prot · H209116 · 2015-06-15 00:00:00 — Jag tänker inleda med ett par ord om ett annat betänkande än detta, ett betänkande som inte ligger på utskottets bord, även om vi fått yttra oss. Det rör sig om betänkande 17, Indelning i utgiftsområden m.m. Detta betänkande debatterades och beslutades om , så det är redan avslutat. Men jag börjar där ändå. beslutade att byta namn på utgiftsområde 13, från dagens Integration och jämställdhet till Jämställdhet och nyanlända invandrares etablering. Detta är en ändring som vi i arbetsmarknadsutskottet tillstyrkt och som klubbades igenom utan några protester. För egen del välkomnar jag den starkt, inte för att den ändrar något i praktiken, vilket vore mest önskvärt, utan för att man nu åtminstone är ärlig gentemot väljarna avseende vad man menar och vilken politik som förs på området. Det är ingen nyhet att länge vänt sig mot begreppet integration såväl som den politik detta ord symboliserar. Faktum är att vi så sent som i partiledardebatten kunde höra hur partiledare från andra partier raljerade över att vi inte vill ha någon integrationspolitik. Förvisso är det helt korrekt uppfattat, alldeles oavsett om man gör en bokstavlig tolkning av ordet eller om man analyserar den så kallade integrationspolitik som de andra partierna har fokuserat på. Jag börjar med ordet integration. Det syftar, som jag ser det, till en ömsesidig process där två eller flera enheter ska bilda något gemensamt. I just detta specifika fall handlar det givetvis om individer med olika nationell bakgrund som ska fogas samman och skapa ett samhälle där de alla får utrymme för sina respektive preferenser. Idén om det mångkulturella samhället bygger på detta nya, en smältdegel där mångfald överskuggar gemenskap. I teorin kan man förvisso tycka att det är en fin tanke, men i praktiken faller den på flera grunder. Jag är alldeles övertygad om att människan är en social varelse som har behov av samhörighet med medmänniskor med vilka hon identifierar sig och en plats där hon helt enkelt känner sig hemma. Jag vänder mig mot tanken om det mångkulturella samhället, då jag ser hur det är synonymt med ett splittrat och segregerat samhälle. Jag inser att grupperingar alltid kommer att skapas, att parallellsamhällen alltid existerar, och jag undrar hur någon kan tro att detta kan vara en bra grund för ett gemensamt samhällsbygge. Jag vänder mig också mot integrationsprincipen i eftersom det inte bara handlar om att bygga något nytt i ett tomrum utan om att ersätta det samhälle som vi har, som har vuxit fram , med något nytt. För mig är det en självklarhet att morgondagens bygger vidare på dagens och på gårdagens. För mig är det en självklarhet att de som bosätter sig här, och som avser bli en del av vårt samhälle också bör få en chans till just detta. Jag läste en text av Aftonbladetreportern . Han hade besökt stadsdelen , ett av många utanförskapsområden i dagens . Där träffade han ett par invandrare som ursprungligen kommer från men som alla har bott här . De gav uttryck för en besvikelse över segregationen som de upplevde, att den stadsdel där de bor inte tycks höra hemma i det land som de en gång flydde till. Jag citerar: ”Vi vill inte ha ett mångkulturellt samhälle. Vi vill vara med i det svenska samhället!” Bara hade en av de intervjuade själv skrivit en text i där hon var ännu tydligare. Jag citerar igen. ”Är inte en del av , gäller reglerna inte här? Jag orkar inte längre utan vill återigen söka asyl i mitt andra hemland .” Dessa två citat visar tydligt vad som blivit resultatet av den så kallade integrationspolitik som förts . Vi har inte längre ett , vi har flera, och livet i ett kan minst sagt skilja sig från livet i ett annat. Vissa hävdar ibland att alltid varit mångkulturellt, att det alltid varit skillnad på att leva i olika delar av landet och att skillnader mellan klasser är större än mellan olika nationella identiteter. framställs skillnader som något negativt som ska utjämnas, ibland som något