prot · H20989 · 2015-04-21 00:00:00 — Hon är en mycket erfaren forskare, bland annat i tyska språket och tyska förehavanden både under och efter det senaste världskriget. Väldigt få skulle nog ta upp det här intresset igen. Eftersom jag har suttit i jubileumsfonds beredningsgrupp för de stora projekten där man normalt får in forskningsansökningar av den här typen har jag noterat att det inte har inkommit några sådana ansökningar. Det ser jag som ett tecken på att man inte ansöker om medel eftersom man vet att uppgiften – även om man skulle få en medelstilldelning – är alldeles för riskabel för en enskild person att utsätta sig för, om det finns sådana subversiva krafter. Jag vet inte om det är sant, men den tveksamma öppenheten skapar misstanke om det. Bara det gör att man på måste ta sig en rejäl funderare på, oavsett vem som har regeringsmakten, om vi verkligen kommer att kunna få någon klarhet i en så viktig fråga som vad gjorde i och de konsekvenser detta har fått, även på strukturell nivå för framtida liknande problem. Det finns tyvärr fortfarande totalitära stater i vår värld. 43 HANS (M): I morse vaknade jag till radionyheterna som meddelade att kanske en av de sista rättsliga processerna mot människor som var involverade i Förintelsen, i utrotning av judar, skulle inledas. Det var mot en 86-årig man som hade arbetat i ett koncentrationsläger. Det är som detta fruktansvärda inträffade på vår kontinent. Är det då hämnd eller långsinthet som ligger bakom att det fortfarande bedrivs rättsliga processer mot människor mellan för att de har varit delaktiga i något så groteskt som Förintelsen? Jag tror inte det. Ytterst handlar nog allt detta om att försöka nå de sista skärvorna av sanning. Jag tror, fru talman, att sanningen också medverkar till försoning. Med denna illustration vill jag säga att det är märkligt – inte minst i vårt eget land – att vi kan diskutera och understryka hur viktigt det är att man forskar om Förintelsen och om vad som hände på vår kontinent 1939–1945. Det är oerhört viktigt, för från svensk sida har vi också mycket att lyfta fram om vad som skedde . Det gäller den passivitet och det medlöperi som fanns i vårt land. Lika engagerade som vi kan vara över att finna historiska fakta om tiden för , lika stort är ibland ointresset för vad som hände i när DDR-regimen jagade, förföljde, fängslade och sannolikt avrättade politiska oliktänkande. Då var ett av de viktigare länderna för den östtyska säkerhetstjänsten och . var ett av deras väsentliga bataljfält. Det är av den anledningen som jag tycker att Finn interpellation är central. Det är av den anledningen som jag själv, sedan jag kom in i riksdag, har engagerat mig i dessa frågor. Det är inte på grund av hämnd eller långsinthet, utan det är för att jag drivs av tron på att sanningen medverkar till försoning. Precis som statsrådet redogör för i sitt svar fördes det en politisk diskussion över parti- och blockgränserna. Den dåvarande alliansregeringen lade fram en skrivelse, som jag tycker var ett steg i rätt riktning. I skrivelsen hänvisades det till att genom en dom visat att det fanns möjligheter för forskare att ta del av det omfattande materialet hos . Jag tillhörde dem som gladde mig åt möjligheten för nämnda forskare – – att skriva en uppföljare till sin väldigt omtalade bok . Uppföljaren Inte bara spioner kom . Då inträffade det som Finn tog upp. Hon hade gått igenom arkiven i men också arkiven i . Hon råkade då ut för att det startades en förundersökning eftersom misstänkte henne för att ha offentliggjort uppgifter. Sedan kunde hon med trovärdighet visa att den typen av uppgifter som hon möjligtvis skulle kunna anklagas för att publicera hade hon forskat fram på andra ställen. Det fanns ett mycket öppnare arkiv i . När vi diskuterade den skrivelse som den dåvarande regeringen lade fram handlade det om att finna en balanspunkt mellan allmänintresset och den enskilde. Statsrådet hänvisar nu till att det kan handla om skydd av källor och kanaler för . Det är ett sämre argument, tycker jag. Just det land som vi ska forska om och undersöka är ett land som har upphört att existera. Tack och lov existerar inte längre DDR-diktaturen. 