prot · H20962 · 2015-02-18 00:00:00 — Den springande intressanta punkten och knäckfrågan blir då varför vissa skolor, utpekade av statens allsmäktiga hand, ska ha en särskild ställning kontra alla andra skolor som har riksintag och internatlösningar och som fyller en enormt viktig funktion när det gäller att möta de behov som många elever och föräldrar har. De får inte ta del av de särskilda bestämmelserna, som bara gäller de tre riksinternaten. Vi måste självfallet se till att man gör upp med den snedvridning av konkurrensen som detta innebär och att alla får agera på lika villkor. Det finns säkert de som har olika uppfattningar om riksinternaten här. Det finns säkert de som tycker att det är bra skolor, och det finns säkert de som tycker att de är dåliga. Men det är som sagt inte därför vi är här. Tidningsrubriker i alla ära – de kan agera bränsle åt vilken riktning man vill. Men tidningsrubriker är aldrig en god grund att styra svensk lag på, utan vi ska basera våra beslut på förnuft. När det gäller skolan ska vi basera dem på fokus på kunskap och kvalitet och på att möta de behov som elever och föräldrar har på ett så modernt sätt som möjligt. Vi har en orimlig situation där vissa skolor som sagt får privilegier framför andra. Det är hög tid att vi gör upp med det. Jag är glad att alliansregeringen och tog tag i frågan och att den nu drivs vidare av den socialdemokratiskt ledda regeringen tillsammans med . Det är ett gott tecken på att svensk skola kan fortsätta att utvecklas i rätt riktning även om man byter regering. Vissa frågor om utlandssvenska elevers utbildning i Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under § 19.) § 11 Erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen Erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen betänkande 2014/15:JuU7 Erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen (prop. 2014/15:29) 19 (SD): har i det här ärendet två reservationer som vi står bakom, men jag väljer att yrka bifall endast till reservation 2. När det gäller att utveckla samarbeten mellan länder på det rättspolitiska området har inga principiella invändningar, tvärtom. Samarbeten över nationsgränserna kan vara en förutsättning för att nå vissa resultat och för att framkalla en viss effektivitet. I det här ärendet handlar det kanske både om effektivitet och om att nå vissa mål när det gäller kriminellas möjlighet till social återanpassning, men framför allt är det ett ömsesidigt åtagande mellan EU-länder. En samverkan kring att erkänna och verkställa rättsliga påföljder inom EU är i grunden ingenting konstigt. Liknande samarbeten finns mellan de nordiska länderna och fungerar väl. Problem kan dock uppstå mellan länder när det finns skillnader i tolkning kring vad som är ett brott och vilka rättsliga påföljder ett brott ska leda till. Vi vill inte se att de rättsliga påföljder som ska erkännas och verkställas i andra länder för brott som begåtts i ska få en urholkad effekt, det vill säga att straffens påföljd skulle avvika på ett märkbart sätt från hur de skulle ha avtjänats i . I ett sådant fall ska värdet av att uppfylla den rättsliga påföljden på det sätt som hade verkställt den på väga tyngre än andra fördelar med beslutet att erkänna och verkställa den rättsliga påföljden i det landet. När det gäller frågan om den dömde personens förmåga till social återanpassning anges en rad kriterier för när ett samtycke inte behöver inhämtas för att överföra en dom eller verkställighet av påföljd till ett annat land. Det har vi inget att invända mot. Vi menar dock att ett samtycke egentligen aldrig behöver inhämtas för att en behörig myndighet ska kunna sända över en dom eller verkställighet till ett annat land. Vi menar att en myndighet kan göra en samlad bedömning av möjligheterna till social återanpassning på ett objektivt sätt. Den dömde kanske däremot har ett kortsiktigt eller oärligt egenintresse som inte gynnar en långsiktig social återanpassning. Vi anser