycket bra sändare för att vi ska få veta vilka åtgärder vi behöver vidta. Finn nämnde klinisk farmakologi. talar jag inte som klinisk farmakolog för min sjuka mor, utan jag ser det som en kunskapsresurs. Kliniska farmakologerna skulle tillsammans med geriatrikerna kunna lägga upp utbildningsprogram och kloka uppföljningar. När det gäller Nationella ordinationsdatabasen har vi lagstiftningsproblem som gör att den inte går att sjösätta. Inera har påpekat det. Det gäller naturligtvis att också få med i detta. Det här är en bredare fråga än enbart eller . Jag hoppas att vi vid något annat tillfälle kan sätta oss ned med kloka geriatriker och andra personalgrupper och diskutera hur vi går vidare med den erfarenhet vi redan har. 122 Statsrådet (S): Låt mig börja med att säga att jag tycker att det är ett utmärkt förslag från . Jag kan på stående fot säga att jag gärna organiserar en sådan träff. Jag bjuder in . Jag bjuder in Finn . Kanske får vi med oss några till. Sedan kan vi hitta ett upplägg utifrån vilket vi kan diskutera dessa frågor och ha ett långsiktigt perspektiv. Det är viktigt att se att det finns ett akut behov, men det ska också finnas en uthållighet i det man diskuterar så att det inte bara blir ett enstaka projekt eller liknande. Det var ett utmärkt förslag. Det är roligt när vi kan ha konstruktiva debatter i kammaren. tar upp läkemedelsstrategin. Den jobbar regeringen med. Vi har haft åtminstone ett större rundabordssamtal och naturligtvis pågår redan mycket annat arbete med den. Tanken är att det ska finnas en ny strategi på plats . Jag tror, precis som , att det blir ett viktigt inslag i att kunna lösa den här problematiken. När det gäller den lagstiftningsproblematik som finns i anslutning till det som Inera och sysslar med har vi fått in en skrivelse till . Den kom in och är alltså under beredning. Jag hoppas att vi ska kunna lösa de frågor som där ställs, även om jag naturligtvis inte kan ge några löften i någon riktning här och . Det är roligt att höra att Finn och jag är överens om att det till stor del är en organisatorisk utmaning. Jag håller helt med om att personalen behöver mer kompetens. Det handlar inte bara om fler händer och fötter i vården, och framför allt inom äldreomsorgen. Jag vill inte föregripa nästa interpellationsdebatt, den som kommer direkt efter den här, men låt mig säga att en förutsättning för att kunna tillgodogöra sig kompetensen är att det finns tid. Vi vet att ett stort bekymmer för att till exempel skaffa sig fortbildning inom både äldreomsorgen och hälso- och sjukvården ofta är bristen på tid. Det gäller såväl personal som ledning inom hälso- och sjukvården och äldreomsorgen. Om vi med de förslag vi lagt fram, och som jag hoppas att vi kan återkomma till i höstbudgeten och därmed realisera , kan bidra till att man använder resurserna mer effektivt genom att frigöra tid inte bara till möten med patienter och brukare utan också till den nödvändiga fortbildningen och vidareutvecklingen, vilket så väl behövs i den typen av yrken, då tror jag att vi också kommer åt en del av den problematik som Finn lyfter upp. Jag vill återigen understryka att det här är komplexa problem. Vi behöver i stor utsträckning förändra kulturen inom vården. Vi behöver ha ett mer patientcentrerat perspektiv. Vi behöver se vilka som faktiskt är de mest frekventa besökarna i vården, om jag får använda det uttrycket, och vilka vården egentligen borde se som norm i sin verksamhet. Som jag sa i mitt tidigare inlägg är det de multisjuka äldre och människor som lider av kroniska sjukdomar som vården i högre grad behöver anpassas efter för att vi på allvar ska kunna höja kvaliteten i svensk hälso- och sjukvård. 123 FINN (M): Jag blir allt gladare ju mer jag lyssnar på statsrådet. Det innebär att jag gärna tackar ja till den generösa inbjudan. Jag tror nämligen att jag som engagerad i socialpolitiken kan fungera på två sätt i opposition. Jag kan naturligtvis granska de budgetförslag som kommer. Det gör även medierna, som visat att satsningarna inom bland annat äldreomsorgen är bristfälliga. Det blir inte de miljarder som utlovats utan snarare miljoner. Jag inser att givetvis har ett stort ansvar när han ska förhandla med om vilka resurser han kan få för att bland annat bekämpa det här problemet. Det intresset delar vi. Jag tror att en diskussion tillsammans med de berörda yrkesgrupper som vi nämnt skulle kunna leda till att vi beväpnar statsrådet med tillräckligt många argument när han möter . Då kanske han kan få loss resurser som kan satsas på kompetensutveckling när det gäller de äldres sjuklighet, och inte minst när det gäller läkemedel, som