prot · H20988 · 2015-04-17 00:00:00 — Därför känns det bra och viktigt att vår regering nu satsar stort på utbildningsfrågorna för att höja kompetensen bland alla medborgare i vår befolkning. Vi vet också att generellt har socioekonomiska förhållanden stor betydelse för vår hälsa. Alliansens politik ledde tyvärr till att klyftorna i vårt land inte bara geografiskt utan även bland befolkningen har ökat. Det är bra om , som jag vet är genuint intresserad av frågorna och står för en mer socialliberal syn inom Alliansen, kan få med sig sina partikamrater på en annan fördelningspolitik. Jag tror att det är en viktig nyckel för att lyckas med hälsan . har, som sa, som mål att sluta de påverkbara klyftorna inom en generation. Tillsammans med en offensiv välfärdssatsning och en jämställdhetspolitik anser vi att det finns goda möjligheter att lyckas på området. Vi har en feministisk regering, och det lyser igenom i vår vårbudgetproposition. 137 Statsrådet (S): Tack än en gång, , för interpellationen. Ett nyckelbegrepp som jag tror att använde i sitt inlägg var just genusmedvetenhet, att vara medveten om de skillnader som finns och framför allt hur kvinnor och män bemöts inte minst inom hälso- och sjukvården. Som jag sa i mitt svar kommer kommissionens arbete att präglas av detta perspektiv. Det är en av de största orättvisorna och en av våra största utmaningar i det svenska samhället. Det är klart att det måste ingå i kommissionens viktiga arbete. En av poängerna med att tillsätta en kommission för jämlik hälsa är inte bara att vi behöver vidta åtgärder på en lång rad politikområden, inte bara att kommissionen behöver lägga fram förslag som inte bara är kortsiktiga eller för den delen medelfristiga utan också kan gälla på lång tids sikt, det vill säga en generations sikt. Poängen är framför allt att en kommission kan bidra till att öka medvetenheten om de ohälsoklyftor som finns, såväl socioekonomiska klyftor som klyftor mellan könen. Det är just medvetenhet som är ett nyckelbegrepp om vi ska komma till rätta med klyftorna. Även om vi har kommit långt i , och även om vi kan föra en debatt som kanske för inte särskilt länge sedan skulle ha ansetts vara elitistisk och något världsfrånvänd, att diskutera genusperspektiv på folkhälsa, vet vi att vi inte har kommit tillräckligt långt. Det bemöts fortfarande av brist på förståelse när partikamrater till mig, eller åtminstone åsiktsfränder, till exempel vill ha mer av genuspedagogik inom skolan. Det bemöts ibland med brist på förståelse när vi pratar om vikten av att våra universitetsutbildningar i högre grad kan präglas av ett genustänkande, ett tänkande runt hur normer och strukturer påverkar ens eget handlande och samhället i stort. Jag tror att med sin interpellation sätter fingret på en av anledningarna till att det är så viktigt att föra in den typen av kunskap och perspektiv, inte minst i vårdutbildningarna. I slutändan handlar det om, beroende på perspektiv och medvetenhet, skillnaden mellan liv och död. Det tycker jag att mycket väl har visat i interpellationen. Kommissionen kommer att börja jobba . Den kommer att få på sig. Den ska kontinuerligt släppa ifrån sig förslag och delta i debatten för att bidra till en spridd debatt i hela . Men som jag sa i mitt svar är det naturligtvis inte tillräckligt med kommissionens arbete. Vi måste redan här och och i den dagliga politiken vara medvetna om de strukturer som finns i vårt svenska samhälle, hur vi behöver bekämpa strukturerna för att inte minst öka jämställdheten och förbättra folkhälsan för både kvinnor och män. 138 (FP): Jag tror att det finns en chans att ha samma medellivslängd för kvinnor som för män. Det fanns en liten intressant studie på munkar och nunnor. Den omfattade tiden före och efter. Före levde munkarna och nunnorna . De levde på samma sätt med samma mat och samma dygnsrytm. Allt var samma. Efter kriget inträdde en dramatisk förändring, nämligen att munkarna dog tidigare. Jo, de hade ju skickats ut i kriget, som