prot · H20991 · 2015-04-23 00:00:00 — Då måste jag återupprepa frågan. Jag är inte ett dugg förvånad över att vill ha bort de privata företag som genererar vinst från välfärden – det har ni varit jättetydliga med. Men den stora diskussionen var utifrån de assistansberättigade. Där har mer än hälften valt ett privat företag. En del av de företagen är mindre företag, men ett antal företag är stora – de må vara ägda av riskkapital eller i annan form. Vår fråga då var ständigt: Vad innebär detta för de assistansberättigade, som faktiskt har valt ett assistansbolag som kanske till och med ägs av ett riskkapitalbolag? Ska de då tvingas byta? Då var det ett mycket klart besked från sida. Det var: Ni behöver inte oroa er. Vi ska ge oss på privata företag inom sjukvården, äldreomsorgen och skolan – alla andra områdena – men just beträffande de assistansberättigade tycker även vi från att det är viktigt att de ska ha fri möjlighet att välja, så vad de än väljer ska de ha den rättigheten. Det som är så förvånande är att det efter valet kommer ett helt annat besked. För mig handlar det inte om att värna privata företag eller riskkapital. För mig handlar det om att värna de assistansberättigades möjlighet att själva fatta beslut. Min fråga kvarstår: Vad säger ni till alla dessa närmare 9 000 assistansberättigade, som har valt ett assistansföretag som kanske till och med ägs av ett riskkapitalbolag? Är beskedet från det jag uppfattar att det är, att de här personerna kan glömma att fortsättningsvis få välja ett assistansbolag som ägs av ett riskkapitalbolag? Det spelar ingen roll hur nöjda ni är med bolaget. Det spelar ingen roll hur nöjd personalen är som får jobba. Det spelar ingen roll vilken kvalitet det är. Bara det faktum att det är ett riskkapitalbolag som äger gör att ni inte längre ska ha rätt att välja det här företaget. Är det ert besked? 7 MAJ (V) replik: Jag tror inte att har lyssnat när vi haft frågan uppe tidigare. Det vi sagt är att vi ser att det är annorlunda när det kommer till assistans, att vi där måste ha en helt annan försiktighet. Det är därför vi har en utredning som ser över frågan. Vi har inte fattat något beslut. Vi ska se över frågan, och fokus på det är de assistansberättigades möjlighet att välja utifrån sina behov. tycker vi inte att det ska finnas jättar som får göra vinster så att gamla, sjuka, barn eller assistansberättigade inte får de resurser som de har rätt till. 8 (FP): Inledningsvis vill jag markera att vi givetvis står bakom samtliga folkpartimotioner i betänkandet, men vi yrkar bifall endast till reservation 4 under punkt 6. Funktionshinderspolitik, herr ålderspresident, är i grund och botten en fråga om rättigheter. Det gäller rätten till boende, som vi tar upp i reservation 6, och rätten till hjälpmedel och en meningsfull fritid, som vi tar upp i reservation 10 från utskottet. Det är reservationer som vi som sagt stöder men väljer att för tids vinnande inte yrka bifall till. Rättigheter för personer med funktionsnedsättning är i sin tur en liten del av den stora frågan om mänskliga rättigheter, men tyvärr ses det på det sättet i verkligheten. har länge varit ledande i världen med att införa och genomföra lagstiftning som gör det möjligt för människor med mer eller mindre funktionsnedsättningar att leva sina liv på lika villkor. Men frågan är värd att ställa: Är denna frontposition på väg att gå förlorad? För oss liberaler är det en självklarhet att samhället ska ge förutsättningar för alla människor att kunna tillvarata sin fulla kapacitet. Självförverkligandet ska inte vara ett privilegium för ett fåtal, inte ens för ett flertal. Vi vet att en funktionsnedsättning kan påverka livets alla skeenden, och förutsättningarna för delaktighet kan mycket snabbt förändras. Men människor med olika funktionsnedsättningar ska inte ytterligare handikappas på grund av att vårt gemensamma samhälle diskriminerar dem. Personlig assistans, som flera tidigare talare tagit upp, har på sätt och vis