prot · H209116 · 2015-06-15 00:00:00 — har visserligen höjt kraven gällande ensamarbete på tåg, men det finns fortfarande kryphål som företagen utnyttjar för att pressa priserna. I stället för att skyddsombuden ska behöva vända sig till för att driva fram ett förbud hos varje enskilt företag bör därför ensamarbete för lokförare förbjudas generellt för hela järnvägsbranschen när det gäller passagerartåg. Vi har ett regelverk när det gäller flygtransporter och menar att det ska vara likadant när det gäller tågtransporter. Säkerhetsaspekten samt arbetsmiljön får aldrig vara en förhandlingspunkt när det gäller upphandlingar. Som det ser ut kan det förekomma att en lokförare är ensam med flera hundra passagerare. Det är en helt oacceptabel situation, som vi ser det. Jag vill yrka bifall till reservationer i betänkandet. 201 (C): Från början var förbättring av den fysiska arbetsmiljön arbetsmiljölagstiftningens huvudsyfte, det vill säga att man inte skulle riskera att utsättas för allvarliga skador eller dö på grund av dåliga arbetsförhållanden. reformerades arbetsmiljölagstiftningen så att den skulle omfatta även arbetstagarnas psykiska hälsa och välmående. Även om det nu snart är är det aktuellare . Ökningen av sjukskrivningar på grund av psykisk ohälsa är mycket oroande. Förändringar som påverkar är allt från ny teknik, nya arbetssätt, nya arbeten, globalisering och ökad rörlighet inom arbetskraften till ökad press på att ”hinna allt” på de vi har och en lägre grad av stigmatisering kring psykisk ohälsa med mera. Arbetsmiljö är ett vitt begrepp: luft, ljud, kemikalier, maskiner, arbetsmängd, arbetsinnehåll, arbetsorganisation, stress och möjlighet till återhämtning. Även de sociala behoven ingår som en del i arbetsmiljön. Arbetet ska ge tillfälle till utveckling, ny kunskap och gemenskap med arbetskamrater. Trivseln på arbetet är viktig för medarbetares hälsa, och samarbetsproblem eller mobbning påverkar såklart den psykosociala arbetsmiljön negativt. Arbetsgivaren har det huvudsakliga ansvaret för arbetsmiljön, men även arbetstagaren har ett ansvar. Den viktigaste uppgiften för arbetsmiljöarbetet är att skapa arbetsplatser där ingen blir sjuk eller skadad av arbetet. Det som skiljer är hur respektive parti vill uppnå det. Oavsett vad partirepresentanter på vänsterkanten påstår finns det inget parti som tycker att arbetsrelaterade sjukdomar, skador, olyckor eller dödsolyckor ska accepteras. I betänkandet behandlas ett antal motionsyrkanden. Det finns än så länge inte några förslag från regeringen att ta ställning till. Det var till och med så att flaggskeppet glömdes bort i budgetpropositionen, men det arbetet har påbörjats. Jag yrkar bifall till reservation 3 om kartläggning av riskfaktorer i arbetsmiljön för kvinnor och män. Alliansregeringen ändrade i viss mån uppdrag, så att de även ska jobba förebyggande. De fick också i uppdrag att utveckla screening för att fokusera på var det behövs mest. arbetssätt, som bara hade kvantitativa kontroller, lades om för att riktas mot arbetsplatser med högre risk och större behov. Tyvärr visade det sig i Statskontorets myndighetsanalys av att uppdraget inte hade fått fullt genomslag. Därför krävs fortsatt utveckling av arbetsmetoder för att prioritera rätt bland riskfyllda arbetsplatser. Om resurserna tidigare räckte till av arbetsplatserna kommer det inte – inte ens med regeringens extra tillförda medel – att vara möjligt att nå alla, oavsett hur högljudd retorik som används. Arbetet med att prioritera rätt är avgörande för ett bra utfall. Jag välkomnar det fortsatta utvecklingsarbete av kontrollerna som generaldirektören har aviserat. Alliansregeringen startade också en stor satsning på kvinnors arbetsmiljö, kunskapsmässigt men också med riktade insatser, eftersom det var ett eftersatt område när vi tillträdde. Det är glädjande att regeringen och fortsätter satsningarna på kvinnors arbetsmiljö. Det är positivt att notera att lärdomarna och erfarenheterna från det arbetet blir en