44 Statsrådet (S): Det är naturligtvis Säpos källor som är emot diktaturen som vi ska skydda, inte källor. Vi har gett ett löfte att skydda dem som har tagit risker för att skydda demokratin. Det är deras trygghet som vi ska skydda. Det får inte råda några tvivel om det. Regeringen delar synpunkten att forskare i så stor utsträckning som möjligt ska få ta del av hemligstämplat material för att vetenskapligt kunna analysera vad verksamhet inneburit för . Vi socialdemokrater i ställde upp bakom den moderatledda regeringens skrivelse. Genom förvaltningsdomstolens dom har vi fått klarhet i att det går att få ut den typen av uppgifter. Nästa fråga är hur vi i så fall finansierar forskningen i , men det är en fråga som inte ligger på inrikesministerns bord, utan forskningen i finansieras i konkurrens när olika forskare presenterar sina forskningsprojekt. Sedan tror jag att man ska vara aktsam, Finn , med att slunga ut anklagelser om man inte presenterar några belägg för dem. Det kan bidra till en ryktesspridning som inte gynnar saken över huvud taget. Den tidigare moderatledda regeringen gjorde sin bedömning och fick ett brett stöd i . Jag ser ingen anledning att göra någon annan bedömning än den som den moderatledda regeringen och tidigare gjort. 45 FINN (M): Låt mig kommentera det som statsrådet sa om ryktesspridning. Den ryktesspridningen florerar redan, och det är just det som är problemet. Problemet kommer inte att lösas med den balanspunkt som man från regeringssidan nu anser är vettig. Jag har stor förståelse för att regeringen försvarar den tidigare regeringen, men vi är i ett annat läge när det gäller forskningen. Forskningen kommer inte att vara så fri som statsrådet låter påskina. Vi kan väl i så fall slå vad om hur många forskare som kommer att ge sig in på det fältet. Jag tror inte att vi kommer att se någon, eftersom den utsatta positionen är så pass riskabel med tanke på hur man valt att hantera den så kallade öppenheten mot forskningen. Jag vill i mitt avslutande inlägg ta upp ytterligare en sak med statsrådet, som inte riktigt konkret tas upp i svaret, nämligen hur det ser ut med sekretessen. Jag delar till fullo syn att det ofta är försoningsskapande att få fram sanningen. Det är så man kan försonas, och det är trots allt försoning som är lösningen på problem, hur svåra de än må vara. Generellt gäller för den här typen av ärenden en 70-årig sekretess. Var och en inser att om vi har en 70-årig sekretess, med ett rekvisit som säger att det är grundprincipen och att det ska till mycket starka skäl för att lätta på den sekretessen, får vi inte särskilt många som kommer att kunna förhöras och kunna vittna om vad som egentligen förevarit. Det har diskuterats vid ett seminarium i om man eventuellt skulle ha minskat sekretessen till . Bara det skulle ge många fler möjligheter till vittnesbörd. Den dåvarande ordföranden i justitieutskottet , som är statsråd och visserligen inte har ansvar för dessa frågor, tyckte sig då vara intresserad av en sådan frågeställning. Frågan är om det nuvarande statsrådet med ansvar för dessa frågor också är det. 46 HANS (M): En sak förenar statsrådet och undertecknad, och det är att vi båda är glada över vad alliansregeringen åstadkom. Inte minst gäller det skrivelsen på det här området. Det var en bra process som ledde fram till att vi fick skrivelsen och sedan hade en riksdagsdiskussion i frågan. Som en konsekvens av det bedrev faktiskt forskning i ämnet och kom ut med sin andra bok på temat. Det som gav en bitter eftersmak var den rättsliga process som följde. Förundersökningen lades ned, men tyvärr tror jag att processen har haft en klart avkylande effekt på många forskare. Det offentliga har med ena handen öppnat för möjligheten att komma in i de viktiga arkiven, men genom att en