blivit en symbol för mänskliga rättigheter och möjligheten att kunna leva sitt liv fullt ut efter egna förutsättningar. Alltsedan 1993, sedan herr ålderspresidentens företrädare tid, har LSS skapat stora möjligheter för personer med funktionsnedsättning att leva ett bra liv, att klara av vardagssysslor, att delta i samhällsaktiviteter och att arbeta. Personlig assistans och LSS handlar om att värna alla människors lika värde, att alla får möjlighet att leva på någorlunda lika villkor. Om detta, herr ålderspresident, torde vi vara relativt överens i denna kammare och i hela samhället. Varför står vi ändå här och debatterar frågan? Problemen ligger, tycker många och kanske särskilt politiker på olika nivåer, i kostnadsutvecklingen. Kostnadsutvecklingen har blivit större än man trodde, möjligen på grund av att det fortsatt finns ett stort mörkertal. Detta har lett till, som föregående talare så klurigt framförde, att genomför allt hårdare bedömning, vilket i sin tur riskerar att minska möjligheten för funktionshindrade att leva sitt liv som alla andra. beviljade timmar dras bort utan att den assistansberättigade kan överklaga eller försvara sin rätt till hjälp. Det är förödande för den enskilda individen. Det har också lett till, herr ålderspresident, att assistansbranschen numera är utsatt för hård granskning, detta efter ett antal fall med fusk och oegentligheter. Det är bra. Fusk och kriminalitet ska alltid beivras och bekämpas. Fusket har bestått av felaktiga diagnoser från läkare och av att inte granskat läkarintygen tillräckligt noggrant. Det har funnits falska assistenter, sådana som bara funnits på papper och som egentligen aldrig utfört assistans. Kriminella ligor har sett branschen som intressant att bearbeta, som de säger. Allt detta ska vi naturligtvis inte blunda för utan kraftfullt beivra, men granskningen förs, medvetet eller omedvetet, långsamt över till en granskning av den enskilda individen med behov. Granskningen har gått från beivrande av brott till att granska de grundläggande behoven på ett integritetskränkande sätt. Det sker genom att räkna hur det tar att till exempel gå på toaletten, hur ofta man behöver göra det, hur länge man duschar och när man gör det, om man själv kan föra maten till munnen eller inte. Ja, herr ålderspresident, listan med frågeställningar som gås igenom kan göras lång. Jag tror ingen i kammaren kan tänka sig att svara på sådant i ett frågeformulär eller vid en intervju, speciellt inte om det är en särskilt utsänd statlig kontrollant som ställer frågorna. Ni hör själva hur det klingar. Minuter och sekunder är nog ett elände för oss alla, men – ursäkta språkbruket, herr ålderspresident – det är ett helvete för personer som lever med hjälp av andra. I grunden handlar personlig assistans om att leva upp till tanken om alla människors lika värde. Grundtanken är att alla har rätt till ett självständigt liv, att leva som andra, grundat på självbestämmande, valfrihet och integritet. För att garantera personer med funktionsnedsättning deras mänskliga rättigheter måste rätten till arbete, familj och jämlikhet förtydligas i LSS. Med utgångspunkt från fortsatt alltmer restriktiva bedömningar vad beträffar grundläggande behov enligt § 9 a LSS finns det anledning att tydligare definiera vad vi menar med grundläggande behov, detta för att bibehålla lagens intentioner. Därmed, herr ålderspresident, yrkar jag bifall till reservation 4. I övrigt yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet SoU8. Den vill jag, herr ålderspresident, använda till att som gammal region- och landstingspolitiker rikta ett stort tack till dig, och som förtroendevald vill jag rikta ett stort tack från tusentals patienter som som minister fått åtnjuta en allt bättre hälso- och sjukvård. Stort tack för det, och all lycka och välgång ! 