naturligt och evigt närvarande – ett tecken på individuella val och friheter. Och visst stämmer det att det alltid kommer att finnas ett visst mått av olikhet i ett samhälle. Det är något som även jag självfallet välkomnar. Men de skillnader som växt fram till följd av den ökande segregationen och bejakandet av olika nationella identitetsuttryck i integrationens namn anser jag vara övervägande av det negativa slaget. Vi ser det i statistiken och vi ser det i samhällsanalyser: är splittrat. Den politik som förts har nämligen fokuserat på att skapa olika villkor för den som är född i och har bott här länge och den som anlänt till vårt land. Vi har satsningar som instegsjobb, där en arbetsgivare får av lönekostnaden betald av staten om den som anställts precis har kommit hit. Vi har offentligt finansierat stöd till föreningar som bygger på en nationell samhörighet – så länge nationaliteten inte är svensk. Vi har positiv särbehandling, snabbspår och subventioner. Detta skapar givetvis motsättningar. Politiken har byggt på en föreställning om att integration, i bemärkelsen avsaknad av segregation, har uppnåtts då en individ är etablerad på arbetsmarknaden. Med detta som mål och måttstock har ambitionen varit att gå de nyanlända till mötes på så många sätt som möjligt. Minska trösklarna, brukar det kallas. Känslan av hemmahörande byggs inte genom att välkomna in i vårt samhälle på samma villkor som de redan här boende utan genom att bereda plats åt det tidigare hemlandets kultur, skapa mötesplatser och föreningar som bygger på etnisk samhörighet med någon annan plats. Jag har själv utländsk bakgrund. Det är inget jag tänker på särskilt ofta, men det finns enstaka stunder då jag känner en viss saknad. Jag kan inte med enkelhet passera mina morföräldrars gravar, jag har inte växt upp med större släktträffar och jag känner knappt till det samhälle där mina föräldrar växte upp. Men jag har aldrig känt mig som något annat än svensk, och jag har aldrig behövt tvivla på vad som är mitt hem. För mig med denna bakgrund är det helt ofattbart hur vi kan ha en politik för så kallad integration som i mångt och mycket bygger på att behålla en stark koppling till ett tidigare hemland. Hur kan det vara en vinst när barn och ungdomar växer upp här men längtar till en annan plats? Faktum är att när jag gick med i partiet var det bland annat skrivningar om rotlöshet och om att känna sig hemma som var en av de starkaste faktorerna för att jag kände att jag hade hittat rätt. De få gånger jag använder begreppet integration som något positivt handlar det för mig om att bryta segregation. använder såväl jag som mitt parti begreppet assimilation i stället, eftersom detta är vad vi långsiktigt strävar efter gällande införlivandet och välkomnandet av nya medborgare i vårt samhälle. Det är nämligen vår mening att det krävs mer än en anställning, särskilt en subventionerad sådan, för att en person ska känna sig hemma i ett samhälle. Det är också, som jag redan nämnt, vår analys att människor mår som bäst när de får uppleva samhörighet, identifiera sig med samhället omkring sig och helt enkelt känna sig hemma. Det är dessa grunder vi anser att samhällsbygget ska vila på. Inte sällan brukar våra meningsmotståndare hänga upp sig på begreppet assimilation. Jag minns särskilt en kommentar som jag fick på mikrobloggen Twitter, vilken ganska effektivt sammanfattade missförstånd om vilket slags samhälle vi önskar oss. Det var egentligen ingen kommentar utan en länk till ett filmklipp ur Matrix-trilogin. Det var en scen där den onda agent duplicerar sig själv genom att ta över en annan persons kropp och tränga undan alla karaktärsdrag och åsikter för att nöjt konstatera att ännu en identisk upplaga av honom själv skapats. Jag minns att jag drog på smilbanden när jag fick denna kommentar, eftersom det var en så träffande bild av vad många tror eller säger sig tro att vi önskar. Men när vi talar om assimilation vill vi varken att en person ska slänga allt