dock att den dömdes egen uppfattning kan och bör vara en del av en samlad bedömning men att ett samtycke inte ska vara ett absolut krav. Erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen Vi instämmer med regeringen i att den dömdes språkliga, kulturella, sociala, ekonomiska eller andra band till en stat bör spela en roll vid den här typen av bedömningar. Men vi menar att dessa kriterier ska väga tyngre än den enskildes egen uppfattning. Avslutningsvis ser vi fram emot de effekter som det utökade rättsliga samarbetet kommer att leda till. Genom våra reservationer hade sannolikt fler utlänningar i svenska fängelser fått avtjäna sina straff i sina hemländer, men att vi rör oss i den riktningen genom propositionens grundinställning får ändå, fru talman, ses som ett steg i rätt riktning. 20 LAWEN REDAR (S): Ett viktigt område inom kriminalpolitiken handlar om synen på straffet. Samhället förväntas reagera på beteenden som är kriminaliserade. Den som har begått brott ska mötas av samhällets tydliga besked att beteendet inte accepteras. Straffet har olika funktioner. Det ska avskräcka. Det ska vara normbildande. Det ska skydda brottsoffer. Det ska tillgodose samhällsskyddet. Men det ska även vara rehabiliterande, det vill säga påverka den dömde att vilja avbryta sin kriminella bana. Här har påföljdssystemet en avgörande roll. Att människor återgår till kriminalitet efter avtjänat straff är ett samhällsmisslyckande. Därför behöver påföljder som fängelsestraff, villkorlig dom, skyddstillsyn och sluten ungdomsvård på ett bättre sätt integreras med en återanpassning till samhället. Det handlar om att få stöd och vård och tillgodoses med utbildning och arbete och en bostad av kommunen. Vid brott begångna utomlands blir återanpassning till samhället mycket svårare. Har den dömda personen hemvist och familj i ett annat land blir det svårt av naturliga skäl att åstadkomma en personlig utveckling och ett förändrat beteendemönster. Därför är regeringens proposition om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen så viktig. Syftet med lagförslaget är att den dömde ska verkställa påföljden i den medlemsstat där den sociala återanpassningen kan ske allra bäst. För att detta ska fungera förutsätts att vi respekterar det straffrättsliga samarbetet och principen om ömsesidigt erkännande av domar och beslut i brottsmål. Medlemsstaterna i EU ska inte ifrågasätta varandras domar eller beslut utan i stället se till att verkställa dem på bästa sätt, trots olikheter i staternas materiella och processuella reglering. Påföljderna skiljer sig åt i de olika medlemsstaterna. För att hantera det får man i vissa fall anpassa den påföljd som ska verkställas. Den behöriga myndigheten att pröva om svensk domstol eller slutligt beslut om påföljd ska sändas till annan medlemsstat är Kriminalvården. Kriminalvården kommer också att vara den myndighet som tar emot och prövar om en frihetsberövande påföljd meddelad i annan stat ska erkännas och verkställas i . Varje enskilt fall får bedömas utifrån ett helhetsperspektiv av relevanta omständigheter. Den dömdes egen inställning måste givetvis beaktas. Det är glädjande att se att de rambeslut som tas verkar i syfte att minska kriminalitet och återfall i brottslighet. ska givetvis vara delaktigt i det gränsöverskridande samarbete som vi har. Erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen Därför yrkar jag bifall till utskottets förslag och avslag på motionsyrkandena. 