9 (KD): Ungefär var femte person i vårt land lever med någon funktionsnedsättning. Det kan handla om nedsatt fysisk, psykisk eller intellektuell förmåga som skapar hinder i vardagen. Vårt ansvar som politiker är att så långt som möjligt undanröja de hinder som funktionsnedsättning kan innebära. Vi har tidigare hört beskrivas hur den regering som 1991–1994 ingick i fick igenom en revolution för dem som själva inte kunde leva sitt liv fullt ut. regeringar har fortsatt på den vägen för att göra det möjligt för människor att få vardagen att mer bli ett liv som kan levas fullt ut. Vi har också mött dem som upplever att den lagstiftning vi har inte fungerar fullt ut, som upplever att deras behov bedöms på ett sätt som gör att de inte får möjlighet att aktivt delta i samhällslivet. Inspektionen för socialförsäkringen har gjort en noggrannare studie av hur utfallet blir i samband med de ansökningar som görs. Man kan konstatera att antalet beviljade timmar ökar, och det kan tyckas vara något väldigt positivt. Men när det gäller människors enskilda behov är det aldrig utfallet i genomsnitt eller på totalen som är det avgörande, utan hur varje enskild person får just sina behov korrekt bedömda. Här kan vi bara konstatera att det finns mer att önska. Det finns mer att utveckla i den politik som bedrivs. kommer självklart att vara ett av de partier som starkast fortsätter att stå upp för att det här också görs. Utöver de motioner som berörs i det här betänkandet finns det också en del oro. En del av detta har lyfts fram av mina allianskamrater. Inte minst finns det en oro hos dem som har valt en utförare inom LSS och som är glada att kunna få välja själva. Det handlar om valet av vem som ska komma hem till mig, vem som ska vara mina öron, mina ögon, mina armar och mina ben, vem som ska hjälpa mig i de allra mest intima situationerna i mitt liv. Det handlar om att man själv har möjlighet till ett väldigt stort och långtgående inflytande över det. Den valfriheten är nu riskerad. Trots löften före valet kan vi nu se hur regeringen går vidare. Det finns någonting i betänkandet som väcker ytterligare oro. Det är att regeringen börjar ifrågasätta valfriheten även när man ser över hjälpmedlen. Valfriheten har gjort att en pojke som skulle få sin första hörapparat faktiskt kunde välja den där knallblå. Hade föräldrarna fått välja kanske de hade valt en lite mer anonym färg, för de trodde att han inte ville att den skulle synas. Men han ville välja just den knallblå. Han ville vara stolt över sin hörapparat. Det är bara den som har behovet av hjälpmedlet som kan se vad hjälpmedlet ska fylla för funktion. Därför är det så viktigt att vi i varje del ser till att förutsättningarna finns för att hjälpmedlet ska svara mot de behov som den enskilde har. Jag hoppas att oron i den här delen är obefogad, men den utveckling vi har sett från , och vad gäller hur man prioriterar valfriheten väcker mycket oro. Från sida är vi glada över att det är fler och fler barn som får hjälp med glasögonbidrag. Kristdemokrater i landsting runt om i landet har värnat detta och slagits för att det ska införas. läns landsting var ett av de sista. Där fick kämpa lite extra länge, men till slut lyckades vi också där. Det är viktigt att det här utvecklas, så att fler åldersgrupper kommer in. Men vi får inte glömma bort att alla hjälpmedel i första hand är ett ansvar för . Vi har inga yrkanden, men vi kommer att fortsätta att följa ärendet. Huruvida vi i något annat sammanhang kommer att diskutera om kavajer ska hissas i taket eller så ligger utanför detta betänkande. 