den här interpellationen handlar om. Kan vi på det sättet bistå i opposition är jag mer än glad att få hjälpa till med det. Jag tackar så mycket för inbjudan och tror att det finns mycket vi kan göra förutom det vi redan nämnt. Nästa interpellation handlar om läkarnas fortbildning, och jag vill därför nämna att förslaget om den nya läkarutbildningen glädjande nog är ute på remiss. Det sköts av och har stor betydelse för de blivande läkarna i det nya utbildningsprogrammet. Kanske behöver de lära sig mer om hur man ska behandla äldre, inte minst med läkemedel. Där brister det mycket . Som sa är det många entiteter vi behöver ha med i diskussionen. Om vi från oppositionen kan bistå ministern i förhandlingen med kan vi också få en sund politisk debatt i frågan, i stället för enbart pajkastning om vad vi satsar och inte satsar på. Vi har här ett gemensamt intresse att förvalta. 124 Statsrådet (S): Jag vill än en gång säga hur glad och överväldigad jag är över denna konstruktiva debatt. Det är som sagt en oerhört viktig fråga. får jag påpekanden – inte många men en del – om att jag råkar vara en ganska ung sjukvårdsminister. Man frågar: Vad vet sjukvårdsministern med sin ringa ålder om äldrefrågorna och den problematik och de utmaningar som äldre står inför? Då brukar jag påpeka att man inte kan dela upp frågor på det sättet och säga att de är äldrefrågor, ungdomsfrågor, kvinnofrågor eller mansfrågor. Sammantaget är det utmaningar som vi alla delar och som vi alla måste möta. Min egen generation drabbas ju hårt om vi inte lyckas lösa den problematik vi har debatterat här . Vi förspiller miljoner och miljarder i resurser , både i mänskligt lidande och i ekonomiska termer. Det är resurser som skulle kunna användas mer effektivt, framför allt inom hälso- och sjukvården, och därmed vara till gagn för alla grupper, inte bara de äldre. Jag tackar för en väldigt rolig och konstruktiv debatt. Jag har tagit på mig att organisera en träff om detta och återkommer till debattörerna om det. Jag hoppas att vi får en fortsatt god dialog om denna viktiga fråga. Överläggningen var härmed avslutad. § 19 Svar på interpellation 2014/15:423 om fortbildning av läkare 125 Statsrådet (S): Finn har frågat mig hur jag tänker agera för att skyndsamt rätta till att arbetsgivarna, sjukvårdshuvudmännen, tar sitt ansvar för att läkares fortbildning garanteras och hur jag ställer mig till förslaget att utreda förutsättningarna för ett tvingande regelverk på området på det sätt som anges i interpellationen. Tillgång till hälso- och sjukvård av god kvalitet är i hög grad beroende av tillräcklig personal med rätt kunskap. Jag vill därför inledningsvis tacka Finn för den viktiga fråga han ställer om läkares möjligheter till fortbildning. En vårdgivare är skyldig att bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete, vilket bland annat innebär att planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård enligt hälso- och sjukvårdslagen respektive tandvårdslagen upprätthålls. Precis som Finn anger är ansvaret för fortbildning en fråga för vårdgivaren. I ansvaret för att säkerställa god vård ligger också ett ansvar att se till att eventuella brister i kunskap eller kompetens hos personalen åtgärdas genom lämplig fortbildning. Vårdgivarens ansvar för att säkra kvaliteten inom vården framgår även av föreskrifter. De situationer där vårdgivaren brister i detta ansvar kan föranleda kritik från Inspektionen för vård och omsorg, som är tillsynsmyndighet för hälso- och sjukvården och dess personal. Även om ansvaret för fortbildning i första hand är ett ansvar för vårdgivaren har staten genomfört vissa åtgärder för att stärka landstingens arbete med fortbildning och med mer övergripande kompetensförsörjningsinsatser. På finns webbutbildningar för både AT-läkare och ST-läkare i ämnen som till exempel läkemedelsbehandling av äldre. Utbildningarna ska underlätta tillämpningen av bästa tillgängliga kunskap och kan användas som en del i läkares fortbildning. Kunskapsguiden är utgiven av i samverkan med , , , och . ansvarar för att tillhandahålla specialistkompetenskurserna, så kallade SK-kurser, som är statligt finansierade kurser avsedda för läkare under specialistutbildning. har genom tillhandhållandet av SK-kurser samt utfärdandet av föreskrifter en viktig del i ansvaret för att säkerställa att hälso- och sjukvården har tillräcklig tillgång på specialistläkarkompetens. Även om SK-kurserna inte bidrar till fortbildningen av läkare är en specialistutbildning som håller hög kvalitet en grundläggande förutsättning för att säkra att det finns tillgång till specialistläkare med rätt kompetens i vården. I budgetpropositionen föreslog regeringen för att höja kvaliteten i vården, förbättra förutsättningarna för rätt användning av professionernas kompetens och påverka landstingens kompetensförsörjning i positiv riktning. beslutade dock att satsningen inte skulle genomföras. Att kontinuerlig fortbildning är viktigt för att upprätthålla en tillräcklig kvalitet i vården är jag och Finn överens om. Det finns ett regelverk som ska säkerställa att det finns personal med tillräcklig kompetens inom vården och att brister i kompetens eller kunskap hos personalen ska åtgärdas genom till exempel fortbildning. 