21 (M): Vi behandlar nu en så kallad genomförandeproposition. riksdag har redan tidigare ställt sig bakom den överenskommelse som finns mellan medlemsstaterna i EU. Jag tycker att det är ganska klokt att man kan föra över en frihetsberövande påföljd till en annan stat. Egentligen innebär det att en medborgare flyttar tillbaka och tar påföljden i den stat som medborgaren kommer från och lever i. Det är egentligen syftet med hela överenskommelsen. Inom EU har vi tyckt att det är viktigt att samarbeta. De flesta uttrycker också den uppfattningen. Från svensk sida har vi valt en väg som bygger på ett mellanstatligt samarbete. Det uttrycks inte minst från sida att man tycker att det är bra att människor som kommer från ett annat land tar påföljden i det land som man kommer från. Därför har jag under den stund som har varit haft lite svårt att hänga med i resonemangen. Vi är emot överstatliga regler. Vi vill inte ha en gemensam europeisk straffrätt, ett gemensamt europeiskt påföljdssystem, utan vi anser att varje nation själv måste kunna utforma sin egen straffrätt. Men för att vi ska kunna samarbeta måste vi till och från ge ett så kallat ömsesidigt erkännande gentemot andra stater – annars får vi inget samarbete. Vill vi bekämpa grov organiserad brottslighet eller som i det här fallet föra över en brottsling, en dömd person, till ett annat land, då måste vi på något sätt erkänna den andra statens regler. Alternativet är överstatliga regler. Det är den väg man får gå. Vi har valt vägen mellanstatligt samarbete, och vi har valt vägen ömsesidigt erkännande. Dagens beslut måste fatta med kvalificerad majoritet, för det är förvisso så att vi överlåter myndighetsutövning till andra länder. Men meningen är att vi ska få ett smidigare system så att den som har begått ett brott kan komma tillbaka till sitt land, ta en påföljd och förhoppningsvis snabbare återanpassas till samhället. Det finns ett antal regler för att se till att det blir rättssäkert. Det krävs ett samtycke, vilket noterades. Men det finns också ett stort antal undantag för att göra det hela smidigare. Det finns en presumtion i reglerna om att om man kommer från landet eller är bosatt i landet finns det grund för ett samtycke. Om man ska utvisas eller avvisas till landet finns det en grund för samtycke. Finns det en flyktfara finns det också en grund för samtycke. Därför tycker jag att den kritik som har funnits från känns något överdriven. Varje påföljd ska bedömas, vad gäller både längden och arten av påföljden, för att kunna passas in i de olika typerna av system. Det finns så kallade vägransgrunder. Beträffande den oro för att reglerna i de olika länderna skulle vara långt från varandra principiellt finns det lösningar med så kallade vägransgrunder. Exempelvis accepterar vi inte en så kallad utevarodom, det vill säga att någon har dömts utan att över huvud taget ha fått närvara vid rättegången. Det är en vägransgrund. Den oro som finns för att principerna i de olika staternas rättssystem skulle vara alltför långt från varandra kommer i praktiken inte att få någon betydelse. Erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen Jag tycker att man på något sätt måste välja väg. Blir man för principiell i sina ställningstaganden, till exempel i det fall att man är emot Europeiska unionen, riskerar man ibland att bli sin egen önskans värsta fiende. Man blir så principiell att man i praktiken inte kan genomföra det man säger sig vilja genomföra. Då får man inte heller någon politisk betydelse. Lite grann påminner mig den här debatten om förra veckans debatt. Då debatterade vi ett helt annat ämne. Då debatterade vi registrering när det gäller de som har tillträdesförbud till idrottsarrangemang, de som har begått ett brott och inte får komma in. Då gällde det principen: Ska de som får släppa in, de som står och vaktar grinden och ser till att den som har tillträdesförbud inte får komma in, få känna till detta eller inte? Ett parti, , hade – trots att man är positiv till tillträdesförbudet – en principiell invändning så att det i praktiken skulle bli verkningslöst. Det är ett exempel på att man blir så principiell att man till och med i grunden motverkar sina egna idéer. Där har hamnat . Det kanske inte är så konstigt, fru talman, att de två mest extrema partierna i riksdag gör sådana ställningstaganden att de ofta hamnar i gemensamma reservationer men andra gånger också ställer sådana invändningar att de motverkar den politik som de själva säger sig vara för. Vi anammar det här samarbetet och tycker att det är ett bra beslut. Det är en konsekvens av de lagförslag som alliansregeringen tog fram. Jag yrkar bifall till utskottets förslag. 