den bär med sig och utradera det eller att alla ska bli identiska kopior av någon slags pursvensk individ, en stereotyp. Vi vill endast skapa förutsättningar för att den som kommer till vårt land och vårt samhälle ska välkomnas in i det och också välkomna det in i sig själv. Det är min övertygelse att assimilation är en i grunden naturlig process. Vi formas alla av de människor vi har omkring oss och möter i vår vardag. Vi influeras av samhället omkring oss. Ju längre vi bor på en viss plats och umgås med vissa individer, desto mer anpassar vi oss till den platsen och lär vi av dessa individer. Vi blir alltmer lika, inte för att vi måste utan för att vi anammar och tar till oss erfarenheter och perspektiv. Givetvis finns det många faktorer som påverkar hur snabbt det går. Hur olika vi är dem vi anpassar oss efter är en sådan faktor. Hur mycket vi umgås med dem en annan. Hur många vi är som möter ett nytt samhälle är en tredje. politik för välkomnande av nya invånare och medborgare bygger på att skapa så goda förutsättningar som möjligt för att denna process ska underlättas. Det är vida känt att vi anser den enskilt viktigaste reformen vara en reglering och åtstramning av migrationspolitiken. Det bottnar i att vi som mottagande samhälle måste inse våra begränsningar. Det handlar om rent praktiska och mätbara begränsningar såsom bostäder, vårdplatser, förskoleplatser och andra områden där det råder uppenbar brist. Det handlar också om mer komplexa, såsom en balanserad arbetsmarknad. Slutligen handlar det om rent humankapital i form av individer som kan möta upp och välkomna dem som kommer hit, dels inom ramen för etableringsåtgärder som sfi och samhällsorientering – satsningar som vi stöder, vill utveckla och vill satsa mer på – dels i form av grannar, kollegor och helt enkelt medborgare i vardagen. Innan jag avslutar vill jag åter kommentera namnändringen. Som jag sa inledningsvis är jag glad att man nu är ärlig med vilket fokus politiken har. Det handlar inte om att skapa ett samhälle som vi alla är delaktiga i utan om att skapa förutsättningar för att personer etablerar sig som boende och levande här i . Det handlar inte heller om att bryta en långt gången och utbredd segregation utan om riktade insatser enkom för dem som anlänt. Jag är dock glad att allt fler partier nu börjar diskutera de svårigheter som följer av en invandring av den omfattning som har. Men det räcker inte att räkna bostäder och ordna upp sysselsättningsstatistiken. För att bryta segregationen måste övriga politiker byta fokus, höja blicken och se till hela samhället. De måste erkänna att de särlösningar som förordas stärker motsättningar mellan grupper snarare än minskar dem. De måste erkänna för sig själva att ett samhälle bygger på mänskliga relationer och att relationer inte byggs över , oavsett hur många modulhus vi sätter ihop. De bör ta fram en politik som, precis som vår, fokuserar på lika villkor, undervisning om dessa villkor, kännedom om det svenska samhället och ett välkomnande till mer än vår yta och välfärd. Jag står givetvis bakom samtliga sverigedemokratiska reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservationerna 2 och 3. 157 (M) replik: sa att segregation handlar om mer än arbetsmarknad etcetera. Vad är er lösning på det? Om jag bortser från själva volymfrågan kokar det i era motioner och reservationer ned till att ni vill ha lite mer samhällsintroduktion. Är detta det avgörande för om någon känner sig välkommen i ett samhälle eller inte och vill vara delaktig i det samhället eller inte? Det är märkligt. Ena sekunden säger ni att det är viktigt att tala svenska och känna sig som en del av . Vi säger att svenska lär man sig bäst på arbetsmarknaden och inför en insats som heter instegsjobb. Det är en undervisningsåtgärd. Man måste plugga svenska och jobba för att lära sig språket, och man kanske inte är superproduktiv eftersom man inte kan flytande svenska. Då är ni plötsligt emot och tycker att det är