prot · H20983 · 2015-04-09 00:00:00 — Om personalen, som vi är helt överens om är helt avgörande för en god vård, inte kan välja mellan olika arbetsgivare och inte får möjlighet att använda sin kunskap och sitt engagemang när den ser att det finns utrymme att starta en ännu bättre vårdgivare och kanske är beredd att satsa stora egna resurser i det, hur gynnar det personalen? Om de som driver vårdenheter använder mindre resurser än offentlig verksamhet och har nöjdare personal och patienter och inte får förutsättningar att driva verksamheten på hållbara grunder, på vilket sätt skapar det högre kvalitet, bättre tillgänglighet och större jämlikhet i vården? 106 (S) replik: Det är glädjande att vi har samma prioriteringar vad gäller jämlikhet, tillgänglighet och kvalitet. Det bådar gott . säger att driftsformer är sekundärt. Ändå är det nästan det enda som tas upp i replikerna. Det är intressant. Jag tyckte att jag tydliggjorde ganska klart hur jag ser på detta med alternativ i repliken med . Att personal vill starta och driva egen verksamhet kan vara behjärtansvärt och lovvärt. Det finns ungefär 7 000 kvinnliga vårdföretagare, och jag tror att många av dem gör ett mycket bra jobb. Det finns drygt 700 000 andra kvinnor som jobbar inom vård och omsorg som också gör ett mycket bra jobb. Ska jag välja känns det angeläget att de som jobbar inom vård och omsorg i den offentliga sektorn också har möjlighet att utvecklas i sin yrkesroll och möjlighet att utveckla sina verksamheter där de är. Det saknade jag själv som sjuksköterska. Jag vet inte om man alltid utvecklar verksamhet bättre för att det står Aleris på tröjan i stället för . Jag tror att det handlar om personers drivkrafter, och dem är det viktigt att vi tar till vara i alla sammanhang. 107 (KD) replik: Tyvärr fick jag över huvud taget inget svar på de frågor jag ställde. Låt mig poängtera att det är ganska stor skillnad på att säga att något är sekundärt och att säga att något är ett medel. De skattepengar vi använder är ett medel för att kunna tillhandahålla en god vård. Att vi har bra utbildning för dem som ska arbeta inom vården är ett medel. Att vi ger tillräckligt bra förutsättningar för att utveckla verksamheten är ett medel. Detta är olika medel som behövs för att kunna ge den bästa vården och ha de bästa förutsättningarna för en god utveckling. Om man begränsar alla dessa möjligheter att utveckla vården och ta in ytterligare engagemang, kunskap och kapital i vården, på vilket sätt utvecklar det vården? Svaret på det är jag fortfarande intresserad av. Låt mig återkomma till de frågor som ställde vad gäller den utveckling vi såg i i går, vilket är hemlän. tog beslut och förvägrade till och med oppositionen att återremittera ärendet som inte var berett. Enligt de uppgifter jag fått kallade man till extramöte i för att skynda igenom ett beslut som vilar på en väldigt skakig legal grund i syfte att begränsa det man kallar övervinster i vården. De uppgifter jag har kunnat få fram visar att vinsterna sammantaget är på , men underskottet i den offentligt drivna verksamheten i har varit enormt mycket större. Hur säkerställer vi den bästa vården och använder resurserna från skattebetalarnas pengar bäst? 108 (S) replik: Vi ska absolut inte begränsa möjligheter, vilket jag försökte säga tidigare. Jag vill att alla ska kunna utvecklas och driva verksamheten så att man känner att man lyfter den, håller högre kvalitet och hittar bättre metoder och vägar. Det ska dock inte vara förbehållet de 7 000 kvinnliga vårdföretagarna. Det ska även gälla de övriga 700 000. I sin yrkeskompetens och profession brinner många för att utveckla sin verksamhet. Det har inte så mycket att göra med vilket ord man har och om det står eller ett privat vårdföretags namn på namnskylten, utan det handlar om människans drivkraft att vilja utveckla sin verksamhet där den är. Jag tycker att vi har varit dåliga på att ta till vara detta inom offentlig sjukvård. Det är möjligt att man har varit lite bättre