10 (S): Först och främst vill jag naturligtvis yrka bifall till förslaget i socialutskottets betänkande samt avslag på samtliga motioner och reservationer. Enligt rapporter är det ca 1 ½ miljon människor i vårt land i åldersgruppen 16–som har någon form av funktionshinder. Alltså är det en jättestor och viktig fråga vi debatterar . Den berör många människor. Det var glädjande att höra vår statsminister i sin regeringsförklaring visa på att vi har en otroligt hög ambition inom funktionshinderspolitiken. Han sa: ”Personer med funktionsnedsättning ska ha möjlighet att verka i vardagen på lika villkor vad gäller delaktighet och tillgänglighet. Ett nationellt regelverk och ett samlat huvudmannaskap för hjälpmedel tas fram. Den nya lagen om otillgänglighet som diskrimineringsgrund ses över och breddas. Hinder för människors delaktighet i samhället ska rivas. Det är en fråga om jämlikhet och rättvisa.” Jag vill i mitt anförande lyfta fram fyra utmaningar som vi ser inom funktionshinderspolitiken. Den första utmaningen är den sviktande folkhälsan hos personer med funktionshinder. Vi vet att folkhälsan generellt utvecklas positivt i vårt land. Medellivslängden ökar, bland annat beroende på att dödligheten i hjärt-kärlsjukdomar har minskat. Men trots en i huvudsak positiv utveckling kvarstår och ökar vissa hälsoskillnader i vårt land. Tyvärr är ohälsan bland människor med funktionshinder betydligt högre. Det är mer än tio gånger vanligare att ha dålig hälsa bland personer med funktionsnedsättning än i den övriga befolkningen. Funktionsnedsatta har ofta kortare utbildning och sämre ekonomisk situation jämfört med den övriga befolkningen. Det är färre som har arbete och har en annan meningsfull sysselsättning. I många fall har naturligtvis ohälsan ett direkt samband med skadan eller sjukdomen, men det finns också så kallade kända bestämningsfaktorer som ökar på ohälsan, såsom ekonomisk otrygghet, diskriminering och brist på tillgänglighet. WHO:s oberoende kommission konstaterar att ojämlikhet i hälsa går att undvika genom att förbättra förutsättningarna för människors liv och angripa ojämn fördelning av makt, pengar och resurser. Vi måste alltså förbättra de ekonomiska villkoren för den här gruppen av människor. Vi måste framför allt öka toleransen. Vi måste ge alla ett respektfullt bemötande och öka det sociala deltagandet. Det kommer att krävas ett kraftfullt och målmedvetet arbete av oss alla för att lyckas vända utvecklingen med växande klyftor i samhället. Därför känns det rätt och riktigt att vår nya samarbetsregering har tillsatt en kommission för att påverka de påverkbara hälsoklyftorna inom en generation. Vi vet också att rättvis fördelningspolitik ökar människors möjligheter till en bättre hälsa. Därför känns det bra att vara socialdemokrat och se en statsbudget presenteras som ger en rättvisare fördelning av resurser och därmed ger bättre förutsättningar för människor med funktionsnedsättningar. Den andra utmaning som jag vill ta upp är rätten till arbete, som många av er berört tidigare, och framför allt ett meningsfullt arbete. Föreningen , som är en ideell riksförening för personer med flera omfattande funktionsnedsättningar, driver frågan om meningsfullt arbete. Jag tycker att deras definition av meningsfullhet är talande: ”Om inte vårt arbete betyder något för någon, då kan det knappast kännas meningsfullt.” Alla människor, med betoning på alla, kan och vill bidra till vårt samhälle. Då borde det inte vara någon raketforskning att söka lösningar för personer med funktionsnedsättningar på deras villkor ute på arbetsplatser med riktiga jobb. Det kan vara till exempel kulturprojekt, service i en kommun, organisation eller förening eller arbete på en vanlig arbetsplats med stöd. Vi som politiker måste vidga vår möjlighetshorisont. Den tredje fråga som jag ser som en utmaning, herr ålderspresident, är tolkningen av § 9 a i LSS. Många tidigare debattörer har också tagit upp detta. Under de senaste sju åtta åren har allt fler personer med funktionsnedsättning som tidigare haft rätt till assistansersättning förlorat denna. Indragningarna av assistansersättning sker i de allra flesta fall trots en oförändrad situation. Man bedöms inte längre ha de som ett grundläggande behov utan hänvisas till kommunerna. I rapporten från kan också utläsas att det är personer som tillhör personkrets 3 som förlorar rätten till assistansersättning. Men pekar rapporten på att antalet timmar ökar. Förändringarna beror en rättslig tolkning av § 9 a. gav Regeringsrätten rätt i sin nya