orättvist för att svenskar inte kan ta del av det. Men det är kanske så att de flesta svenskar talar svenska och är inte i behov av det. Ni ser det som en särlösning. Ni målar upp att Grekiska föreningens existens är det stora hindret för integration i vårt land. Jag kan lova dig, , att många av dem som tillhör segregerade grupper i samhället inte ens är med i någon sådan förening. Varför tror ni att lösningen på de extremt stora samhällsutmaningarna vi har när det gäller ekonomi, bostäder och andra tunga frågor kan kokas ned till lite samhällsundervisning och om man är medlem i eller inte? 158 (SD) replik: Jag kan svara kort och effektivt: Det gör vi inte. Jag kan utveckla det och säga: Vi har, som själv påpekar, varit det parti som inte är efter. Vi har insett att den så kallade integrationspolitiken inte räcker. Man kan inte välkomna hur många som helst, alldeles oavsett hur bra integrationsåtgärder man vidtar. har länge toppat vad gäller satsningar på så kallad integration och hamnat i botten på hur väl människor faktiskt kommer in i vårt samhälle. Jag är mycket väl medveten om att man lär sig svenska när man interagerar med andra som redan bor i landet och kan svenska. Mina föräldrar lärde sig på arbetet och av sina grannar. Men det går inte med det omfattande mottagande vi har i . Det är därför det är den enskilt viktigaste integrationsåtgärden, assimilationsåtgärden eller segregationsbrytande åtgärden man kan ta till, alldeles oavsett vad man talar om. När det gäller samhällsorienteringen är det inte bara lite mer kunskaper och undervisning det handlar om, utan det är givetvis kopplat till en tydlig signalpolitik och en tydlig, breddad politik för vilket slags mottagande ska ha. Det är kopplat till språkkrav och grundläggande samhällskunskapskrav för att över huvud taget bli svensk medborgare. Vill man bli en del av vårt land är man välkommen att bli det, men det ska bottna i en vilja att också bli en del av vårt land. När det gäller flyktingpolitiken har vi tagit upp att vi inte anser att det bästa sättet att hjälpa utsatta världen över är att förflytta en stor skara människor till . Det är problemet med det omfattande mottagande vi har. Jag har sett att delar min åsikt att kvotflyktingsystemet bör vara det system som förordas när det gäller att ta emot planerat, organiserat och väl förberett. 159 (M) replik: Det här är intressant, för i den bemärkelsen borde vi ha varit bäst när vi tog emot så få flyktingar. Men tittar vi på de kohorter som kommer från dessa länder ser vi att det är avsevärt mycket bättre i dessa grupper. De iranier som kom var gravt överrepresenterade i brottslighet och utanförskap trots att ungefär hälften hade högskoleutbildning. Men för dagens iranska migranter går det fruktansvärt bra. Att det enbart skulle vara volymfrågan som avgör stämmer alltså inte. Det handlar om vilken utbildningsbakgrund man har och vilka system man har när man kommer hit. Du talar om signalpolitik, . Det handlar om att skicka en signal till människor att de förväntas vara en del av . Tänk själv, om du från det politiska ledarskapet i fick höra att allt på dig är fel och du måste förändra dig, hur delaktig vill du då vara i det samhället? Det här har missat. Jag hade aldrig känt mig svensk om någon hade skällt på mig . Vem vill vara en del av det samhället? Det är inte rätt väg att gå. Jag kan hålla med om att den väg vi har gått historiskt har varit otillräcklig och kantats av alltför många symbolåtgärder. Det är det vi ska röra oss ifrån, . Vi ska röra oss ifrån symbolpolitiken mot riktig politik som handlar om bostäder, utbildning och arbete. 