22 (MP): Förslaget är ett exempel på när samarbetet inom Europeiska unionen fungerar som bäst. Det handlar om ett mellanstatligt samarbete där vi gemensamt hittar regler som gör det så gynnsamt som möjligt att se till att kriminella kommer tillbaka till ett liv utanför kriminalitet. Generellt sett är förutsättningarna som bäst för dem som har dömts i ett annat land än i sitt hemland om de får komma tillbaka och avtjäna straffet i sitt hemland. Min röst är lite svag , så jag nöjer mig med att yrka bifall till utskottets förslag och avslag på motionerna. I övrigt instämmer jag i vad som har sagts av min kollega från Socialdemokraterna. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under § 19.) § 12 Strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet betänkande 2014/15:JuU8 Strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet (prop. 2014/15:37) 23 (SD): Jag yrkar bifall till vår reservation i detta betänkande. Strafflindring vid med-verkan till utredning av egen brottslighet anser att det är positivt med denna reglering av strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet. Men vi anser även att man i likhet med tidigare förslag från ska införa ett system med så kallade kronvittnen, det vill säga att strafflindring ska ges även när en tilltalad medverkar till utredning av andras brott och inte bara de egna. Som det konstateras i propositionen på s. 13 har en sådan ordning. ”Det ska beaktas om gärningsmannen lämnat upplysningar som är avgörande för utredningen av andras brott.” Även har en liknande lag. Frågan om kronvittnen har behandlats tidigare i . Bland annat angav i SOU 1986:14 ett antal skäl till att man var emot det. Beredningen för rättsväsendets utveckling hänvisade i SOU 2005:117 till och lade till ytterligare ett skäl till att kronvittnen inte ska införas. Vi instämmer inte med de bedömningar som har gjorts tidigare utan vill se någon form av kronvittnessystem i likhet med vad man har i bland annat , och . Ett av argumenten mot kronvittnessystemet som framfördes i var att ett kronvittnessystem skulle uppmuntra till ett beteende som annars ses som mindre tilltalande, att skvallra på andra. Det är ett ganska anmärkningsvärt argument emot. Att uppmuntra till att ange brottslingar är knappast mindre tilltalande utifrån ett samhällsperspektiv. Det andra argumentet som framfördes var att dominerande brottslingar kan få fördelar gentemot så att säga svagare brottslingar genom att med lögner om andra svagare individer, som de inte har så mycket att frukta från, eller genom dimridåer om svårutredda händelser försöka skaffa sig fördelar. Men tanken med ett kronvittnessystem är givetvis att så att säga komma upp i näringskedjan i den kriminella världen. Huvudsaken är inte att komma ned i näringskedjan. På samma sätt som det i propositionen utvecklas en tillämpningsordning för strafflindring vid egen brottslighet ska den givetvis definieras för utredning av andras brottslighet. På s. 22 i propositionen står det: ”Strafflindring kan emellertid inte komma i fråga i alla situationer där den misstänkte i och för sig är villig att medverka.” Det ska givetvis vara fallet även vid ett kronvittnessystem. Skrivningarna får givetvis regleras noga – det handlar om att komma upp i näringskedjan – men det går att göra, precis som det går att reglera många andra detaljer i lagen generellt sett. Även det är därför ett ganska svagt argument. Ett tredje argument enligt kommittén är att polisen, för att detta ska ge en positiv effekt, måste förespegla den misstänkte vissa fördelar. Man menar att polisen eller åklagare skulle frestas att ge ett sken av större fördelar än domstolen kan förväntas ge. Detta är också ett mycket svagt argument. Det kan ju regleras att polis