så många andra. De hade kört motorcykel, rökt och krökat och allt möjligt. Då gick medellivslängden ned. Det var en liten studie men ändå tänkvärd. Sedan kommer vi över till frågan om klyftorna. Jag satt med i nr 2. Jag undrade vad som skulle hända om hela slutade att röka. Då sa några visa män att i början kommer klyftorna att öka därför att man når de mest välutbildade, precis som statsrådet säger, eller de mest motiverade, de som har haft dödsfall i familjen på grund av lungcancer, medan de andra fortsätter. Man ska inte deppa när man sätter igång arbetet om klyftorna ökar i början. Det visar att man når fler i ena änden men ännu inte har fångat upp de andra. Det är viktigt vilka som sitter i kommissionen och hur de jobbar. När jag har tittat i backspegeln har jag sett hur oerhört viktigt det är i folkhälsoarbetet vem som är avsändare. gick ut med budskapet att svenska folket skulle äta sex till åtta brödskivor . Det blev bara löjligt. Det var rätt budskap men fel avsändare. Sedan ville göra något åt rökningen och var på väg att gå ut med ett drastiskt budskap vid nyår. Då var det någon som sa att det skulle bli samma elände; vill att svenska folket ska lova att sluta röka – inte bra. Cancerfonden gick ut med budskapet. Det hade effekt. Cancerfonden var absolut rätt avsändare. Det har fått mig att känna att man inför ett sådant här arbete med en kommission bör fråga sig vad det är för målgrupper man vill nå och vilka som är de bästa avsändarna där. Jag kan tänka mig att det är förebilder inom olika grupper i samhället. När det gäller lågutbildade kvinnor, vilka är de bästa förebilderna som kan tala om för dem att de inte ska röka längre? Man bör gå in mycket på det. Sedan gäller det naturligtvis att de som sitter i kommissionen prioriterar det här arbetet. hade vi en tvärpolitisk ministergrupp ledd av en statsminister. De hade ju inte tid med det här, så det föll. Jag tror också att vi så att säga står längst ned på bottenplanet i primärvården. Man hinner inte, för de akut sjuka kommer före. Det är precis som i – där kommer en massa akuta uppgifter före, och det som är långsiktigt kan vänta. Det är alltså viktigt vilka man väljer och att de har tid för det och är rätt avsändare. Annars riskerar man att inte klara det här man vill. En generation är . Det måste läggas upp långsiktigt så att vilken regering som än sitter fortsätter det här jobbet. Därför behöver vi ha en tvärpolitisk överenskommelse med i bilden. 139 Statsrådet (S): Det var intressant, – jag hade faktiskt inte hört om studien om nunnor och munkar. Det låter intressant. Jag tror också att det finns mycket som kan göras, inte minst från politikens sida, för att bidra till att kvinnor och män kan leva . Vi vet att det handlar om sådana faktorer som tar upp. Krig är en tydlig sådan faktor, historiskt sett, men vilka miljöer man befinner sig i och vilka förväntningar som finns är också faktorer. Vilka könsroller vi uppfostrar våra barn till betyder oerhört mycket för vilka livsval de gör, vilket får konsekvenser i form av en viss medellivslängd. Jag tror att det är intressant och hoppas kunna ta del av den där studien. har också rätt i att det spelar stor roll vem som är avsändare av olika typer av budskap. Naturligtvis spelar det också roll hur man utformar budskapen. lade regeringen tilläggsdirektiv till utredningen om införandet av EU:s tobaksproduktsdirektiv. I de direktiven menar vi att man ska utreda bland annat fler rökfria miljöer utomhus. Det kan handla om uteserveringar, lekplatser med mera. Vi talar om neutrala tobaksförpackningar. Vi talar om exponeringsförbud i butikerna, alltså att man inte ser tobaksförpackningar utan får fråga personalen om dem ifall man ska köpa. Vi vet att det här är frågor som har diskuterats på andra håll i världen, och vi tror att det är intressant att utreda dessa. Sammantaget kan det vara åtgärder som leder till att vi kan minska rökningen ännu mer och därmed rädda väldigt många liv men också väldigt mycket hälsa med