på det på den privata sidan, men det betyder inte att vi bara ska satsa på den. Vi behöver se till att all sjukvårdspersonal som vill utveckla sitt yrke och sin verksamhet ska ha möjlighet att göra det. När det gäller sa jag tidigare att jag inte är helt insatt i detaljerna. verkar ha grottat ned sig mycket mer i detta än vad jag har gjort. Som jag sa tror jag att politikerna i likaväl som i , det exempel tog upp, är fullständigt kompetenta att fatta beslut om vad som är bäst i just deras region. Det behöver inte vara lika, utan det är bra att det kan vara olika. Ni brukar hävda med emfas att det är bra att man kan göra på olika sätt på olika platser, . Jag har som sagt stort förtroende för mina partikamrater hemma. 109 (MP): Herr talman, åhörare och ärade ledamöter! Det är väldigt intressant att lyssna på denna debatt. Jag måste börja med att kommentera några saker. Först vill jag säga något om ljusa beskrivning av hur fantastiskt alliansregeringen – denna konservativa högerregering – har jobbat med de här frågorna under två mandatperioder. Allt verkar ha varit fantastiskt, men ändå har vi under dessa perioder fått en vård där ojämlikheten har ökat dramatiskt. Ni brukar prata om att vi ska ut och titta på verkligheten, , men gör det själva! Vi har en verklighet där det är vanligare och vanligare att man stänger kliniker för att man inte får tag på personal. Jag tror inte att vi någonsin i historia har haft så många obesatta sjukskötersketjänster inom vården som vi har . Det är av katastrof för den svenska vården. Så borde det heta. Sedan har vi som i sin bombastiska domedagsprofetia ungefär som slåss mot någon sorts rödgrön regering som han har hittat på själv. Om det är något som verkligen borde skrämma människor är det den bild som jag inte ser när jag tittar på verkligheten. Jag blev lite förvånad när ställde en fråga om jämlikheten. Ni har ändå haft på er att jobba med det här. Det är märkligt. betänkande tar upp 220 motionsyrkanden. Det handlar inte om 220 motioner eller förslag, som sa, utan om 220 motionsyrkanden. Utskottet avstyrker samtliga. Målet för den svenska sjukvården är bland annat att vården ska ges på lika villkor till alla i det här landet. Lagstiftningen säger att den med störst behov ska ges företräde. Den formuleringen är intressant, för den indikerar att lagstiftaren är väl medveten om att det alltid kommer att finnas en efterfrågan som är större än den man kan tillgodose . Det kan sammanfattas som att vård ska ges efter behov. Det är en formulering som antyder att det finns en efterfrågan som är större än vad man kan tillfredsställa. Det finns olika nivåer. Allianspartierna, som har ansvarat för vårdens utveckling , har i motioner krävt en bättre uppföljning för effektivare kunskapsanpassning och kunskapsspridning av olika behandlingsmetoder. Det tycker jag är ett vällovligt syfte – att få en mer jämlik vård över hela landet. Det är märkligt att de inte lyckades skapa det de satt vid makten, särskilt då allianspartierna hade egen majoritet i . Det borde inte ha varit särskilt svårt. Den rödgröna regeringen har nämligen på hunnit med att sluta ett avtal med Kommuner och Landsting om det förbättringsarbete som allianspartierna efterfrågar, till en kostnad av . Man kan ju undra vad allianspartierna sysslade med vid makten, när det var så enkelt att lösa frågan. Det tog för en regering som har ett mycket svagare underlag i än vad Alliansen hade när den regerade. Här har vi alltså ett strålande exempel på den rödgröna handlingskraften. I betänkandet föreslås även avslag på ett antal motioner som på olika sätt vill utveckla det så kallade fria vårdvalet, som det talas mycket om. Vissa beskriver det som ett system där vårdföretagare har fri dragningsrätt på skattemedel, medan andra beskriver det som ett system där vårdgivarna fritt väljer vilka patienter de föredrar att behandla. Oavsett hur träffsäkra dessa beskrivningar är det väldigt svårt att se på vilket sätt denna frihet i vårdvalet skulle