utgångspunkt för det fortsatta arbetet och att kunna konstatera att rapporterar om erfarenheter som de gör i det arbetet. För att minska glappet mellan mäns och kvinnors sjukskrivningar och göra det möjligt för fler kvinnor att jobba fram till pension är det angeläget att fortsätter sitt särskilda arbete med kvinnors arbetsmiljö. Det måste utvecklas verktyg för arbetsgivare för att på ett effektivt och strukturerat sätt kartlägga om och hur kvinnor och män på arbetsplatsen exponeras i olika grad för riskfaktorer för sjukskrivning, för att bryta den oroande utveckling vi ser med en ökning av sjukskrivningar. Arbetet för en bättre arbetsmiljö är en del av en helhet för att kunna uppnå ett fungerande modernt arbetsliv. Förutom direkta satsningar på arbetsmiljöarbetet handlar det också om att åtgärder för att öka kvinnors möjligheter att jobba, att kunna jobba heltid och att hålla för ett helt yrkesliv samt att kvinnor även ska kunna välja arbetsgivare eller välja mellan att vara anställd eller driva företag. Det är viktigt att antalet yrkesverksamma år ökar i takt med att medellivslängden ökar, för att kunna ha en god ekonomi både individuellt och samhällsekonomiskt. För att möta förändringar på arbetsmarknaden krävs att man regelbundet reviderar och utvecklar den nationella arbetsmiljöstrategin. Självklart ska den strategin vara anpassad till dagens arbetsliv och det vi vet om morgondagens arbetsliv samt bygga på relevant forskning. Även om politiken på området är viktig är det systematiska arbetsmiljöarbetet ute på arbetsplatserna ännu viktigare – att undersöka, genomföra och följa upp – där arbetsgivaren har sitt ansvar och arbetstagarna har hög medvetenhet och där det finns skyddsombud, som har en viktig funktion att fylla. Det är viktigt att det systematiska arbetsmiljöarbetet är en självklar och naturlig del av verksamheten. Att säkerställa att ingen blir sjuk eller skadas på jobbet är ett oerhört viktigt arbete. Att ta det ett steg till och även jobba med friskfaktorer – det goda arbetet – är ännu bättre. Kunskapen om hur viktigt det är att trivas på jobbet, känna sig sedd, kunna påverka och se sitt eget ansvar i samarbete med kollegor får ökad uppmärksamhet. Forskningen på området ökar. Herr talmannen, mina kollegor och er andra som lyssnar önskar jag, så här i denna ljuva , en tids återhämtning – vilket är en viktig friskfaktor. 202 (V): I morse läste jag ett reportage i tidningen . Rubriken på nätet är ”Vem står näst på tur?” Det är en artikel som handlar om asbest och den extremt aggressiva cancerform som riskerar att drabba den som har handskats med asbest. Det visar sig att de fallen inte har minskat i . kan man snarare notera en ökning. Vi vet fortfarande inte riktigt varför och om det är en trend. Men klart är i alla fall att problemen inte har försvunnit efter skandalerna och totalförbudet 1982. När hus eller skepp som innehåller asbest ska rivas eller skrotas uppstår farliga situationer som man måste hantera varsamt och med stor kunskap om risker och metoder. I artikeln i finns ett exempel på hur det kan gå till i verkligheten. Flaggskeppet ska skrotas 2013. Ett pressmeddelande går ut från det välrenommerade företag som har fått uppdraget. Det äts smörgåstårta. Allt är väl. Men när det faktiska arbetet ska genomföras är det en underentreprenör som dyker upp. Man har hyrt in personal från . En arbetsmiljöinspektör kommer till platsen . Det visar sig att underentreprenören inte ens har anmält arbetet. ”I stort sett allt som krävs för att sanera asbest saknas”, för att citera artikeln. Arbetsgivaren skyller på missförstånd. Det skrivs ett inspektionsprotokoll, och arbetsgivaren försäkrar skriftligt att allt nu är åtgärdat. Kanske är det så, kanske inte. Några av dem som har sett arbetet tvivlar. Men en hel del skada är ju redan skedd. Som varvsarbetaren , en av dem som var med och byggde skeppet och som har sett flera av sina kamrater gå under i cancer senare, säger i artikeln: ”Det enda jag … tänker på