160 (SD) replik: Jag får höra ganska ofta att jag bör ändra på mig och att jag inte passar in i det svenska samhället. Jag klarar det rätt bra. Jag känner mig ganska svensk ändå, trots det. Givetvis handlar det mycket om bakgrund och vilken utbildningsnivå man har när man kommer hit. Det handlar till viss del också om ifall det redan finns en diaspora i landet som har lärt sig vårt samhälle och som kan hjälpa och introducera nya som kommer. En anledning till att migrationen ständigt ökar är att ju fler från ett annat land som bor i ett samhälle, desto fler tenderar att komma från samma land därför att man har kontakter och kontaktnät. Det går inte att komma ifrån att volymen spelar roll. Den spelar roll för alla de områden som räknades upp på slutet: för bostäder och för att skapa en arbetsmarknad som är så pass växande att tillräckligt många nya jobb skapas för dem som redan bor här och saknar anställning och för dem som kommer hit och saknar utbildning och inte ens vet hur ett samhällssystem med olika organisationer och regelverk fungerar. kommer många från kaos, rent ut sagt. Det handlar om mycket mer omfattande konflikter. Kulturkrockar var ett ord som användes när jag var liten men som tycks ha försvunnit ganska mycket . Man måste ta detta i beaktande. Det går inte att blunda för att volymen spelar roll, att våra system håller på att krackelera därför att du, , och dina kollegor från övriga partier har varit naiva när det gäller hur man får in människor i samhället. Statsvetaren har skrivit en bok om bland annat den svenska toleransen. Den utkom och heter Gillar vi olika? När det gäller integrationspolitiken och Alliansens politik skriver han att alliansregeringen har utgått från att allting löser sig med arbete men att det inte finns någon forskning som stöder den tesen. 161 (C): Jag måste erkänna att jag skäms lite över att stå här . Jag skäms för att vi i , utöver några enstaka motioner från enskilda ledamöter och en alliansgemensam reservation, bara har en enda punkt på den lista som vi diskuterar . Denna punkt är dessutom ganska luddigt uttryckt. Sanningen är att när vi skrev detta hade vi ganska lite politik på området. Det är sanningen. Vi hade prioriterat andra frågor och kanske inte riktigt hängt med i den utveckling som skett och de utmaningar som vuxit fram . Men det har förändrats. har vi arbetat väldigt hårt för att kunna presentera förslag på lösningar, utan att svika våra grundläggande värderingar om öppenhet mot omvärlden och en human migrationspolitik. Vi har inte gjort det utifrån från vad som ger bra rubriker i medierna, vad som enklast lockar nya väljare eller en förenklad bild av verkligheten. Fokus har legat på konkreta förslag som faktiskt skulle göra skillnad. presenterade vi en första rapport med 20 konkreta förslag om hur nyanlända snabbare ska kunna komma i jobb, om snabbare vägar till bostad och om en ärlig chans för kommunerna att fixa ett bra mottagande. På vår stämma ska vi utöver detta fatta beslut om ett mer omfattande program på området. När jag är ute får jag höra saker i stil med att vi minsann fick fart när det gick så bra för SD i valet. Men i grunden handlar det inte om det. Det handlar om att det har kommit betydligt fler människor hit för att söka skydd. Det sätter såklart press på våra migrations- och integrationssystem. Det är inget konstigt med det. , när den senaste stora reformen av integrationspolitiken – etableringsreformen – genomfördes, hade det året innan kommit 24 194 personer till för att söka asyl, och det hade stadigt legat däromkring . Men har vi sett en stark uppgång, och var det mer än så många, 81 301 personer, som sökte asyl här. Detta är ingenting som har hittat på eller en utveckling som de leder. Jag är ganska trött på att höra det. De säger bara samma saker nu som de sa då, att det kommer för många. Och det får man väl tycka; det är fullt legitimt. Saken är bara den att med de ökande flyktingströmmarna i världen är det väldigt svårt att påverka hur många som kommer, mer än på marginalen. Inte ens säger något annat nu än att de vill skicka ut signaler som eventuellt ska göra att människor på flykt frivilligt väljer att söka sig någon annanstans. Var detta någon annanstans ligger är ganska oklart. Med allra största sannolikhet kommer det att komma väldigt många människor hit . Jag tycker att vi ska