prot · H20979 · 2015-03-26 00:00:00 — kom det en proposition från den tidigare alliansregeringen om nya nationella mål för kulturmiljöarbetet som innebar vissa ändringar i lagen om kulturminnen med mera. Man ville bland annat förtydliga ansvaret. Det var en proposition som alla partier stod bakom. Det grundläggande syftet med lagändringen var att bestämmelserna skulle bli tydligare, enklare och mer förutsägbara – inte minst för företagen. Dessa lagändringar skapar såväl en förenkling av processen som en effektivisering av bostadsbyggande och utveckling av företag, precis som efterfrågas i en motion. När det sedan gäller brott mot kulturarvet, som lyfts upp i en annan motion, ser vi precis som motionären allvarligt på detta. När någon ofrivilligt eller med uppsåt skadar, förstör eller tar ett fornminne är det ett brott som drabbar oss alla. Vi socialdemokrater vill därför att både rättsvårdande myndigheter och kulturvårdande myndigheter ska jobba tillsammans för att bygga upp kunskap och verka förebyggande. Det är viktigt att förstå att det största hotet mot vårt kulturarv tyvärr grundar sig i okunskap och ointresse. Personer som inte vet vad ett kulturarv är löper en högre risk att skada det. Ska vi skydda vårt kulturarv är det tyvärr inte höjda straff som kommer att utgöra den avgörande skillnaden, utan det bästa skyddet är kunskap – kunskap och information om vårt kulturarv. Lyckas vi sprida detta har vi betydligt större chans att värna vår kulturrikedom. Det är också med detta i tanken som jag förstår den motion som lyfter upp idén om ett svenskt kulturarvsår. Dock riskerar att bli alldeles för kortsiktigt. Vi behöver tänka ut en strategi som långsiktigt arbetar för att främja ett levande kulturarv och där kunskapen också leder till ett större medborgerligt ansvar. Lika viktigt som det är för oss socialdemokrater att sprida kunskapen om vårt kulturarv och våra miljöer är det att tillgängligheten finns för alla. För de allra flesta medborgarna i vårt land är det ett museum de vänder sig till när de ta del av vårt kulturarv. Sedan jag kom in i , , har jag påbörjat ett arbete med att besöka så många museer som möjligt. Jag måste erkänna att jag är fascinerad av hur museivärlden har utvecklats. innehåller ett besök på ett museum så mycket mer än att i stillhet bara gå runt och betrakta. får vi vara aktiva och vi får använda våra kunskaper genom lekar, spel och experiment. Vi får känna, vi får lukta, vi får höra och vi får ta del av de världar som lyfts fram. lyckas också museerna att fånga hela familjens medlemmar. har många museer till exempel barnrum där barn och unga inte bara får ta del av konsten utan också skapa själva. Dock är inte allt perfekt. Ett viktigt kulturpolitiskt mål, om än kanske inte det viktigaste, är att alla ska ha möjlighet att delta i kulturlivet. Enligt en utvärderingsrapport konstateras det tyvärr att det finns mycket kvar att göra inom detta område, precis som en av motionerna lyfter fram. Regeringen är dock medveten om detta problem, och man har redan aktivt börjat jobba med att öka tillgängligheten på våra museer och myndigheter. Detta framkommer också i de regleringsbrev som lades fram . Regeringen påpekar att samtliga myndigheter inom kulturområdet ska redovisa vilka åtgärder som vidtagits för att öka tillgängligheten för till exempel personer med funktionsnedsättning. Utöver detta tillsattes det 2014 en särskild utredare som ska göra en översyn av den statliga museipolitiken. Man ska bland annat föreslå hur kulturarvet och konsten i högre utsträckning ska göras tillgängliga för människor i hela vårt land. Det är ett uppdrag som ska redovisas . Utöver det faktum att vi vill ha ökad tillgänglighet finns det en stor önskan om att vi ska vidga kulturarvet och synliggöra alla människors historia. Det innebär att vi behöver synliggöra hur historien har sett ut för till exempel människor med funktionsnedsättning, romer, kvinnor och personer inom hbtq-rörelsen. pågick ett samarbetsprojekt vid