tanke på hur många som insjuknar på grund av rökning . Det här är en metod för att göra detta. Det föranledde genast en del kritiker av förslaget att utnämna mig inte till folkhälsominister utan till förbudsminister. Jag vill vara tydlig med att vi aldrig får hantera folkhälsopolitiken på ett sådant sätt att den bara förknippas med förbud. Men som sagt: kan förbud vara ett verkningsfullt medel, till exempel när det gäller rökning. Vi har sett det i fallet med rökfria krogar och restauranger tidigare. I andra fall är det dock helt andra åtgärder som behövs. Ta ett annat initiativ som regeringen har tagit : att underlätta sprutbyte för narkomaner. Vi har angett som vår inriktning att vi vill göra det, till exempel genom införa att bestämmanderätten över den typen av verksamhet helt ska förflyttas till landstingen och inte vara delad mellan landsting och kommun som den är . Det är ju snarare en liberalisering av lagstiftningen – men i samma syfte som när vi talar om olika typer av förbud när det gäller tobaksvaror, det vill säga att åstadkomma en förbättrad folkhälsa. Det är med andra ord väldigt viktigt att vi kan utvidga paletten och metoderna för folkhälsopolitiken från den kanske gängse allmänna uppfattningen att den skulle vara ganska snäv och ha en liten verktygslåda. Vi kan visa att det är just olika typer av politiska åtgärder, egentligen över hela det politiska fältet, som behövs om vi ska kunna sluta de påverkbara hälsoklyftorna under en generation. Till det hör definitivt ökad genusmedvetenhet och ökad kunskap och medvetenhet om de skillnader som finns mellan könen. 140 (FP): Jag önskar att den nu avlidna psykiatern , som var idégivaren till sprutbytesprogrammet i , hade hört statsrådet säga detta i kammare. Det var precis det som hon såg framför sig. Men det jag tänkte säga i mitt sista inlägg var att har jobbat väldigt mycket med att förebygga ohälsa. sa man att den största risken för ohälsa är att inte känna sig behövd. Man pekade ut två riskgrupper: arbetslösa unga män och årsrika människor som tvingas i pension. Behovet av att känna sig behövd, oavsett funktionshinder, ålder och så vidare – jag tycker att det är väldigt viktigt att det finns med i folkhälsoarbetet. Då kommer vi in på arbetsmarknadspolitik, javisst, men också på att uppskatta vad människor gör i det civila samhället. Vi har ju hela den stora årsrika generationen som står utanför arbetslivet, men där egentligen hade velat vara kvar. I går träffade jag Tankesmedjan 60 plus. Det var pensionerade generaldirektörer som sände en stark signal: De vill fortfarande känna sig behövda. Ta vara på dem! Det är viktigt för både deras livskvalitet och deras hälsa. Jag tror att om man inte känner sig behövd, då går man ned sig. 141 Statsrådet (S): Jag kan spinna vidare på resonemang. Jag tror nämligen – eller jag vet av många vetenskapliga undersökningar – att om vi på allvar ska komma till rätta med de påverkbara hälsoklyftorna behöver vi, som jag sa i ett tidigare inlägg, vidga folkhälsopolitiken och vidga horisonten för vad som är möjligt och för vilka områden som folkhälsopolitiken behöver träda in på. Som säkert vet finns det i studier av i ganska häpnadsväckande resultat. Om jag inte minns helt fel tittade man på tjänstemännen i det brittiska för att se om det fanns några skillnader i hälsa. De brittiska regeringstjänstemännen är väl till sin fason ganska lika de svenska regeringstjänstemännen. Man är relativt högutbildad och kommer förmodligen från en relativt privilegierad bakgrund – kanske i något större utsträckning i än i ; vad vet jag. Men det häpnadsväckande med resultaten av Marmotstudien var att det fanns tydliga skillnader i medellivslängd mellan olika typer av tjänstemän i det brittiska . Och skillnaderna kunde härledas till positionen i hierarkin i . De som stod högt upp i hierarkin levde , medan de som stod längre ned levde kortare. Den förklaringsmodell man kan ställa upp är att det handlar om makt och inflytande, inte bara över ens eget liv