förundersökning inleddes mot en forskare har man med den andra handen på ett tydligt sätt slutit den möjligheten. Man kan fundera på hur skuld och ansvar ska fördelas. Jag delar statsrådet synpunkter. Det var bra att vi fick en skrivelse. Det var bra att vi fick igång processen. Jag skulle dock önska mer forskning i detta angelägna ämne. För den dåvarande DDR-diktaturen, alltså dåvarande , var kolossalt intressant eftersom vi var, som de uppfattade det, landet mitt emellan. Vi var landet mitt emellan den dåvarande öst–väst-konflikten. Man lade därför ned betydande resurser på att försöka få tag i svenska lärare, företrädare för fackliga organisationer och andra föreningar och på olika sätt kunna påverka dem. Av den anledningen tycker jag att de svenska är intressanta. Jag hör vad statsrådet säger. Det är möjligt att jag till och med landar i samma slutsats som han, nämligen att en viktig fortsatt uppföljning, utöver att det kan vara klokt att se över sekretesslagstiftningen i likhet med vad Finn påpekar, kanske vore en rejäl finansiering av ett forskningsprojekt som specifikt tittade på i . Det har jag motionerat om tidigare, och jag lär få återkomma med det, fru talman. 47 Statsrådet (S): Sanningen är försoningsskapande. Det kan vi vara överens om. Det finns många exempel på det, från till och vidare. Men jag tror inte att ett bra sätt att skapa vare sig sanning eller försoning är att reproducera skvaller i talarstol. Jag tycker att man ska vara noga med att kunna belägga det man yttrar i talarstolen. Jag kan konstatera att vi i grunden är överens om att det är viktigt att forskning bedrivs om de svenska . Jag kan också konstatera att den tidigare regeringen gjorde ett bra arbete som Socialdemokraterna och många andra partier ställde sig bakom. önskar sig mer forskning. Jag tycker att det i grunden är bra, men som med all annan forskning är det upp till forskarsamhället att i konkurrens mellan olika forskningsprojekt välja ut de mest intressanta. Det kanske inte är ett fält där jag som statsråd ska peka ut det ena eller det andra forskningsprojektet, även om jag kan känna stor sympati för önskan om ytterligare forskning om . Sammanfattningsvis, fru talman, står vi fortfarande bakom det beslut som i stor enighet har fattat. Överläggningen var härmed avslutad. § 10 Svar på interpellation 2014/15:374 om kontanthantering i hela landet 48 Statsrådet (MP): Per Åsling har frågat mig om jag är beredd att bjuda in banker och andra aktörer till samtal om hur en välfungerande kontanthantering ska kunna garanteras i hela landet. Jag vill inledningsvis försäkra alla om att jag tar landsbygdens villkor på största allvar och att jag anser att det är av största vikt att det går att såväl bo som att driva företag i hela oavsett om man befinner sig i stad eller på landsbygd. Vidare anser jag att en minskad kontanthantering inte ska få begränsa möjligheterna att välja hur man vill hantera sin ekonomi. Alla i samhället bör ha tillgång till grundläggande betaltjänster. I första hand bör marknaden tillhandahålla dessa tjänster och staten övervaka att så sker. Statens ansvar för de grundläggande betaltjänsterna bör endast omfatta de orter och den landsbygd där behoven av grundläggande betaltjänster inte tillgodoses av marknaden. Jag har därför bjudit in såväl kreditinstitut som andra aktörer till ett rundabordssamtal för att diskutera kontanthanteringen i . Banker är förvisso en viktig aktör i kontanthanteringen, men vi måste ha i åtanke att de inte är de enda aktörerna på marknaden som kan vara behjälpliga med att möjliggöra en effektiv och säker kontanthantering i hela landet. Kontantanvändningen i har minskat och minskar alltjämt. Å ena sidan leder det till minskad miljöpåverkan, säkrare arbetsplatser och minskad risk för ”svarta pengar” och penningtvätt. Å andra sidan är det min övertygelse att inte kommer att bli ett kontantlöst samhälle inom en överskådlig framtid. Det arbete som pågår inom med att byta ut sedlar och mynt är ett tecken