namn Handikapphistoria i kulturarvet, också kallat Haiku. Där lyftes detta perspektiv fram när det gällde att synliggöra funktionsnedsattas historia. Detta har övergått i ett projekt kallat , där syftet är att utbilda museipersonal från olika delar av vårt land för att skapa ett nätverk för vidare diskussioner. Haikus resultat var mycket positivt, och det är därför oerhört viktigt att det arbete som har inletts får fortsätta och att museernas arbete med att vidga kulturarvet fortsätter. Kulturarvet är allas kulturarv. Vi ska använda det för att bilda kommande generationer. Men jag anser att vi också bör kunna använda vårt kulturarv som en del i integrationsarbetet. Tänk att kunna använda våra kultur- och hemslöjdsföreningar för att skapa nätverk för alla de människor som har svårt att komma ut i vårt samhälle! Vår historia är ju ett bevis på den mångfald av kulturer och etniciteter som har utvecklat vårt land . Jag tror att vi tillsammans kan arbeta för att nå målet att bevara, använda och utveckla våra miljöer. 131 (MP): Låt mig börja med ett litet tankeexperiment. Tänk dig att du vaknar upp utan att ha någon som helst kunskap om varifrån du kommer, din bakgrund eller vad du har gjort. I övrigt är din tillvaro mycket angenäm – du har ett intressant och trevligt jobb, en bra bostad och ett rikt socialt umgänge. Skulle du vara tillfreds med tillvaron? Nej, knappast. Vi lever i , blickar mot framtiden och arbetar för en bra framtid. Men vi måste bottna i vårt förflutna för att känna oss tillfreds med tillvaron. Det här går igen på många sätt. Vi har hört ett exempel här: släktforskning. Det är ett stort intresse hos svenskarna att forska i sin egen släkts historia. Vi ser ett stort intresse för historiska faktaböcker. På område efter område ser vi det här stora intresset. Helt klart är kulturarvspolitik en viktig pusselbit i välfärdspolitiken. Den som lär sig lite mer om kulturarv och kulturhistoria lär sig snabbt två saker. Den ena är att vi genom historien alltid har haft en växelverkan mellan olika kulturer. Det finns inte något unikt svenskt kulturarv, något som skulle vara det ursvenska. Den som letar efter något sådant får leta förgäves. Det finns inget, för vi har haft ett utbyte mellan olika kulturer. Ju mer vi lär oss om och sprider kunskap om vårt kulturarv, desto bättre blir våra förutsättningar att motverka en tilltagande nationalism. Kunskap om kulturarvet kan motverka en tilltagande nationalism. Det andra som tidigt står helt klart är att det inte finns någon skarp gräns mellan kulturarv och levande kulturyttringar. Det flätas samman. Traditioner från det förflutna är dagens kulturyttringar, och dagens kulturyttringar är naturligtvis morgondagens kulturarv. De som vill begränsa samtidskonstnärer och flytta över resurser från samtidskultur för att i stället värna kulturarvet begränsar framtidens kulturarv. I betänkandet hanteras en lång rad intressanta motioner. De motioner som kanske bäst återspeglar kopplingen mellan dåtid, nutid och framtid är de motioner som handlar om att stärka Forum för levande historia. Det är en mycket viktig verksamhet som Forum för levande historia bedriver. Om vi inte ökar kunskapen om de värsta och mörkaste kapitlen i mänsklighetens historia, om vi inte förstår vad som har gått fel, då har vi också svårt att motarbeta att saker och ting upprepar sig. Ska vi få historien att inte upprepa sig måste vi ha utbredd kunskap om vad som har gått fel tidigare. De mörkaste kapitlen i mänsklighetens historia måste ständigt belysas. Från sida vill vi därför stärka Forum för levande historia. Det är en budgetfråga som vi får återkomma till i budgetpropositionen. Andra intressanta motioner är alla de som tar upp enstaka kulturarv och pläderar för att vi måste ha kraftsamlingar kring dessa. ur sitt sammanhang framstår varenda en av de här motionerna som oerhört angelägna att bifalla. Vad vi kan göra från sida är att upprätta riktlinjer för kulturarvspolitiken och anslå resurser. Men prioriteringar