lägga lite mer energi på att förstå oss på de utmaningar som finns och göra vad vi kan för att förbättra situationen när människor väl är här. Som ett led i vårt arbete med att ta fram nya förslag har jag själv rest runt en hel del. Med mitt besök i är jag nu uppe i 48 kommuner och har då täckt in nästan alla regioner i . Jag har besökt asylboenden, HVB-hem för ensamkommande, språkkaféer, sfi-klasser, vuxenutbildningar, introduktionsverksamheter och väldigt många arbetsmarknadsprojekt. Jag har träffat flyktingsamordnare, kommunpolitiker, förvaltningschefer, ideellt engagerade, myndighetsföreträdare, intresseorganisationer, studieförbund, oroliga medborgare och väldigt många människor som själva kommit som asylsökande eller anhöriga. Det som har blivit allra tydligast under mina resor är att situationen ser olika ut i olika kommuner. Det borde inte vara någon nyhet eller något konstigt, men så är det. Det som har lyfts fram mycket är utmaningarna i de kommuner som tar ett väldigt stort ansvar. Det är dels de som har ett högt antal asylsökande på grund av att upphandlat flera stora asylboenden just där, dels de som tar emot väldigt många som bosätter sig där själva när de väl fått sitt uppehållstillstånd. Det är bra att dessa kommuner får uppmärksamhet, för flera av dem går verkligen på knäna. Det är inte påhittat eller på låtsas, utan det är på riktigt. Problemet är bara att många verkar tro att det är så det ser ut över hela – att alla kommuner har det så här. Något som det mer sällan talas om är de kommuner vars största utmaning är att folk flyttar därifrån och som jobbar med strategier för hur de ska kunna locka fler flyktingar att stanna, eller alla de kommuner som har ett medellågt mottagande och skulle behöva öka det men vars ledande politiker knappt själva är medvetna om det och inte bryr sig särskilt mycket om frågan. Ett jämnare mottagande måste till. Det är en av de allra viktigaste åtgärderna. Men det måste ske i samarbete med kommunerna. Det har jag sett tydligt under mina resor. Att regeringen nu har valt att gå fram med ett lagförslag om att tvinga kommunerna att ta emot, utan att se över den ekonomiska ersättningen och andra hinder som kommunerna flaggat , riskerar i stället att leda till ökade motsättningar. Det är jag helt övertygad om. Utöver mina resor har jag även läst en massa utredningar och rapporter, bland annat de fyra rapporter som har tagit fram och som vi diskuterar här . Dessa rapporter har regeringen valt att avfärda med hänvisning till att man tillsatt ett antal nya utredningar, som i flera fall ska pågå rätt . vet vi att situationen är akut på många håll, med socialsekreterare som säger upp sig, enorm brist på sfi-lärare, extremt långa handläggningstider för asylsökande som sitter fast utan sysselsättning på trånga asylboenden, etableringshandläggare helt utan förutsättningar att klara sin uppgift, dålig samordning mellan olika aktörer, bostadsbrist, ensamkommande barn och ungdomar som far väldigt illa och starkt växande motsättningar mellan olika grupper i hela samhället. På regeringens hemsida kan man läsa om deras så kallade etableringspaket. Vissa saker är bra, såsom ökade resurser till civilsamhället och till för snabbare validering – absolut, heja heja! Men i övrigt är det mest tomma ord och fluffiga formuleringar. Jag har förståelse för att det kan ta lite tid att sätta sig in i ett så komplext område. Men om vi i lyckades presentera en mängd konkreta förslag borde rimligen regeringen, med hundratals specialister på departementen till hands, kunna skaka fram mer än så här. Det är bråttom. ska vi snart ha sommaruppehåll här i , och mitt Facebookflöde fylls just nu av glada vänner som visar upp sina trygga liv med vackra skolavslutningar, varma dagar på klippor, blommor, grillkvällar och spännande semesterresor. På asylboendet i som jag besökte märktes inget av det. Där var folk livrädda, på riktigt livrädda – för att skickas tillbaka och för sina nära och käras skull.