126 FINN (M): Jag tackar för svaret. Som nämns i svaret är det väldigt många av aktiviteterna som berör grund- och vidareutbildning av läkare. är det fråga om fortbildning. Även med dagens regelverk för grund- och vidareutbildning av läkare har man efter avslutad specialistutbildning normalt sett en större andel år framför sig som specialistläkare. Under den tiden utvecklas vården. Vi brukar säga att medicinsk kunskap förnyas . Utan fortbildning blir man hjälplöst föråldrad i sin kompetens. Det skapar en ojämlik vård. Vissa håller sig uppdaterade genom eget engagemang, medan andra inte gör det eller gör det på ett sämre sätt. Det kan innebära att man inom samma profession bedriver helt olika verksamhet, som ibland kan ha bristande kvalitet. Frågan är vem patienten blir exponerad för och om patienten får uppdaterad behandling, diagnossättning och så vidare. Det är därför viktigt att man bejakar möjligheten till fortbildning. Problemet är följande: – det minns jag väl – bistod läkemedelsindustrin med omfattande utbildningsinsatser och fortbildning av läkare. Det fanns rimligen en del etiska komplikationer med detta som man försökte reglera. Det gjorde man , men gäller att läkemedelsindustrin inte får bistå med någon fortbildning över huvud taget. Paradoxen är att sjukvårdshuvudmännen inte har plockat upp bollen vare sig vid den första regleringen eller nu när externa pengar helt saknas. Man har ingen budget för fortbildning. Även om svaret belyser att det finns ett regelverk som tvingar sjukvårdshuvudmännen att ta ansvar har man de facto alltså inte ens budgeterat för detta. Då tas inget ansvar. Min fråga till statsrådet gäller det brev som inkom till statsrådet från , Farmaceuter, , , och . De föreslog ett lite skarpare agerande från regeringen, nämligen att man åter ska kräva en föreskrift från om reglering av vårdpersonalens fortbildning. Detta är skarpare än att ska följa upp dagens regelverk, som uppenbarligen redan från början inte tillgodosetts. Min fråga är: Kan statsrådet tänka sig att hörsamma kallelsen eller uppropet från dessa fackorganisationer, som berörs av ett rimligt krav på fortbildning, och se över om kan få ett vassare vapen för att se till att huvudmännen avsätter pengar i sin budget? På det sättet behöver man inte problematisera kring att staten skulle tillföra resurserna. Som statsrådet säger tillför staten en hel del resurser, framför allt under grund- och vidareutbildning. Om lagen nu säger att fortbildning är ett krav på arbetsgivaren – sjukvårdshuvudmännen – och vi inte får det att fungera måste vi använda lagstiftningsvapnet igen, kanske i form av en föreskrift snarare än en lagändring. Man kan i och för sig överväga att skriva in ett krav i patientlagen, patientsäkerhetslagen eller till och med hälso- och sjukvårdslagen så att fortbildning av läkare och annan sjukvårdspersonal blir ett ansvar som sjukvårdshuvudmän och arbetsgivare inom vården inte på några villkor får undandra sig utan måste bistå med. Man har en egen skatteuppbörd och egna resurser som vida överstiger statens resurser, så man borde klara av det. 127 (FP): När jag är ute i landet och föreläser och debatterar möter jag ofta frågan om vi har råd med välfärden framöver: Måste vi höja skatten? Mitt svar är att det första vi ska göra är att använda skattepengarna rätt och effektivt. har vi diskuterat läkemedelsbehandlingen. Där finns det beräkningar som säger att vi betalar lika mycket för komplikationerna av läkemedelsbehandlingarna som vi betalar för själva läkemedlen. Jag vet inte hur sann siffran är, men det är i alla fall väldigt höga tal. Frågan om läkarnas fortbildning kommer in väldigt tydligt i det här sammanhanget. Vi har AT-utbildningen och ST-utbildningen. Kvaliteten varierar över landet, men vi har åtminstone möjligheter till tillsyn och uppföljning. Jag är för övrigt glad över att utredningen om läkarutbildningen äntligen gick ut på remiss. Här är det väl lite av skammens rodnad på min sida för att vi inte fick i väg den tidigare, men är den ute.