mellan de olika kulturarven måste göras av professionen. Formfrågan gör alltså att vi inte kan bifalla de motionerna. Det finns tyvärr också en motion som jag inte tycker är lika bra. Det är de borgerliga partiernas motion om att på något sätt försvaga kulturarvet. Man säger att det finns problem med att vi inte tillräckligt snabbt får de bostäder som vi behöver. Det stora problemet orsakas inte av att vi har en stark kulturarvspolitik. Bostadsproblematiken måste vi komma till rätta med på andra sätt. Att värna kulturarvet är inget vi ska backa från på det sätt som de borgerliga partierna föreslår i sin motion. Jag yrkar bifall till förslaget i kulturutskottets betänkande och avslag på samtliga reservationer. 132 (SD): Vi har flera reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservationerna 2, Kulturarvsbrott, och 10, Statligt stöd till vissa museer. Kulturarvet är en gemensam skatt som bidrar till att skapa en inre sammanhållning i vårt land och gör det möjligt för enskilda att förstå och tolka sin historia. har ur ett internationellt perspektiv ovanligt många välbevarade kulturhistoriska föremål, då vi under århundraden skonats från krig och andra katastrofer. Detta tillsammans med den goda viljan att göra våra kulturhistoriska föremål tillgängliga för allmänheten gör tyvärr också till en lukrativ marknad för kulturarvsbrott. Stölder av kulturföremål från kyrkor och museer, olaglig utförsel av föremål med exportförbud, plundring av fornminnen, illegal handel med arkeologiska föremål och vrakplundring är exempel på allvarliga brott mot vårt kulturarv. Brotten kan utföras av enskilda personer eller av organiserade ligor. När det gäller ekonomiska värden är kulturarvsbrott jämförbara med narkotikahandel, handel med illegala vapen och trafficking. Det som skiljer brottskategorierna åt är straffvärdena, där de för kulturarvsbrott i jämförelse framstår som mycket lindriga. Detta gör kulturarvsbrott till en av de mest lukrativa branscherna inom den kriminella världen . Denna typ av brottslighet hamnar tyvärr långt ned på polisens och åklagarnas prioriteringslista, och alltför många brott aldrig upp. En naturlig följd av vår ambition att stävja denna typ av brott blir att höja straffvärdena och förlänga preskriptionstiden för kulturarvsbrott. Kulturarvsbrott är ett allvarligt och till synes växande problem vars effekter på samhället har beskrivit på följande sätt: ”Det är genom fornlämningarna som vi får kunskap om vår historia. Det samlade fornlämningsbeståndet kan liknas vid en gigantisk historiebok där varje enskild fornlämning utgör en sida. Försvinner en fornlämning eller ett fornfynd utan dokumentation förloras viktiga pusselbitar i kartläggningen av vår historia. Det är som att riva ut en sida ur en bok som det bara finns ett enda exemplar av.” En liten, men ändå inte obetydlig, faktor i arbetet med att stävja kulturarvsbrott är att det finns ett fungerande system för att belöna den som upptäcker ett fornfynd och väljer att lämna in det till staten snarare än att behålla det själv eller sälja det. Att detta system inte fungerar på ett tillfredsställande sätt är således ett allvarligt problem i sammanhanget. I ett remissvar skriver Statskontoret följande: ”Det är ett faktum att omhändertagandet av fornfynd länge har släpat efter vid . Så väl värdering av fyndigheterna som utbetalning av inlösen går långsamt. De stora balanserna är en källa till oro och riskerar att påverka allmänhetens förtroende för myndigheten negativt. Det är generellt viktigt att myndigheter fullgör sina uppdrag på ett effektivt sätt och det är därför rimligt att skärpa kraven på att handlägger sina ärendebalanser inom rimlig tid. I förlängningen av detta kan långa handläggningstider indikera att en myndighets verksamhet, organisation eller styrning behöver utvecklas eller ges en mera ändamålsenlig form.” Mot bakgrund av ovanstående föreslår vi att tillkännager för regeringen som sin mening att regeringen möjligt bör återkomma med