är hur mycket fibrer som letat sig ner i gästarbetarnas lungor.” I den här något omständliga inledningen finns det flera förhållanden som är typiska för arbetsmiljöarbetet. Ett sådant är bristen på uppmärksamhet. Dagens Arbete är en fackföreningstidning – en utmärkt sådan – som har belyst arbetsmiljöproblemen i många viktiga artiklar. Också andra, liknande publikationer, uppmärksammar frågorna. Men i den bredare debatten finns det en enorm kontrast mellan arbetsmiljöproblemens vikt å ena sidan – hur många människor och hur stor del av våra liv som påverkas – och hur stor uppmärksamhet som ägnas dem å andra sidan. Skillnaderna i vems verklighet som räknas, vilka problem som väcker indignation hos beslutsfattare och nyhetsvärderare, utgör ett av många flagranta exempel på det svenska klassamhällets utformning även . Ett annat typiskt förhållande är att det farligaste arbetet delvis osynliggörs genom att läggas ut på underentreprenad och ännu mer genom att det är utstationerade utländska arbetare – personer som hyrs in – som gör jobbet. Så ser klassamhället också ut . Långa kedjor med underentreprenörer gör ansvaret diffust och försvårar rent konkret ett systematiskt arbetsmiljöarbete. Ett sådant handlar i allt väsentligt om handfasta rutiner, om kunskap som ska föras över på ett strukturerat sätt och om detaljer som inte får missas om man vill minimera riskerna. En tredje aspekt som både är typisk och otypisk handlar om inspektioner. möjlighet till inspektioner har tyvärr minskat , inte minst på grund av en huvudlös och drastisk budgetneddragning under högerregeringen. Det är ett av de nästan parodiskt övertydliga exemplen på den regeringens prioriteringar och syn på vems problem som räknades. I exemplet som jag läste upp inledningsvis blev det i alla fall en inspektion, otypiskt nog. Den fick troligen viktiga effekter, och det är bra. Men det är ganska typiskt att inspektioner är nödvändiga. Men de kan inte vara tillräckliga. Ett effektivt arbetsmiljöarbete kräver ständig närvaro och kommunikation. De arbetande själva måste vara tillräckligt starka för att säga ifrån. Då har fackliga organisationer absoluta nyckelroller. Därför är frågor som villkoren för utstationerad arbetskraft, skillnader mellan inhyrning och fast anställning och fackets styrka rent allmänt i allra högsta grad centrala arbetsmiljöfrågor. De åtta åren med högerregering, tyvärr också den senaste höstbudgeten som de tidigare regeringspartierna drev igenom tillsammans med , har varit förlorade år för arbetsmiljöarbetet på nationell nivå. Naturligtvis har det funnits massvis med krafter som har arbetat för förbättringar och som också har nått framgångar. Men från regering och riksdag har det inte varit mycket annat än nedskärningar att hämta. En av regeringen allra första åtgärder var att lägga ned , med sin framstående, arbetsplatsnära forskning. fick, som jag var inne på tidigare, ta emot hårda smällar. Medan anmälningarna från skyddsombud ökade med sjönk antalet inspektörer med ungefär en tredjedel. är långt ifrån att nå den konventionsfästa minimigräns som stipulerar för antalet inspektörer. Det är pinsamt, det är dåligt och nej, det kan inte kompenseras med hjälp av webbenkäter. öppnade den förra regeringen för ännu mer osäkra anställningar och ett regelverk för arbetskraftsinvandring som helt uppenbart inbjöd till riskfyllt utnyttjande av människor i en utsatt position. Dessutom har förstås den kroniska pressen på dem som jobbar inom välfärdssektorn förvärrats av skattesänkningar i 150-miljardersklassen. Pressen är för många den allra tydligaste arbetsmiljöfrågan . Också de arbetsmiljöproblem som inte handlar om plötsliga olyckor utan som är invävda i arbetets dagliga organisering följer extremt tydligt ett klass-, köns- och etnicitetsmönster. Och de problemen har i många fall vuxit. LO:s arbetsmiljöbarometer visar till exempel att av de kvinnliga arbetarna är uttröttade . Det är en ökning . Motsvarande siffra för manliga högre tjänstemän är . Det