på att så inte är fallet. Det kommer således även fortsättningsvis att finnas behov av kontanthantering i . Det är därför viktigt att konsumenter, företag och föreningar har tillgång till en effektiv och säker kontanthantering oavsett var i landet de bor eller är verksamma. pågår ett arbete inom med att analysera remissvaren från , där till exempel roll berörs. beslutade regeringen om en utredning för att genomföra bland annat betalkontodirektivet och betaltjänstdirektivet i svensk författning. En utredare bör överväga vilka lagstiftningsåtgärder som behöver vidtas för att möjliggöra insättning och uttag av kontanter på betalkonto. Jag ser med tillförsikt fram mot det betänkande som ska lämnas. Men då det dröjer innan vi kan ha en lagstiftning på plats är det viktigt att vi redan nu ser över om det går att få fram effektiva och säkra lösningar som inte är beroende av lagstiftning. Det är viktigt att vi i det arbetet vänder på alla stenar och är öppna för alla förslag. 49 PER ÅSLING (C): Jag vill börja med att tacka Per för svaret. Kontanterna håller på att försvinna i snabb takt. Det riskerar att klyva landet. Det här är en fråga som vi i har följt noga, och vi kommer att fortsätta att följa den, då det framför allt är landsbygden som drabbas. Särskilt allvarligt är det när exempelvis småföretagare och personer som bor på orter utan väl fungerande digital infrastruktur drabbas. De riskerar att få åka långt för att hantera vanliga bankärenden eller vanliga betalärenden. hade ansvaret för kontantförsörjningen. Det var ett ansvar som innebar att man skulle garantera att det fungerade över hela landet. Sedan den socialdemokratiska regeringen avreglerade ansvaret har flera aktörer, både offentliga och privata, tagit på sig ett ansvar för kontanthanteringskedjan. Bankerna ansvarar i stort för det, men tyvärr tar inte alla banker ansvaret på allvar. Det är med denna utgångspunkt som jag ställt frågan vilka initiativ statsrådet är beredd att ta. Sedan jag ställde interpellationen har statsrådet deklarerat att han kommer att kalla in banker och finansinstitut till en sittning, vilket jag tycker är oerhört positivt; jag vill tacka för det. Dessutom har finansutskott efter det att jag lämnade in interpellationen haft en offentlig hearing som jag tycker var bra. Jag tror att vi kan vara överens om att alla i samhället bör ha tillgång till grundläggande betaltjänster och att en minskad kontanthantering inte ska få begränsa möjligheten att välja hur man vill hantera sin ekonomi. Av det riksdagsbundna målet för kontanthantering framgår med all önskvärd tydlighet att det statliga åtagandet omfattar de orter och bygder där behoven inte tillgodoses på annat sätt än av marknaden. Här är det ett åtagande som är mycket tydligt och som måste innebära att alla har möjlighet att hantera sin ekonomi på valfritt sätt över hela landet, med andra ord oavsett var man bor. Det måste gälla privatpersoner, företag, föreningar och därmed också civilsamhället, som ska ha goda möjligheter att göra uttag och insättningar av kontanter hos kreditinstitut, hos betaltjänstleverantörer eller på annat sätt. Det är statens ansvar att dessa tjänster fungerar på alla områden i alla bygder där marknaden inte tillgodoser det. Det är klart att det är viktigt att följa upp vad som har gjorts från samhällets sida. har här ett speciellt ansvar. samarbetar också med länsstyrelserna, och i den årliga uppföljningsrapporten konstaterar länsstyrelserna samstämmigt att detta inte fungerar på ett tillfredsställande sätt. Det motsvarar inte de krav som man kan ställa på samhällets betalfunktioner. Jag vill därför att statsrådet utvecklar vilka initiativ han är beredd att ta utöver det som har presenterats i svaret. 