förslag om hur omhändertagandet av fornfynd ska kunna förbättras. är ett land med en rik historia, vilket bland annat avspeglar sig i våra fornlämningar. har kartlagt och registrerat nästan en miljon fornlämningar. I de allra flesta fallen vilar ansvaret för fornminnesvården på markägaren. Den statligt finansierade fornminnesvården har varit kraftigt underfinansierad. Den nationella överblicken över tillståndet bland våra fornminnen lämnar också en hel del övrigt att önska. Det har tidigare konstaterats att haft mycket dålig uppfattning om hur det ser ut med tillgängligheten till landets fornminnen. Först när man fått fram ett system för uppföljning av tillgänglighetsarbetet kan man få den överblick över arbetet i länen som saknas. För att komma närmare målet om en god fornminnesvård och ett kulturarv som är tillgängligt för alla medborgare är det uppenbart att det förutom ökade statliga resurser till fornminnesvården också krävs ökade insatser för att öka omfattningen av den ideella fornminnesvården. På flera håll i landet bedrivs lokala och regionala projekt där enskilda medborgare, skolklasser och föreningar erbjuds att adoptera ett fornminne eller att bli fadder för ett fornminne. Som fornminnesfadder får man genomgå en kortare utbildning, ofta i eller regi, i vård och skötsel och åtar sig sedan att göra fornminnet tillgängligt genom att röja bort sly, kontrollera informationsskyltar samt regelbundet kontrollera och rapportera eventuella skador på fornlämningen. För till exempel en skolklass kan uppdraget som fornminnesfadder innebära ökade möjligheter till meningsfull utomhusvistelse, bättre känsla för historien samt ökad närhet och förståelse för hembygden och dess landskap. Vår bedömning är att det fortfarande finns en relativt stor outnyttjad potential inom den ideella fornminnesvården och att staten med relativt små medel i form av förbättrad marknadsföring och ökad information skulle kunna uppnå stora vinster för fornminnesvården och tillgängligheten till kulturarvet. Med anledning av ovanstående föreslår vi att bör tillkännage för regeringen att man möjligt bör återkomma med förslag om hur omfattningen av den ideella fornminnesvården ska kunna öka. har en mer än historia. Kristendomen och har haft en mer djupgående inverkan på vår kultur än någon annan idé och institution. Förhållandena, förutsättningarna och kulturen i vårt land har gjort att den svenska kristendomens historia innehåller vissa särdrag i jämförelse med andra kristna länder. De kristna högtiderna och traditionerna är fortfarande en självklar del av vår nationella kultur och utgör viktiga inslag även i många icke-troendes liv. Att känna till och förstå det svenska kristna kulturarvet är således en viktig nyckel till att förstå vårt lands historia, kultur och samtid. De kyrkliga kulturminnena utgör den största samlade delen av det materiella svenska kulturarvet. I samband med åtskiljandet av kyrkan och staten inrättades den så kallade kyrkoantikvariska ersättningen, där staten åtog sig att bära en betydande del av kostnaderna för bevarandet av framför allt de kulturhistoriskt värdefulla kyrkobyggnaderna. Tyvärr har staten inte fullt ut levt upp till sina åtaganden. Detta i kombination med en ökad beskattning av kyrkan, ökade kostnader för kulturminnesvården på grund av klimatförändringar och förändrade uppvärmningssystem i kyrkobyggnaderna samt kyrkans stadigt vikande medlemsantal har gradvis urholkat kyrkans förmåga att bevara och synliggöra det kristna kulturarvet. Den ansträngda ekonomiska situation som råder i många stift och församlingar i kombination med det ökade hotet från en organiserad brottslighet som specialiserat sig på att stjäla våra kristna kulturskatter har också resulterat i ett minskat öppethållande i många av landets kyrkor och därmed en minskad tillgänglighet till det kristna kulturarvet. De brister som föreligger när det gäller bevarandet av kyrkobyggnader är tyvärr också ännu större när det kommer till föremålsvården