kunna fungera inom ramen för målsättningen för den svenska vården – att den ska ges på lika villkor till alla och efter behov, utan någon form av politisk styrning. uttryckte sig mycket tydligt när de var på besök i socialutskottet och redovisade sina slutsatser av den granskning de genomfört av hur det fria vårdvalet har fungerat. Med revisorernas egna ord har reformen skapat en kvasimarknad där en oerhörd överkostnad genereras. är det inte så att utskottet avstyrker motionerna med revisorernas skarpa kritik, utan utskottet konstaterar i stället att den rapport som har skrivit och den rapport som lämnat beträffande landstingens arbete med olika former för vårdval ska behandlas av regeringen i en särskild skrivelse senare i vår och att det därför inte är aktuellt med några initiativ i motionernas riktning för tillfället. Det finns motioner i betänkandet som förordar en ökad grad av medfinansiering från patienternas sida. Syftet med sådan medfinansiering – vi hade en genomgång av det i utskottet – skulle vara att patienterna genom att lägga till själva skulle kunna erhålla en mer påkostad behandling än vad de som inte har möjlighet att betala för den mer påkostade behandlingen får. Detta anser skulle strida mot hälso- och sjukvårdslagens mål och värdegrund. Självklart kan man inte bortse från att ett sådant system skulle kunna få följden att ekonomiskt hårt trängda landsting skulle sänka nivån på det som då skulle fungera som en sorts basnivå för behandling av en viss åkomma. Med ett sådant system kan vi lätt hamna på ett sluttande plan där besparingar i landstingen skulle kunna motiveras med att bättre vård ändå finns att tillgå men att den stegvis blir en fråga för den enskilde att betala för. Det finns ett ganska omfattande parti i betänkandet som handlar om motionsförslag om olika typer av prioriteringar inom vården. I det partiet ligger även en del av de yrkanden jag själv har skrivit i mina motioner. Det känns naturligtvis sorgligt att det blir på det viset nu när sitter med i regeringen och man då tänker sig att de egna yrkandena skulle kunna tillgodoses. Jag tänker i första hand på mitt återkommande krav på en liten utökning av stödet till vård av patienter med Retts syndrom. Det handlar om cirka fem patienter – i princip bara kvinnor – som drabbas av Retts syndrom i . Eftersom de inte lever så länge uppgår det totala antalet patienter till runt hundra individer i . Det handlar om en mycket högspecialiserad vård som ges på ett ställe i – i – för dessa patienter. Man vårdar även en del patienter på uppdrag av . I likhet med alla andra motionärer får jag vänta på budgeten och se i vilken mån mina yrkanden och min argumentation i dessa frågor har förmått beveka dem som avväger hur statens begränsade resurser ska fördelas. Eftersom stödet till Rett Center i inte har justerats är det klart att verksamheten har svårt att fungera på ett bra sätt . Tyvärr finns det många eftersatta behov, och de senaste två mandatperiodernas i mitt tycke mycket oansvariga ekonomiska politik har naturligtvis gjort det svårt att vidmakthålla en god vård åt alla. Min förhoppning är nu att den rödgröna regeringen gör en helt annan prioritering, vilket jag tycker att vi såg tydligt i den budget som den samlade oppositionen i en ohelig allians stoppade . För oss rödgröna är god vård och en fungerande skola viktigare än fler snabbmatsrestauranger och skattesänkningar för dem som redan har väsentligt mer än de behöver. Om de ofta svaga och marginaliserade grupper som lyfts fram i motioner i det här betänkandet inte i kommande budget får det stöd som jag tror att vi alla tycker är rimligt hoppas jag att vi, i takt med att vi nu stärker statens finanser steg för steg, ska kunna återupprätta en god vård för alla i hela landet, även för alla dessa grupper som tas upp i den här delen av betänkandet. Men det kommer naturligtvis att ta tid för en ny regering att klara det, när man tar över statsfinanser med ett underskott på drygt 70 miljarder. När