är hos arbetarkvinnor som man finner flest med värk i axlar och rygg. Det är där de monotona arbetsuppgifterna har vuxit. leder den otrygga situationen till att fler drar sig för att framföra kritiska synpunkter om sina arbetsförhållanden. Arbetsmiljöfrågorna stöts och blöts på arbetsplatser runt om i . Det arbetet måste tas på allvar i regeringen och . Jag är glad över att kunna stå här och säga att det äntligen blir annorlunda på flera områden. Det blir mer resurser till , när det rödgröna budgetförslaget går igenom. Det kommer att komma mer pengar till forskning om arbetsmiljöfrågor – sådant som de borgerliga partierna och röstade ned. Det finns också äntligen en ny vilja att följa upp utnyttjandet av arbetskraftsmigranter. har redan börjat agera annorlunda för att göra det svårare för skrupelfria arbetsgivare att ta in arbetare under falska förevändningar och försätta dem i en farlig beroendeställning. Det finns också positiva signaler från regeringen om en del av de regelskärpningar som vi i länge har påtalat behovet av, till exempel att arbetserbjudande måste bli bindande. Det är nämligen precis i situationer av maktlöshet för de arbetande som de värsta arbetsmiljöfarorna ofta finns. På andra områden finns det mycket kvar att sätta igång med. Det behövs ett förtydligande av ansvarsförhållanden vid kedjor av underentreprenörer. Det måste ske en modernisering av arbetsrätten så att de osäkra anställningsformerna mönstras ut. Det behövs inte minst omfattande investeringar i välfärdssektorn så att de som arbetar där, oftast kvinnor, inte ska behöva betala ett allt dyrare pris med sin fysiska och psykiska hälsa. Det kommer vi i att arbeta aktivt för i många olika sammanhang. Det lugnar säkert också vår kamrat från som undrade över de tillkännagivanden som gavs till den förra regeringen. Vi följer nog upp dem. Vi har också en reservation i det här betänkandet, reservation 4, som rör preskriptionstid för arbetsmiljöbrott. Den vill jag yrka bifall till. Men jag vill säga några ord om varför. Låt mig ta exemplet med den fruktansvärda kalkolyckan vid Nordkalks anläggning i . En arbetare dog. Den då 19-årige överlevde med 55-procentiga brännskador och blev märkt för livet. Situationen på arbetsplatsen var, som ofta i sådana sammanhang, komplicerad. De som drabbades jobbade långt ned i en kedja av entreprenörer. Dessutom handlar det om komplicerade saker som det inte är självklart att poliser och åklagare har kompetens för. Resultatet blir att den juridiska processen tar . I det här fallet ledde det till att preskriptionstiden för brottet vållande till kroppsskada eller sjukdom, som är , hann passera. Alltså kan ingen ställas till svars för just det brottet. Arbetsmiljöbrott är speciella. Det krävs en översyn av preskriptionstiderna för brotten, eftersom de får en speciell behandling och eftersom utredningarna ställer speciella krav på rättsväsendet. Jag yrkar alltså bifall till reservation 4, som för övrigt bygger på en motion av några socialdemokratiska ledamöter. I övrigt yrkar jag bifall till utskottsmajoritetens förslag i betänkandet. 203 (FP): Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 3. och har också ett särskilt yttrande i betänkandet. ska ha en modern arbetsmarknad och en trygg och säker arbetsmiljö på våra arbetsplatser. Det kräver kontinuerliga satsningar från det offentliga och inte minst från näringslivet. Det kräver forskning, kunskap och regelbunden uppföljning och utvärdering. ska vi ha lagstiftning som skyddar arbetstagare och som ställer krav på en väl utvecklad arbetsmiljö och en fungerande vård, rehabilitering och försäkringssystem. När industrialiseringen tog fart förändrades samhället i grunden. En jättelik folkomflyttning in till städerna tog fart när storskalig produktion kunde förläggas där. Men livet var hårt. Arbetsdagarna var långa. Arbetarna betalade ett högt pris med ben, armar, värk och sjukdomar. Då saknades demokrati och fackliga rättigheter, vilket är fallet på många håll i