och bevarandet av det immateriella kristna kulturarvet. Då behovet av en liknande institution är stort även i bör regeringen utreda möjligheten att i samarbete med upprätta ett nationellt kyrkohistoriskt museum. Slutligen vill jag påpeka att det som talade om, svensk ortnamnssed, handlade om att skyltar och kartor skulle innehålla både svenska, samiska och finska namn. Vi vill bevara och levandegöra även det samiska kulturarvet och även stärka samernas modersmålsundervisning. Hur kunde få detta till rasism är för mig helt obegripligt och pinsamt för henne. I detta anförande instämde och (båda SD). Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) § 13 Ersättningsrätt och insolvensrätt betänkande 2014/15:CU9 133 (M): Jag skulle vilja börja med att yrka bifall till den moderata reservationen, reservation 1, om särskild avhysning och handräckning. Motivet till det är att det är en fråga som i grunden handlar om rättsstatens funktionssätt – att ha rätt och att få rätt. Att ha rätt är inte mycket värt om man inte kan tillförsäkra sig att också få rätt. Jag talar naturligtvis om enskilda markägare som får sin äganderätt kränkt genom att till exempel illegala bosättningar etableras på marken och att man sedan inte upplever att man har möjlighet att få rättsstatens hjälp att avhysa den eller de som bosätter sig på marken. Därför är detta en viktig principiell reservation. Jag tänkte inte orda så mycket mer om detta eftersom jag vet att motionären själv kommer att föredra motionen och reservationen mer utförligt. Därför går jag över till att tala lite mer om det särskilda yttrande som hela Alliansen har i det här betänkandet. Det handlar om att se över reglerna för företagsrekonstruktion. Företagsrekonstruktion kan låta som något torrt och tråkigt, men det handlar i grunden om något väldigt viktigt, nämligen förutsättningarna för att driva företag i . Det handlar ytterst om vår konkurrenskraft. Hur lätt är det att rekonstruera ett företag som har en god affärsidé och som har en god verksamhet men som på ett eller annat sätt har kommit på obestånd? har vid ett flertal tillfällen kritiserats för att vi har ett för högt risktagande förknippat just med att driva företag. Det hänger samman med att vi har högt ställda krav på skuldsanering för enskilda företagare som har drivit företag men sedan blivit försatta i konkurs, liksom vi har regler för att rekonstruera ett företag, vilket alltså är motsvarigheten till skuldsanering för en juridisk person. Anledningen till att vi har det särskilda yttrandet är de frågor som väcks av det faktum att regeringen valde att lägga ned kommittén för förbättrat klimat för entreprenörskap och innovativt företagande. Vi frågar oss: Varför valde man att lägga ned den kommittén? Den kommittén hade uppdraget att titta just på reglerna för företagsrekonstruktion, bland annat. Därefter tillsatte regeringen en ny utredning, en ensamutredare, med ett snarlikt namn, lite som för att kamma över att man hade lagt ned en utredning tillsatt av den tidigare regeringen. Problemet är bara att direktiven till den nya utredningen närmast får uppfattas som politiskt snömos i jämförelse med den gamla utredningen. Jag hade en interpellationsdebatt i detta ämne med näringsministern. Hans svar var i grunden lika intetsägande som de direktiv som man gett den nya utredningen. Jag hoppas att vi får ett klargörande från Socialdemokraternas sida. Hur ser man på den här frågan? Hur ser man på vikten av att se över det här regelverket och att återkomma? Den tidigare utredningen skulle leverera sitt slutbetänkande . Den tidsfristen har man nu skjutit . Och i stället för att leverera ett ordentligt betänkande kommer man att redovisa delar av den nya utredningen i form av tematiska seminarier på . Vilka är det som blir inbjudna till de tematiska seminarierna, och hur seriöst känns det? Det hoppas jag att företrädare för regeringspartierna kan svara på. Vi kommer att bevaka den här frågan noga, och vi kommer att återkomma i det fall vi märker att det inte händer någonting. 