eller åklagare får krav på sig att tydligt redogöra för att det är domstolen som avgör påföljd och straffmätning men att medverkan till utredning tas i beaktande enligt lagen. Det är en informationspunkt som man kan ha tydliga direktiv för. Slutligen har det även anförts att bevisvärdet av uppgifter från ett kronvittne kan ifrågasättas. Men den diskussionen finns även vid medverkan till utredning av egen brottslighet och har diskuterats i utredningen. På s. 18 i propositionen står det: Det är naturligtvis en given utgångspunkt att beviskraven upprätthålls även i de fall där den tilltalades egna uppgifter ligger till grund för utredningen. Behövliga utredningsåtgärder ska alltså vidtas för att kontrollera riktigheten av den misstänktes uppgifter, precis som enligt den nuvarande ordningen. Strafflindring vid med-verkan till utredning av egen brottslighet Detsamma gäller givetvis även vid ett kronvittnessystem. Det finns ingen skillnad där. Uppgifter som ett kronvittne, enligt vårt sätt att se på det, lämnar ska vara verifierbara, konkreta och av väsentlig betydelse för utredningen. Det kan till exempel handla om uppgifter om var stöldgods, ett efterlyst vapen eller en kropp finns, var ett brott eller ett möte ska ske, alltså någonting som kan vara så pass konkret att man ska kunna få en strafflindring. Precis som regeringen anser att det bör finnas goda förutsättningar att upptäcka eventuella felaktigheter vid medverkan till utredning av egen brottslighet anser vi att det även finns goda förutsättningar att upptäcka felaktigheter i ett kronvittnes uppgifter. Jag har samtalat med flera personer inom olika delar av rättsväsendet och brottsbekämpningen. Enligt mitt sätt att se på det framgår det att det finns en efterfrågan på att införa ett kronvittnessystem i . Hur stor strafflindringen ska bli får diskuteras närmare. Men fördelarna överväger de eventuella nackdelar som kan finnas och som jag ändå tycker är ganska svaga. Snabbare handläggningstider, speciellt i mindre komplicerade ärenden, skulle kunna vara ett resultat av ett kronvittnessystem. Andra resultat skulle vara kortare häktningstider och färre häktningar med restriktioner, vilket är bra ekonomiskt och mer humant, samt incitament för misstänkta att berätta om sin egen och andras brottslighet, vilket ökar chanserna att lagföra personer högre upp i hierarkin och liknande. Som vi ser det finns det med andra ord fler fördelar, inte minst ekonomiskt men även resursmässigt, som kan hjälpa de brottsbekämpande myndigheterna. Ur ett moraliskt och rättsvårdande perspektiv finns det större möjligheter att lagföra människor som tjänar mycket på brottslighet och som utnyttjar och skadar andra människor och staten. Vi menar också, vilket kanske ligger lite vid sidan om detta betänkande, att ett införande av ett kronvittnessystem förutsätter att det ställs högre krav på vittnesskydd. Vi anser, vilket vi får återkomma till, att det bör tillsättas en utredning om hur detta skydd kan förbättras och med en tydlig budgetering och ett tydligt ansvar inom rättsväsendet, kanske med en grupp som är speciellt utbildad för att hantera just vittnesskydd. Utöver detta bör införa möjlighet till anonyma vittnen, vilket ska kunna inkludera vissa kategorier inom rättsväsendet, till exempel spanare eller andra, för deras säkerhet, så att de inte ska bli igenkända när de utför sitt jobb. Men det får vi återkomma till. 24 (V): I propositionen om strafflindring som vi nu debatterar föreslås det att en tilltalad som har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet ska kunna få ett kortare straff än det som annars skulle ha utdömts. Strafflindring vid med-verkan till utredning av egen brottslighet Detta motiveras i propositionen med att medverkan till utredning av egen brottslighet skulle visa på ett ansvarstagande och markera en vilja att ställa allting till rätta efter sig liksom ett avståndstagande från den brottsliga gärningen. Allt detta kan verka mycket