världen fortfarande. , , har inte minst det svenska samhället utvecklats enormt, såväl ekonomiskt, politiskt som socialt. Vår arbetsmiljö är på ett generellt plan bland den mest utvecklade i världen . Men vi har förstås stora utmaningar, vilket också har beskrivits i tidigare anföranden. Det sker dödsolyckor på svenska arbetsplatser. Det finns trygghetsproblem. I en del yrken är risken för våld påtaglig, inte bara bland poliser och inom försvaret. I dagens samhälle finns det också en annan sorts press på många av oss. Det gäller pressen att prestera, stressen över att känna att man inte räcker till, att inte kunna få jobb och familjeliv att gå ihop, rädslan över att inte hitta ett nytt jobb om man blir arbetslös och så vidare. Det finns en tendens till att se en hel del av dessa problem som individuella misslyckanden snarare än att de till största delen har att göra med arbetsmiljön och hur arbetsplatsen fungerar. Under en vanlig arbetsvecka i går i genomsnitt en person till jobbet för att sedan aldrig komma hem igen. Det borde vara en självklarhet att ingen ska dö på jobbet på grund av en riskfylld arbetsmiljö. Ytterst är det fråga om samhällets anständighet. Tack vare förebyggande arbete, forskning och tillämpning av ny kunskap har antalet dödsolyckor på arbetsplatser – sett – minskat , men varje olycka med dödlig utgång är förstås en för mycket. Utöver den nollvision för arbetsplatsolyckor med dödlig utgång, som regeringen har aviserat, handlar det också om andra satsningar, bland annat på mer forskning, utbildning och tillsyn. Sedan vill jag bara avsluta med en sak. Jag har följt den här debatten . Framför allt visar vänsterpartierna och delar av fackföreningsrörelsen i ord ett oerhört engagemang för de utländska arbetarna, papperslösa och andra som på olika sätt blir väldigt utsatta på sina arbetsplatser. är det nästan inte ett enda fackförbund i som välkomnar dem att bli medlemmar. Det här handlar om personer som man talar mycket om, men man är inte någonsin beredd att utfärda ett medlemskort för dem. Då resonerar facket så här: De här personerna har inte rätt att vara i . De ska ut ur landet. Sedan går man och demonstrerar. Sanningen är att det nu finns personer här som har den största utsattheten på sina arbetsplatser. En del av dem har tillstånd att bo i ett annat land, en del av dem har inte tillstånd att vara här, en del har kommit hit inom ramen för den reform som kritiserade , andra vet vi inte hur de har kommit hit, en del har papper, en del har inte papper. Men de har ofta en sak gemensam. De har i praktiken något som man kan kalla för någon sorts anställning. De har en plats där de jobbar och får lön ifrån, och de arbetar i den makthierarki som socialister ofta kritiserar i arbetslivet, vilket betyder att de har en chef och så vidare. Vore det inte rimligt att någon människa i fackföreningsrörelsen i , som är så stor och stark, säger att dessa personer borde också omfattas av det fackliga engagemanget. I andra länder finns det många fackföreningar som ansluter papperslösa människor, men i ger man dem kalla handen. Man har i stället upprättat något slags jourtelefonlinje dit människor ska ringa. Ska fackföreningarna vara trovärdiga borde de i så fall låta dessa människor bli medlemmar i fackföreningarna. Då skulle de kunna sätta en annan press på arbetsgivarna. De skulle kunna förbättra villkoren för dessa personer och kanske få igenom en regulariserad arbetskraftskraftsinvandring där dessa människor fick tillstånd att bo och arbeta i . Det vore en bättre utveckling, tror jag. 204 (V) replik: Jag har svårt att låta bli att begära ordet. förakt för fackföreningsrörelsen är så stort att det bubblar fram i vilken debatt det än är. I det här fallet blir det nästan parodiskt. Om det är någon kraft i det svenska samhället som verkligen har arbetat för att de människor som utnyttjas av skrupelfria arbetsgivare ska få rätt till gemenskap och värdighet är det ju svensk fackföreningsrörelse. Man har inte bara