134 (SD): Jag tänkte börja med mitt yrkande, så att jag inte glömmer bort det. Jag yrkar bifall till reservation 2 om avhysning och särskild handräckning. Jag kommer att ägna i stort sett hela mitt anförande åt tältläger och de problem som har uppstått kring dessa. Det finns två partier i riksdag – och – som har reservationer när det gäller avhysning och särskild handräckning. Övriga partier är tydligen nöjda med dagens sätt att hantera detta växande problem. Likabehandlingsprincipen är viktig i en rättsstat. Att alla följer samma regler borde vara en självklarhet. Så är det uppenbarligen inte i . Är man inte svensk medborgare kan man bryta mot ganska många regler utan att behöva oroa sig för några följder. Det är mängder med regler och lagar, som jag snart kommer att räkna upp, som människor bryter mot när de kommer hit och bosätter sig i tältläger och liknande, i eller omkring våra städer. Trots det står vi närmast handfallna och vet inte hur det ska hanteras. Det logiska och mest naturliga i en rättsstat, där äganderätt råder, vore naturligtvis att polis skulle ingripa om någon börjar sätta upp tältläger på någon annans mark. Det verkar dock finnas en politisk vilja från sjuklövern att polisen inte ska ingripa, och det är det egentliga problemet. Problem uppstår när människor kommer till utan att ha tillgång till bostad eller inkomst. Anledningen till att de reser hit är ofta att de ska tigga, men en del kommer säkert med förhoppningar om jobb. Oavsett hur det är blir resultatet detsamma. Dessa personer bryter medvetet mot mängder av regler och lagar i . De slår upp tältläger för att ha någonstans att bo billigt medan de vistas i . Det sker på platser där de mycket väl vet att det är olagligt att campa. är det inom tätbebyggda områden, där lokala ordningsregler förbjuder camping. Flera problem uppstår då dessa platser inte är avsedda för camping och det saknas både toaletter och sophämtning. Dessa människor kommer från andra EU-länder – därför kallas de EU-migranter. I de länder som de kommer från finns det lagar mot nedskräpning och mot att campa inom tätbebyggda områden, liksom vi har regler i . En del av de länder som de kommer från har direkta förbud mot tiggeri. Det är inte heller tillåtet att använda parkerna i som toaletter. Därmed kan man förutsätta att de människor som kommer hit vet eller åtminstone bör vara medvetna om att deras sätt att leva här troligen bryter mot något regelverk. Vårt regelsystem i bygger på att människor i grunden är ärliga och vill göra rätt för sig. Det finns mängder av regler som gör det helt omöjligt att skapa ett så kallat tältläger i . För det första får man inte tälta mer än , enligt det vi kallar för allemansrätten. Allemansrätten har alltmer ifrågasatts, framför allt av markägare som känner att den blir en allt större belastning då den missbrukas på det här sättet. Vill vi bevara allemansrätten långsiktigt måste markägare känna att de har några rättigheter i fråga om sin egen mark. För det andra måste det finnas tillgång till toalett och någon form av omhändertagande av fekalier för att man ska kunna bo på en plats utan att bryta mot diverse miljöregler. Det är inte heller särskilt trevligt för den stackars privata markägare som tvingas städa upp det här efteråt. Det borde självklart ligga på den som smutsar ned att städa upp efter sig, men så är det inte i sjuklöverns . För det tredje är det olagligt att skräpa ned rent allmänt. Det är inte bara avföring som sprids runt tältlägren. Diverse annat skräp brukar skapa enorm oreda och stora kostnader för den markägare som ska städa. Det är mycket märkligt att vissa människor helt ska undantas från regler om sophämtning och nedskräpning, medan man i normalfallet knappast ens tillåter sommarstugor att vara utan sophämtning. För det fjärde ska byggnader inte tillåtas utan bygglov. Man kan börja hänvisa till friggebodsregler, men de gäller först om det finns en huvudbyggnad på tomten.