man, som företrädarna för Alliansen har gjort i sina anföranden, kritiserar den nya regeringen – och det tycker jag gäller när man kritiserar alla regeringar och deras handlingskraft och förmåga – måste man ta hänsyn till de förutsättningar som de har. Därför tycker jag att det är lite märkligt att det inte hände mer på vårdområdet när ni i allianspartierna tog över efter valet . Ni tog faktiskt över en statsbudget med nästan 100 miljarder i överskott. Då är det inte konstigt att det hände en del i början, när det fanns oändligt med pengar. Att det inte görs så mycket utredningar nu beror till stor del på att ni genom ert budgetförslag tog ifrån den nya regeringen i princip alla möjligheter rent ekonomiskt att göra utredningar. Man måste tänka på vilka förutsättningar man ger en regering när man kritiserar vad den gör eller inte gör. Men detta kan vi inte hålla på och bråka om , utan nu gäller det att se till att vi kan vända den svaga ekonomin och använda de resurser som vi skapar, inte till nya skattesänkningar utan till att i stället stärka bland annat en behovsanpassad vård för alla. Som i de flesta motionsbetänkanden som jag tror att alla utskott i har finns det en mängd mycket bra förslag som ändå avslås. Jag tror att många som inte jobbar i utan i samhället i övrigt inte riktigt har klart för sig hur det är, så jag tänkte säga några ord om arbetsgången i . Den fungerar så att ledamöter skriver många motioner med en massa olika uppslag på förändringar och hur man kan utveckla lagar och verksamhet i offentlig eller privat regi. Förslagen studeras sedan av alla som berörs, som fackföreningar och intresseorganisationer och även i och bland myndigheter. De debatteras och stöts och blöts, som man brukar säga. När tiden väl är mogen och alla de konsekvenser som förslaget kan leda till har utretts och situationen är sådan att det går att genomföra kan det hända att det går till beslut. Det är inte säkert att alla förslag i motioner här i blir riksdagsbeslut. Men de som blir det – jag tror att många blir det – har filats till på en massa olika sätt, så det kan i och för sig vara ganska svårt att identifiera precis vilka motioner som har legat till grund för ett förslag som kommer . Det är så det egentligen går till. Jag tror att få förstår att det är sällsynt att det kommer förslag från regeringen till som inte redan har väckts i form av motioner. Det är alltså inte konstigt att motioner att avslås, speciellt när man steg för steg i betänkandet ser att motivet till avslag är att det mesta är på gång. Det finns många bra motioner i det här betänkandet som jag tror med tiden kommer att bli praktisk politik. Då tänker jag till exempel på de förslag som handlar om it i vården och det som kallas e‑hälsa. Här avslås motionerna med motiveringen att det redan pågår ett omfattande arbete på det området. Jag kan inte bedöma om motionärerna så att säga slår in öppna dörrar, som det kan vara ibland, eller om det finns förslag där som är så mycket föregångare i den snabba och föränderliga vårdvardag som vi pratar om att det kommer att dröja innan de kommer i en proposition från regeringen. har jag sett att jag har dragit över tiden mycket, så jag stannar där, herr talman, och yrkar bifall till utskottets förslag och avslag på samtliga motionsyrkanden. (: Jag vill uppmärksamma ledamoten på att den använda talartiden överskred den anmälda med .) 110 (SD): Jag ska försöka att inte överskrida talartiden och vill börja med att yrka bifall till reservationerna 10, 19 och 34. Jag skulle även vilja yrka bifall till reservation 24. I det här betänkandet behandlas ett antal motioner som rör abortfrågor. Jag har varit med och författat en del av dem och tänkte säga något om dem. Jag vill även nämna en motion som faktiskt inte vi har författat utan två ledamöter från : . I övriga frågor vill jag hänvisa till vår ledamot i socialutskottet Per Ramhorn, som har deltagit i debatten tidigare. genomförs i 35 000–38 000 aborter. Jämfört med våra nordiska