startat en jourtelefon, utan det finns ju ett ordentligt, organiserat och viktigt arbete för att de personer som utnyttjas ska kunna få hjälp med sina rättigheter och med att kunna få en värdigare tillvaro. Det tror jag inte att har gjort särskilt mycket åt. Har ni varit med och hjälpt de fackliga organisationer till exempel här i som har arbetat med dessa frågor? Är ni beredda att stödja till exempel förslaget om att fixa den överenskommelse som har lett till de här problemen så att man ger rätt till den som påtalar ett utnyttjande eller andra missförhållanden att inte bli utvisad ? Det skulle ju hjälpa. Det är ett krav som bland annat LO har drivit. Skulle det kunna få stöd av ? I grunden är poängen att om menar att det är rätt att värna dessa människors kollektiva rättigheter som arbetstagare, varför har ni då så envist stött en uppgörelse som har varit en så tydlig orsak till att de problemen har uppstått? 205 (FP) replik: Till att börja med är det sannolikt en väldigt liten andel av de här människorna som har kommit inom ramen för den reformen. Väldigt många människor som har kommit till och som arbetar på vår arbetsmarknad har kommit hit av helt andra skäl. Det är klart att vi hade kunnat säga nej till den reformen, vilket förespråkade. Då hade de här personerna i stället aldrig kommit hit till . De brister som finns inom den reformen för att regularisera arbetskraftsinvandringen och i praktiken ta bort den fackliga vetorätten är i grund och botten bra. Men givetvis måste man följa upp alla reformer. Finns det skeva ekonomiska incitament i detta? Finns det personer – som det fanns exempel på i den granskning som gjordes i – som på olika sätt utnyttjar systemet? Det är klart att det inte ska vara tillåtet. Det är självklart att man ska utbetala de löner som man har utlovat. Jag har inget som helst förakt för fackföreningar. Tvärtom, jag tycker att de är väldigt viktiga, så viktiga att även de som är mest utsatta på arbetsmarknaden skulle kunna få en större hjälp av dem. Jag skulle vilja se ett större fackligt engagemang för dessa människor, för jag vet att facket har förmåga och kapacitet att pressa oseriösa arbetsgivare som inte uppfyller rimliga krav. var väl LO:s första ordförande. Han var mycket angelägen om att alla på arbetsmarknaden skulle kunna vara medlemmar i en fackförening. Men är det tydligen så att de som lever under jorden, som lever lite vid sidan om, som befinner sig på de arbetsplatser som leds av de mest ljusskygga figurerna får inte blir medlemmar i ett fackförbund i . Är inte det märkligt, ? 206 (V) replik: Detta är ju upp-och-nedvända världen. Här pratar vi om problem som i hög grad skapats av den politik som mycket entusiastiskt har förespråkat, nämligen ett system som gör det möjligt och inbjuder till ett yttersta utnyttjande av människor i nöd. Det var inte så svårt att gissa att om man kunde dra tillbaka ett arbetserbjudande, skulle det utnyttjas. Det kunde vem som helst ha talat om för er. Vi gjorde ju det. Det var många som talade om det för er. Oj, om det sedan uppstår problem får man utreda dem. Kanske fackföreningsrörelsen kan lösa detta, fackföreningsrörelsen som vi i andra fall alltid ogillar och föraktar. ska vi prata om fackföreningsrörelsens historia och referera till det tidiga då det var nödvändigt att slåss mot just den typen av orättvisor som högern senare gång på gång har stött. Det är ju den konkreta situationen. I den situationen är det ganska magstarkt av – det var därför som jag begärde ordet – att försöka vända på steken och fråga: Varför kan inte fackföreningsrörelsen lösa problemen? Fackföreningsrörelsen har kommit med massvis av konstruktiva förslag. Den gör en massa saker, som jag redogjorde för tidigare, och den kommer att behöva göra ännu mer. Kom inte och vänd på steken och säg att det är fackföreningsrörelsen som skapat problemen! Tvärtom är det den nödvändiga, grundläggande solidaritet som fackföreningsrörelsen bygger på som i det här fallet också är lösningen.