utan också över ens arbete. Det här är oerhört spännande kunskap, och när vi skrapar på vårt eget samhälle och tittar på våra egna hälsoklyftor kommer vi förmodligen att upptäcka att samma förhållanden råder här. Jag delar alltså helt inställning i den här frågan. Överläggningen var härmed avslutad. § 21 Svar på interpellationerna 2014/15:361 och 404 om riskerna med begränsade resurser för våra akutsjukhus 142 Statsrådet (S): har frågat inrikesministern vilka risker han ser med att vi utan att veta frekvensen och utan att extraordinär händelse inträffat har haft flera av våra stora akutsjukhus i stabsläge, hur han ser på samhällsriskerna med att vi vissa helt vanliga veckor har så knappa resurser att stabsläge utlysts samt om vi kan känna oss trygga med att akutsjukvården räcker till om en stor olycka skulle hända under semestertid, då vi redan nu sett stabsläge på flera av våra sjukhus. har vidare frågat arbetsmarknadsministern om hon ser stabsläge på sjukhus som ett arbetsmiljöproblem och vad hon i så fall vill göra för att åtgärda problemet. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationerna. lyfter viktiga frågor som bland annat rör organisatoriska förutsättningar för att såväl sjukhus som hälso- och sjukvårdspersonal ska kunna fullgöra sina uppdrag på ett så effektivt och patientsäkert sätt som möjligt. Jag vill betona att dessa frågor primärt är ett ansvar för huvudmännen och de politiska prioriteringar som landstingen själva väljer att göra inom hälso- och sjukvården. Frågorna rör också hälso- och sjukvårdens arbetsmiljö. Här har arbetsgivarna inom vården ett ansvar utifrån den gällande arbetsmiljölagstiftningen. Jag instämmer i att det är bekymmersamt att flera sjukhus har upplevt situationen som så pressad att de har sett sig tvungna att gå in i så kallat stabsläge. Det kan handla om bemanningsproblem i någon del av sjukhuset som leder till att flödet från exempelvis akutmottagningen till vårdavdelningar brister eller om att planerade operationer måste ställas in då det saknas plats för att omhänderta nyopererade patienter. De bakomliggande orsakerna till att sådana situationer uppstår kan vara flera. Ett problem som jag ser är att patienter som är färdigbehandlade på sjukhus får stanna kvar , ibland veckor, då det inte finns beredskap i öppenvård eller omsorg för att ta emot dem i hemmet. Det innebär att flödet stannar av och att personer som egentligen har större behov av vårdplatsen får vänta tills tidigare patienter kunnat skrivas ut från sjukhuset. Jag tog emot ett betänkande från en utredning som har haft i uppdrag att titta på just den här frågan. Betänkandet med namnet Trygg och effektiv utskrivning från sluten vård är nu ute på remiss fram till . Det är viktigt att varje nivå i kedjan tar sitt ansvar, så att patienter som bäst vårdas i primärvård, omsorg eller den öppna specialiserade vården inte i onödan belastar sjukhusens akutmottagningar och vårdavdelningar. En fråga som i sammanhanget bör lyftas fram är kompetensförsörjningen. Det är ett strategiskt område inom hälso- och sjukvården som jag fortsatt har ambitionen att verka inom. Det är viktigt att i sammanhanget beakta att även om vissa sjukhus har tagit beslut om att hantera uppkomna situationer i stabsläge behöver detta inte per automatik innebära att det saknas resurser att mobilisera vid större händelser. har i samverkan med landstingen utvecklat en nationell ledningsmodell för särskild sjukvårdsledning vid allvarlig händelse. Stabsläge är den lägsta definitionen på beredskapslägen enligt den modellen. Vid större olyckor sker en helt annan prioritering av tillgänglig personal och resurser. När det gäller frågan om större olyckor och vilken beredskap och kapacitet sjukhusen i har vill jag framhålla att just nu arbetar med att utarbeta ett planeringsunderlag för traumavård. Planeringsunderlaget ska stödja landstingens arbete med att bland annat upprätta beredskap för att kunna omhänderta ett större antal svårt skadade vid en allvarlig händelse i . ska avrapportera uppdraget . 