tolkning att grundläggande behov ska vara integritetskänsliga för att ge rätt till personlig assistans. I en kvalitativrapport från Stil, Stiftarna av Independent Living i , har man genom djupintervjuer undersökt vilka konsekvenser indragningarna haft för de berörda personerna i deras dagliga liv. Man har genomgående intervjuat människor som har förlorat assistans eller fått antalet timmar minskade dramatiskt. Jag vill ta två citat ur djupintervjuerna. Ett citat är: ”Innan levde jag, nu existerar jag.” Ett annat citat är: ”Jag upplever att jag från till en annan var en jämlik medborgare och sedan slutade vara det.” Människor upplever att deras frihet, självbestämmande, känsla av egenmakt och kontroll över livssituationen har försvunnit. Det fjärde och sista området jag vill lyfta upp som jag ser som en utmaning gäller det så kallade schablonbeloppet. Att ersättningen är lika för alla innebär att den inte räcker till för assistansanvändare som har de största behoven av assistans. Exempelvis har den som har behov av personlig assistans dygnet runt och som inte själv kan arbetsleda sina assistenter högre kostnader för bland annat obekväm arbetstid och för utbildning av assistenterna. Den som inte kan arbetsleda assistenterna själv behöver dessutom låta nya assistenter gå bredvid en erfaren assistent i början av varje anställning vilket blir en stor kostnad i assistansen. Konklusionen borde vara att de som har stora omfattande behov behöver ha högre belopp, och för dem som har mindre behov borde sannolikt assistansen som den är utformad räcka till. Det är därför nödvändigt och rätt att samarbetsregeringen avser att göra en översyn av hela LSS-lagstiftningen. kommer också att granska kommunernas insatser och presentera det . Avslutningsvis, herr ålderspresident: Jag har försökt att lyfta fram några av de områden som vi måste förbättra och förändra. Det är lätt att se funktionshinderspolitiken som ett snävt område med LSS-lagstiftningen i fokus, men det handlar om så mycket mer: rätten att ha ett arbete, rätten att ha en god hälsa, rätten att kunna leva ett jämlikt liv och kunna delta i samhällslivet fullt ut. Att uppnå en social delaktighet och ekonomisk grundtrygghet ger en känsla av sammanhang. Det är ett sammanhang som är nödvändigt för allas välbefinnande. Ett land som dras isär, socioekonomiska klyftor som ökar och ökad nationalism med intolerans är förödande för människors hälsa och framtidstro. Därför kan vi se fram emot en rättvisare fördelningspolitik som regeringen för. Vi vill investera i människor, något som ger grundtrygghet och framtidstro. 11 (C) replik: Vi har här i kammaren ofta debatterat § 9 a och tolkningen av densamma. Förändringen i vilka som beviljas assistans eller inte beror inte bara på Regeringsrättens dom gällande § 9 a och tolkningen av den utan också på ett antal andra förändringar. Vi har från Socialdemokraternas företrädare fått höra att det man nu måste göra är att snabbt på in och ändra ordalydelsen i § 9 a så att man får möjlighet till en ny rättslig tolkning så att tolkningen ska bli densamma som intentionerna bakom LSS-reformen och assistansreformen. har vi ett underlag från ISF. Min första fråga till Socialdemokraterna blir: När kommer lagförslaget som innebär att § 9 a förändras på ett sådant sätt att den kan tolkas enligt de intentioner som fanns när reformen kom? Min andra fråga är samma som jag har ställt till . Det är närmare 9 000 av de assistansberättigade som har valt en privat utförare. Det är en av de stora förändringar som hela assistansreformen nu står inför. Om Socialdemokraterna får som de vill ska de inte ha rätt att välja till exempel OP Assistans, ett privat företag som är stort hemma i Gävletrakten, eller AA-Assistans som finns uppe i . Det är välskötta privata företag som ger vinst och erbjuder en helt fantastisk assistanstjänst till dem som har valt det. Om nu Socialdemokraterna och regeringen får sin vilja igenom ska det vara slut med det. Man ska inte längre kunna välja assistans från ett privat företag som genererar vinst till sina ägare. Min fråga även där precis som till är: Vad säger ni till alla de assistansberättigade 9 000 som när ni får er vilja igenom inte längre ska få välja ett privat företag? 