grannländer har i särklass de högsta aborttalen . Abort är ingen enkel fråga. I en statlig offentlig utredning framhålls kvinnan och fostret som två individer som är skyddsvärda, och det sägs att den ena partens intressen ibland måste gå före den andres, där fostrets intressen bör väga tyngre allteftersom fosterutvecklingen fortskrider. Ett sådant resonemang hör vi dock sällan . I stället har abortfrågan blivit enkelspårig och ska begränsas till att helt och hållet handla om kvinnans kropp, och fostret ska väl helst ses som en cellklump utan värde. Jag menar att vi självklart ska ta hänsyn till kvinnans situation och båda föräldrarnas perspektiv och att möjligheten till abort fortsatt ska finnas i . Men någonstans måste vi ändå kunna prata om det andra perspektivet. Annars skulle vi likaväl kunna tillåta abort fram till födelseögonblicket, men det tror jag inte att någon här inne anser vara lämpligt. Enligt dagens abortlagstiftning kan kvinnan göra abort upp till graviditetsvecka 18 oavsett anledning. De flesta länder i tillåter – till skillnad från – fri abort upp till vecka 12, och därefter måste det finnas särskilt tillstånd. Vi anser också att vecka 12 är en rimlig gräns för fri abort och att det därefter ska vara möjligt att göra abort, men då efter en prövning i , så som det är praxis efter vecka 18, detta för att få en större avvägning mellan kvinnans och fostrets intressen tidigare i graviditeten. Utveckling av möjligheter till fosterdiagnostik ställer oss inför en rad svåra etiska frågor. Mer och mer av egenskaper och funktionshinder kommer att kunna upptäckas hos fostret i takt med att fosterdiagnostiken utvecklas. Här måste vi ställa oss frågan om syftet med fosterdiagnostik verkligen ska vara att kunna göra abort baserat på information om egenskaper hos barnet. I är det till exempel möjligt att först ta reda på kön och sedan göra abort baserat på den informationen. Någon övre gräns för abort finns inte i lagstiftningen. Däremot finns det ett livsduglighetskriterium gällande fostret. Lagen säger att abort får utföras endast om man anser att fostret inte kan överleva utanför livmodern. Gränsen för livsduglighet har definierats till att gå vid och noll dagar. Synnerliga skäl för att få en abort godkänd efter vecka 18 kan vara fosterskada, psykosociala skäl samt somatisk och psykisk sjukdom. Sociala skäl kan vara missbruk och kriminalitet men också arbetslöshet, brist på bostad eller pågående utbildning, enligt uppgifter från . Att det tillämpas en övre gräns vid vecka 22 har sin grund i att det ska finnas en betryggande säkerhetsmarginal till livsdugligt . Praxis för sen abort har tidigare sänkts i från vecka 24 till vecka 22, därför att den medicinska utvecklingen har gått framåt. har den medicinska utvecklingen gått framåt än mer, och barn kan räddas – det är inte vanligt, men det har förekommit. Praxis att tillåta aborter upp till vecka 22 anser jag inte längre vara hållbar utifrån att ha en betryggande säkerhetsmarginal till livsdugligt , speciellt eftersom det finns uppgifter från om att det förekommer abort i sent skede som inte beror på allvarliga fosterskador utan på sociala skäl som inte påverkar livsdugligheten hos fostret. Detta innebär i princip att vi med dagens abortpraxis riskerar att utföra aborter på fullt livsdugliga . Det tycker vi i naturligtvis är fullständigt oacceptabelt, och vi vill därför att praxis för den övre gränsen ska ändras till vecka 19 för att få en större marginal. Det har dessutom förekommit rapporter i svenska medier från barnmorskor som har fått bevittna att har levt efter aborten. Personalen har inte kunnat göra någonting annat än att låta fullt friska ligga och dö framför deras ögon. Vi anser det vara djupt omänskligt mot kvinnan, fostret och vårdpersonalen att låta ligga och självdö på detta vis i . Så som locket läggs på de som föds levande för att man ska slippa se det hemska kan vi inte bara lägga ett lock av tabu på sådana etiskt och känslomässigt svåra frågor. Vi