50 (V): När det blir en debatt om kontanthanteringen i samhället kan man inte låta bli att delta. Jag får tacka Per Åsling för interpellationen och Per för svaret. har jag och drivit den här frågan. Vi har bland annat stått här i kammaren och debatterat frågan med den förra regeringen. har en ny regering tillträtt, och nya möjligheter öppnar sig därför. Tillgången till kontanter i samhället anser jag ytterst vara en demokratifråga. Ska vi leva i ett samhälle där de fyra storbankerna själva bestämmer sig för att avskaffa kontanterna, eller ska vi leva i ett samhälle där vi gemensamt tar ansvar för och finner lösningar på människors rätt till kontanter? För mig är svaret enkelt. Vi måste ta ett politiskt ansvar för att se till att vi har en fungerande kontanthantering i hela samhället. Ingen av oss tror väl att vi under överskådlig framtid kommer att fatta ett politiskt beslut om att avskaffa kontanterna. har många människor problem när det inte finns tillgång till kontanter. har antalet bankkontor som hanterar kontanter minskat med 500. Det får konsekvenser, inte minst för alla pensionärer, för personer med olika former av funktionsnedsättningar, för föreningar och för företag. publicerades en artikel om en företagare i mitt hemlän som fick åka för att bli av med sin dagskassa. Så kan man inte ha det. Men det är också så att mellan 500 000 och 1 miljon människor inte ens får tillgång till ett kort. För väldigt många människor finns det alltså inte ens något alternativ. Statsrådet brukar hänvisa till att man kan byta bank. Så enkelt är det inte heller, eftersom vi inte har någon fungerande bankkonkurrens. På vissa orter ska vi vara glada om det över huvud taget finns ett bankkontor. Statsrådet säger i sitt svar till Per Åsling att banker inte är de enda som skulle kunna upprätthålla någon form av fungerande kontantservice. Jag menar att bankerna har ett större ansvar än andra aktörer på marknaden för att tillhandahålla kontanter och att vi politiskt har ett ansvar att se till att de faktiskt gör det. I har man till och med en lagstiftning som ålägger bankerna att upprätthålla viss kontanthantering. Det tycker jag och vore en rimlig väg att gå även här. Min fråga till statsrådet går i linje med Per Åslings. Vad anser statsrådet är möjligt att göra, om man nu inte anser att bankerna ska ta det ansvar de rimligen borde ta? Vilka är de andra aktörer statsrådet tänker sig? Jag kan tänka mig att det kan vara handeln. Det har kommit signaler om det från statsrådet. Men den information jag har säger att handeln inte är så intresserad, varken arbetsgivarsidan eller arbetstagarsidan, på grund av säkerhetsaspekter. Man anser att det rimliga är att bankerna tar det ansvar de borde ta. Jag hoppas att statsrådet kommer att utveckla sitt svar under debatten, för det är en oerhört viktig och central fråga. har avvecklingen pågått i rekordfart under . Man måste agera snabbt om vi ska kunna få till stånd en lösning på problemen. 51 (S): Jag tror att den första motion jag skrev i handlade om att alla skulle ha rätt till någon form av eget bankkonto för att hantera sina in- och utbetalningar på sitt eget sätt. Sedan har den här frågan följt mig. Oavsett vilken regering som suttit har jag med jämna mellanrum tagit upp detta i olika sammanhang och på olika sätt, oftast i form av interpellationer, men ibland bara i form av frågor, för att få utrett vad som ska gälla. har svaren varit i stil med: Nej, vi ska inte göra någonting alls. Nej, vi ska göra ännu mindre än vad vi redan tidigare planerat för. Nej, vi gör ingenting. Tyvärr har detta varit den doktrin som fått råda . Det handlar inte om vilken regering som har suttit vid makten. Alla regeringar har varit likadana. Alla har sagt samma sak. Sedan hände detta med Panaxiakonkursen, och då blev det fart på det. Då insåg man att någonting var fel i betalsystemet. Någonstans fungerade det inte med att man hade privatiserat kontanterna i samhället. Det var någonting som inte stämde i det sammanhanget. Då tillsatte regeringen utredningen om kontanthanteringslagstiftningen. Den har också berört några andra aspekter. Det ger en sur eftersmak i munnen när Per Åsling tar upp detta. Förlåt mig, Per Åsling: Vi hade , som åtminstone hjälpligt såg till att