12 (S) replik: Jag har noterat att har bråttom. Jag funderar på vad ni själva gjorde vid makten. När det gäller § 9 a i LSS kom det sista rättsliga utslaget . har de problemen kvarstått. Vi har verkat i regeringsställning. Låt oss få lite tid på oss. Det kommer att tillsättas en utredning med bland annat ambitionen att se över § 9 a. När det gäller vinster i välfärden är det märkligt att är mer intresserad av företagsformen än dess innehåll. Trots massiva larmrapporter om stora brister, placering av pengar i skatteparadis och bristande omsorg bekymrar du dig för hur vinsterna ska se ut. Vår ambition med utredningen är helt enkelt att få ordning och reda. Socialdemokraterna har varit och kommer alltid att vara för privata utförare. Men till skillnad av dig som drivs av en ideologi där du inte ser brister ser vi också brister med dagens system. Det innebär följande: Vi vill se företag som sköter sig, har ordning och reda och där vi har insyn och kontroll. Det är skillnaden. De som är assistansberättigade behöver inte alls vara bekymrade. När man talar med den gruppen av människor är det inte i vilken form de får assistans det handlar om utan de är mer oroade över om de får hjälp över huvud taget. 13 (C) replik: Det var inte mycket till svar på de frågor jag ställde. Den första handlade om att Socialdemokraterna har sagt att det är en enkel process att gå in och ändra i § 9 a. Min fråga är där, som säkert många ställer sig: Om det nu är så enkelt att göra, när kommer då lagförslaget? När kan vi se att vi här i kammaren kan besluta om en ny lydelse av § 9 a som man har efterfrågat och påstått varit så enkelt? Min andra fråga rör skillnaden i synsätt. För oss i är det helt avgörande att det är de som har rätt till assistans som ska ha rätt att välja vem de vill ha det från. Vill de ha det från kommunen, anställa egna assistenter eller gå till ett av de många kooperativ som finns? Eller vill de välja ett privat företag? Mer än hälften av dem som har rätt till assistans har valt ett privat företag. De har valt företag som är välskötta, det vill säga går med vinst. Ett antal av dessa är ägda av riskkapitalbolag. Ni har tillsatt en utredning som ska sätta stopp för möjligheten för vinstdrivande företag att agera på den här marknaden. Konsekvensen av det är att ni pekar finger åt de 9 000 assistansberättigade och säger: Hädanefter får ni gärna välja fritt, om ni vill ha kommunen eller ett kooperativ. Men nåde den som försöker välja ett privat företag som går med vinst. Där kommer vi som socialdemokrater att se till att sätta stopp för det. För oss är det viktigare att se till att få bort de vinstdrivande företagen från assistansmarknaden än att du som assistansberättigad ska ha rätten att själv fatta det beslutet om det är assistans från ett företag som ägs av ett riskkapitalbolag eller ett av de små företagen hemmavid som också ger vinst. Min fråga är: Vad säger ni till de 9 000 assistansberättigade? Varför ska de inte ha rätt att fritt göra valet? 14 (S) replik: Jag tror att de assistansberättigade är mer bekymrade för att inte få hjälp än för vilken driftsform det är. Men tycks du veta mer än jag, eftersom jag inte har sett någon utredning . Jag har framför allt inte sett något resultat av utredningen. Det är därför vi vill titta på den här frågan. Du tycks tro att ambitionen är att slå undan fötterna på privata vårdföretagare. Det är inte alls ambitionen. Välskötta och bra entreprenörer ska få fortsätta att driva sin verksamhet. Vi vill komma åt dem som missköter sig. Det borde du också vara intresserad av, , precis som jag är. Vi ser ju att det tyvärr finns en del skräckexempel i branschen. Det handlar helt enkelt om ordning och reda även i den här branschen.