sympatiskt. Men frågan är faktiskt mer komplex än så eftersom det också innebär en ganska ny rättsordning i det svenska rättsväsendet. Vi i är inte emot strafflindring i sig utan anser att de strafflindringsprinciper som redan finns i lagstiftningen är goda nog och täcker in de behov som finns för att skapa förutsättningar för en straffmätning som framstår som skälig och rättvis i det enskilda fallet. Regeringen menar att det genom en sådan ordning skapas förutsättningar för effektivare brottsutredning och snabbare lagföring. Men det är inte den misstänktes uppgift att se till att brottsutredningen ska gå snabbare. Vi instämmer i mycket av den kritik som har framförts av flera remissinstanser, till exempel , , och Brå, gällande den tillämpningsproblematik som förslaget med stor sannolikhet skulle leda till, bland annat avseende hur den tilltalades medverkan ska bedömas och värderas. anser att det finns flera principiella skäl som talar emot att införa strafflindringsgrunden. Det finns här en konflikt gällande oskuldspresumtion, det vill säga att den som anklagas för ett brott ska betraktas som oskyldig till dess att skulden är fastställd. Det finns ett starkt samband mellan oskuldspresumtionen och rätten för en misstänkt att avstå från att uttala sig i en utredning. påpekade att ett system som uppmuntrar en misstänkt att medverka vid utredning av det egna brottet kan undergräva den rätt en misstänkt enligt har att inte uttala sig eller belasta sig själv. Jag skulle även vilja påpeka att det skulle kunna finnas stora gränsdragningsproblem när en misstänkt anser sig ha bidragit till själva utredningen men polis eller åklagare inte delar den uppfattningen. Det leder till att den enskilde polisens eller åklagarens godtycke, eller försvararens skicklighet, får väldigt stor betydelse. Förslaget riskerar även att medföra orättvisa resultat exempelvis på så sätt att personer som begår lättutredda brott hamnar i ett sämre läge än de som begår lite mer svårutredda brott. För hur blir strafflindringen egentligen för en misstänkt vars utredning har kommit en lång bit på vägen, i jämförelse med den misstänkte som är med redan från början i utredningen? Blir strafflindringen densamma om den misstänkte är med redan från dag ett? Den här problematiken påpekar bland annat både och , och det är precis det vi ska undvika: godtycklighet i rättssamhället. I propositionen motiveras förslaget till stor del med effektivitetsargument och att handläggningen inom rättsväsendet skulle bli snabbare. Det verkar faktiskt som att effektivitetsskälen är viktigare än rättssäkerheten. Nya regler och lagar ska dock inte införas för att myndigheter ska kunna göra en snabbare handläggning i olika ärenden, utan nya regler och bestämmelser ska införas för att rättssäkerheten höjs. Behovet av snabbare utredning av brott är jättestort, men det ska i första hand åtgärdas inom myndighetens egen organisation genom regleringsbrev och intern arbetsfördelning – inte genom den misstänktes involvering i själva utredningen. Strafflindring vid med-verkan till utredning av egen brottslighet Jag yrkar bifall till reservation 1 från och avslag på reservation. 25 LAWEN REDAR (S): För mindre än riktades det stark kritik mot då FN:s tortyrkommittés slutsatser om hur vårt land lever upp till konventionen offentliggjordes. Vad som särskilt togs upp var häktestiderna, som fortfarande saknar en yttre tidsgräns, och den närmast tortyrliknande isolering långa häktestider med restriktioner innebär. Ett av de grövsta fallen som granskades handlade om en 24-åring som suttit häktad med restriktioner . Det innebär att vara inlåst i en cell . Att dessutom inte kunna ta emot besök, umgås med andra intagna, kolla på tv, lyssna på radio eller läsa tidningar är faktiskt ett oerhört ingripande – särskilt när man inte har fått sin sak prövad. Forskning visar på att isoleringen kan riskera den tilltalades psykiska hälsa och därmed äventyra en hel rättsprocess.