måste kunna tala om det. Vi har i en motion lyft fram vikten av förebyggande arbete, att man ska förebygga att ingen kvinna ska behöva uppleva en press på grund av yttre omständigheter att genomföra en abort. Det gläder mig att utskottet faktiskt också framhåller att förebyggande arbete för att minska antalet oönskade graviditeter är viktigt. I detta betänkande behandlas även en motion från som uppmuntrar landstingen att erbjuda samvetsfrihet. Vi i vill egentligen gå steget längre och införa lagstadgad rätt till samvetsfrihet. Men det behandlas i ett annat sammanhang. I detta betänkande vill vi hellre stödja denna motion än utskottets mycket kritiska inställning till samvetsfrihet. Vi menar såklart inte att man som anställd i vården ska kunna välja och vraka hur som helst vilka arbetsuppgifter man vill utföra och inte utföra. Men när det handlar om frågor som rör mänskligt liv, abort och dödshjälp måste vi ändå kunna vara så mänskliga att vi inte tvingar barnmorskor och läkare, som i första hand har utbildat sig till att rädda liv, att genomföra aborter och dödshjälp. Om vi kan tillåta vapenfri tjänst inom försvaret, varför skulle det då vara så omöjligt att tillåta samvetsfrihet i vården? Naturligtvis ska det ändå säkerställas att det finns tillgång till personal så att abort kan genomföras. Jag ställer mig mycket frågande till att i och med detta röstar emot sitt eget förslag. I betänkandet lyfts det fram en önskan från att man i lag helt och hållet ska förhindra att landsting ska kunna erbjuda samvetsfrihet. Och är öppen för den frågan beroende på utvecklingen. Är det detta som vill, alltså att göra en ändring i lagstiftning för att det i stället ska vara uttryckligen förbjudet att erbjuda samvetsfrihet? Om man röstar ja till förslaget i detta betänkande menar jag att man öppnar upp för detta. Jag hoppas att väljare får veta att röstar emot samvetsfrihet i . Något annat vore oärligt mot väljarna. 111 (FP) replik: Jag var med innan p-pillren kom och innan kopparspiralerna kom. Det var ett genombrott att kvinnor kunde bestämma över sin egen reproduktion. Men det går inte att undvika att man så att säga misslyckas . Abortlagen kom 1975, och jag menar att den är väl avvägd och att den följs i sin tillämpning väldigt väl. Kvinnor kan fram till vecka 18 bestämma själva. Mellan vecka 12 och vecka 18 handlar det ofta om ett sent besked om fosterdiagnostik. Men det är paret, eller kvinnan själv, som bestämmer vilket val som man ska göra – om man ska fortsätta graviditeten eller avbryta den. Sedan har vi de sena aborterna, och det är ganska förtvivlade fall. Jag vill fråga: Har inget förtroende för Rättsliga rådet, de gynekologer och alla de experter som har kommit fram till att dessa tidsgränser är väl avvägda? 112 (SD) replik: Jag tycker inte att det är relevant att ta upp hur det var innan preventivmedel fanns och innan abort var möjligt. Vi är nämligen alla överens om att vi ska ha preventivmedel, att vi ska förebygga oönskade graviditeter och att möjligheten till abort ska finnas. Det är inte vårt förslag som är kontroversiellt. Det är abortlagstiftning som sticker ut i . Det är mycket vanligt att ha fri abort upp till vecka 12 och att det därefter sker en prövning. Det är riktigt att mycket fosterdiagnostik sker efter vecka 12. Men vad är problemet för med att det efter att fosterdiagnostik har genomförts sker en prövning i Rättsliga rådet, till exempel för att kunna undvika att det görs abort baserat på att man har fått reda på att fostret är en flicka? När det gäller förtroendet för Rättsliga rådet anser jag att det är ett problem att det har framkommit information om att det ändå sker aborter i så pass sent skede som mellan vecka 21 och vecka 22 som inte beror på att fostret har skador som påverkar livsdugligheten. Jag tycker ändå att vi måste kunna diskutera denna praxis och att vi politiker kan ha ett ansvar för att komma med signaler om vad som är rimligt här eftersom det uppenbarligen sker aborter så sent.