143 (M): Jag tackar statsrådet för svaret på mina båda interpellationer. Läget är problematiskt på många av våra akutsjukhus. De har redan en vanlig dag en vanlig vecka tvingats att sätta sjukhuset i stabsläge. Borde det innebära att en varningslampa lyser? Problemet har uppmärksammats, men inte av politiken utan av pressen, vilket i och för sig är ett problem bara det. Ett stabsläge innebär att personal tvingas till prioriteringar man annars inte behöver göra. Att tvingas skicka hem någon från sjukhuset som enligt rutinerna annars ska vara kvar där timmar eller kanske till och med dagar kan innebära en risk. Rutinkontroller hoppas över och prioriteras bort, vilket kan innebära att komplikationer uppstår som annars inte skulle uppstå: en blödning, en infektion eller kanske en utebliven operation. Stabsläge innebär ett risktagande för patienten som vårdas utanför ordinarie rutiner. Hur stort detta problem egentligen är vet vi inte. Jag har bett undersöka hur vanligt fenomenet är, men det har inte gått att få fram uppgifter om detta. Man har helt enkelt ingen statistik på området. Därför känns det inte tryggt att statsrådet hänvisar till att detta är ett regionalt ansvar. Det är ett regionalt ansvar, men det är också så att statens ansvar är att tillse att det regionala ansvaret tas. Vi vet att hälso- och sjukvården har höga siffror på vårdskador. Risken att få en vårdskada är större då ordinarie rutiner inte följs och då personal tvingas till prioriteringar den inte borde behöva göra. Vad kommer de här farorna att innebära? De får inte den uppmärksamhet de förtjänar. Hur kommer det sig att risktagandet på sjukhus får vara större än det är till exempel på våra vägar? Hur kommer det sig att landsting – vi vet förresten inte vilka det är, eftersom statistik inte förs – tvingas sätta sina sjukhus i stabsläge? Vi har ingen åtgärdsplan för det här. Jag har läst statsrådets svar, men jag anser inte att svaret känns tryggt. Hur vet vi att det är ett kompetensproblem? Hur kan man tillåta att kommuner sköter sitt uppdrag på det här sättet när det gäller att överta vården av färdigbehandlade patienter som är utskrivningsklara från sjukhus? Hur kan vi lägga ansvaret för problemen hos personalen i stället för hos regionala politiker och rikspolitiker, där ansvaret borde vara? På vems sida står statsrådet – de regionala politikernas eller de patienters som riskerar komplikationer? 144 Statsrådet (S): Jag måste säga att jag är överraskad över höga tonläge. Jag delar i mångt och mycket beskrivning av problematiken. Men jag håller inte riktigt med om att jag i mitt svar skulle ha skjutit hela ansvaret till den regionala nivån eller för den delen sagt att det här beror på kompetensen hos enskild personal. Däremot hänvisar jag i mitt svar bland annat till kompetensförsörjning, och det handlar om personalförsörjning, med ett annat ord. Där vet vi att vi har stora problem, egentligen över hela landet. kan den typen av läge som beskriver, alltså stabsläge, ha inträffat på grund av att det saknas ett fåtal sjuksköterskor till exempel på en akutmottagning eller att det saknas ett fåtal personer ur en annan personalkategori på någon av vårdavdelningarna. Detta kan aldrig vara någonting som regleras på statlig nivå, utan det måste alltid vara ett ansvar för landstingen och till syvende och sist för enskilda sjukhus. Något staten däremot kan göra är självklart att se till att det finns en medvetenhet om problematiken och att vi håller ögonen på den. Vi ser väldigt allvarligt på detta. Men naturligtvis ska vi också vidta de åtgärder som är nödvändiga utifrån ett statligt perspektiv. En av de åtgärder som vi vidtog redan i förslaget till höstbudget, som tyvärr röstades ned, var att avsätta en så kallad professionsmiljard som skulle gå till kompetensförsörjning. Professionsmiljardens syfte var bland annat att stödja olika typer av inriktningar och beslut som skulle leda till att man avlastade personalen