det fanns kontanter över hela landet. Såvitt jag vet, som var ansvarig för frågan i trafikutskottet från den socialdemokratiska gruppen, försökte den socialdemokratiska regeringen att lägga ned helt och hållet. Men det lyckades den inte med, bland annat på grund av oss socialdemokrater i utskottet. Men nästa regering, regeringen 1, lade ned den. Såvitt jag vet hette den dåvarande kommunikationsministern vid det tillfället . Det låg inom hennes område. Det är möjligt att det var som lade fram propositionen. Men var ändå i allra högsta grad inblandat i att man fick bort och därmed en garanterad möjlighet att komma åt kontanter för de allra flesta svenskar. ska jag inte skälla mer. Det har skett väldigt mycket positivt och när det handlat om just kontanthanteringen. Det har kommit en debatt där alla parter har sagt samma sak. Vid den utfrågning som vi hade i fanns det inte någon som påstod att kontanter var någonting som skulle försvinna i samhället. Så har det varit tidigare. har det varit så att man har sagt: Kontanter kommer ändå att försvinna. Det behöver vi inte. erkänner man att det behövs kontanter. Sedan var i och för sig inte någon beredd att ta ett större ansvar. Det kan också konstateras. Men det finns ett visst uppvaknande i debatten, och därför behöver man göra något. Jag tycker också att vi ska ha en lagstiftning. Det allra bästa vore om man kunde komma fram på något sätt. Problemet med lagstiftning är att det alltid måste utredas på det ena eller andra sättet, endera genom en utredare eller genom att man tar fram en departementspromemoria. Båda två tar sin tid. 52 Statsrådet (MP): Jag vill tacka interpellanten och övriga debattörer för det engagemang som visas i frågan. Det är väldigt glädjande. Det är en fråga som är viktig för många människor i vårt samhälle. Från regeringens sida är det ingen tvekan. Vi har ett tydligt mål att alla i samhället ska ha tillgång till grundläggande betaltjänster till rimliga priser. Målsättningen är självklart också att människor ska kunna välja själv på vilket sätt de vill sköta sin ekonomi. Alltfler väljer att göra det genom digitala tjänster. Det är en utveckling som i grunden är positiv eftersom det öppnar möjligheter för många människor som inte har funnits tidigare. Om man vill sköta det med hjälp av kontanter ska man också ha den möjligheten. Vi redovisade en hel del åtgärder som regeringen avser att komma med. Vi har en kontanthanteringsutredning som har inkommit med sina förslag. Ett av de förslagen är att ska få ett huvudansvar för kontanthanteringen i . Just nu håller vi på med arbetet att sammanställa remissvaren och analysera dem. Sedan ska vi försöka komma fram med hur regeringen ska agera i den frågan. Som jag också konstaterar pågår en utredning som handlar om en lagstiftning om vilka rättigheter man har som konsument att kunna använda kontanter för att kunna sätta in och ta ut på ett sådant konto som lyfter fram i debatten. väcker frågan om att utreda möjligheten att ha en lagstiftning om kontanthantering. Det är precis det som pågår och som vi har satt igång på . Vi tittar på vilka ålägganden man ska ha på finansiella tillgodose den grundläggande rättigheten att kunna använda betalkonton och därmed också kunna både sätta in och ta ut kontanter. Det var kanske lite grann ett förslag som slog in öppna dörrar. var inne på att ett problem med lagstiftningsvägen är att det ibland kan tendera att bli fyrkantigt. Om man tycker att reglerna är för begränsande brukar många aktörer försöka hitta vägar att kringgå lagstiftningen och hitta utvägar för att minska sina kostnader. Kan man lösa problemen med hjälp av dialog och samtal och olika typer av stimulanser kan det oftast vara en snabbare väg framåt och leda till väldigt bra och effektiva reformer. Som Per Åsling lyfter fram har regeringen gett i uppdrag till både och länsstyrelserna att ha ett ansvar för att se: I vilka delar av landet duger inte de betaltjänster och möjligheter som marknaden själv erbjuder?