administrativt och därmed såg till att frigöra mer tid för patienter. När man talar med vårdpersonal erfar man att detta är någonting som kommer högt upp på prioriteringslistan. Nästan oavsett var i vården man jobbar upplever man att man får ägna alldeles för mycket tid åt onödig administration och har en organisation som inte riktigt stöder en i det viktiga arbete att vårda, lindra och bota som man har att utföra. En annan viktig fråga att diskutera är naturligtvis vilka styrformer det finns inom den svenska hälso- och sjukvården. Det är många, både patienter och företrädare för professionerna, som har vittnat om att vi har styrformer som ibland leder till att man styr mot kvantitet i stället för kvalitet. Detta kanske har gällt framför allt inom primärvården, men vi ser också tendenser till detta inom den mer avancerade vården, som debatten handlar om. Regeringen kommer att inleda ett mer långsiktigt arbete som handlar om att se över hur de här styrformerna egentligen ser ut och vad som skulle kunna inträda som styrmodeller efter new public management-modellerna, som tillämpas mycket , och på det sättet bidra till att vi kan höja kvaliteten inom den svenska hälso- och sjukvården och bidra till att personalen känner större tillfredsställelse i sin arbetssituation, vilket leder till att vi också kan avhjälpa bristen på exempelvis sjuksköterskor och undvika den allvarliga situationen med stabslägen även . 145 (M): Att detta ämne blir styvmoderligt behandlat tycker jag visas. Jag har ställt två interpellationer om arbetsmiljöproblemet och patientproblemet, och man har till och med slagit ihop dem till en enda interpellationsdebatt. Att man inte tar problemet på allvar tycker jag är tydligt. Tänk om man skulle stressa på det här sättet i byggbranschen. Då skulle arbetsmarknadsutskottet diskutera det länge och väl. Men handlar det om tjejer som jobbar på akutmottagningar och som har en tuff arbetsmiljö, där de får gå hem med ont i magen därför att de kanske vet att de har tagit ett felaktigt beslut i en stressig situation. Mycket av detta följs inte statistikmässigt, och man kan inte se frekvensen av det. Det finns något konstigt i hur man håller landstingen bakom ryggen politiskt när de inte uppfyller uppdraget. Vi pratade om hälsa för kvinnor och hälsa och makt på arbetsplatsen. Hur känns det när man har många svårt sjuka personer som man måste prioritera på fria grunder och inte kan använda de rutiner som finns, när man kanske får gå hem och inte kan sova ordentligt därför att man går igenom om man har missat något och om det är något som kommer att innebära att någon person får en komplikation. Jag måste hävda att detta är styvmoderligt behandlat. Stabsläge har jag hittat innebär att en allvarlig händelse som hälso- och sjukvården måste ha en speciell organisation för. Ett stabsläge är alltid en risk i sig eftersom sjukvårdsresurserna då ransoneras eller personal måste arbeta på ett extraordinärt sätt. Det är inte en arbetsmiljö där man kan ha stor makt i sitt vanliga arbete. Detta gäller kanske inte bara akutmottagningar. Vi ser på kirurgkliniker att kommuner inte tar sitt ansvar. Det är rätt så vanligt, fast jag vet inte heller, eftersom vi inte har statistik. Då måste det ringa en varningsklocka. Kan man verkligen som kommun underlåta att sköta sitt uppdrag och faktiskt tvinga samhällets krisorganisation att utsättas för risker? Det kan ju också inträffa akuta situationer när det är stabsläge utan att något har hänt. Jag är inte riktigt nöjd med detta. Den här debatten hör man aldrig. Vi hör bara debatten om vinster i välfärden. Mycket av den debatten handlar om att olika vårdgivare kan använda resurserna olika effektivt. Det pratas det inte heller om. Vi pratar inte om kvalitet, och vi pratar inte om de här viktiga frågorna. Sedan undrar vi varför personer inte stannar kvar i organisationerna och varför de försvinner – kanske till andra länder, till och med. Det är unga personer som vi behöver behålla. 146 Statsrådet (S):