prot · H209120 · 2015-06-23 00:00:00 — Sedan har jag full förståelse för att det i mycket handlar om prioriteringar. Men det vore bra om vissa sträckor inte blir bortprioriterade. Vi hörde min kollega diskutera här tidigare, och en utmaning som man ser är väl att det i många lägen i många frågor, men inte minst i infrastrukturfrågorna, inte bara finns regeringens åsikt utan olika åsikter inom olika delar av regeringen. Det är väldigt tydligt att det finns en stark konflikt mellan Socialdemokraterna och i många delar, kanske inte just när det gäller satsningar på tåg men när det gäller flyg- och biltrafiken, som i fråga två kommer in som en del av kommunikationerna. Jag är väl medveten om skillnaderna mellan snabbtåg och höghastighetståg, alltså tåg som går något snabbare. Kan vi bara få tågen att gå så fort de kan utan att för den delen bygga helt nya banor mellan och har vi nått långt till att börja med. Det är också självklart bra om den här sträckan är prioriterad i andra diskussioner, men som sagt: Kan vi få tåget att gå snabbt och vägarna att bli bättre så är det positivt. Det är framför allt oerhört viktigt, inte minst för ett län som där vi behöver goda kommunikationer för att behålla våra jobb och våra företag och få nya jobb och företag, att det är möjligt att resa till och från. Finns det en enig, tydlig politik för det här området inom regeringen? Även där har det ju kommit uttalanden från de olika departementen som kanske inte alltid stämmer överens med varandra. 77 Statsrådet (S): Regeringen har ambitionen att se till att det finns hållbara och effektiva transportmöjligheter för både människor och gods i hela landet. Det har regeringen för avsikt att lägga fram en proposition om till , med en inriktning och ramar för kommande planperiod. ska det också fattas beslut om nationell plan för , där vi pekar ut vilka objekt som ska prioriteras. Då är det självklart så att en prioritering innebär att det man inte prioriterar prioriteras bort. Investeringarna i infrastruktur har varit eftersatta, och därför finns det stora behov av nyinvesteringar och också av ökat underhåll. I vårändringsbudgeten som gick igenom har regeringen nu fattat beslut om att tillskjuta ytterligare 620 miljoner till järnvägsunderhåll. Det hade varit ännu bättre om regeringens förslag till budget hade gått igenom . Då hade det varit fråga om 1,2 miljarder, och då hade det dessutom funnits planeringsförutsättningar i . blev det inte så, men det finns 620 miljoner som kan använda för underhåll , vilket är bra. Det kommer också att ske ett antal trimningsåtgärder och förbättringsåtgärder på sträckan som gör att de snabba tågen, om inte än höghastighetstågen, kan gå så fort som det är möjligt mellan och , till fromma för både och andra. Överläggningen var härmed avslutad. § 17 Svar på interpellation 2014/15:678 om sjösäkerheten på 78 Statsrådet (S): har frågat mig om jag är beredd att ta initiativ till ökad sjösäkerhet på genom att inkludera i den statliga . , som är i storlek fjärde största sjö, ingår inte i det statliga ansvaret för sjöräddningstjänst, som är definierat i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Lagen anger att statligt ansvar för sjöräddningstjänst omfattar olyckor till havs, i kustvattnen utom hamnområden och i de tre största sjöarna . Ansvaret för sjöräddningstjänst på insjöar och andra inre vatten där staten inte har ansvaret vilar i stället direkt på . Den kommunala räddningstjänstpersonalen har god kännedom om lokala förhållanden och om verksamhet som bedrivs lokalt samt resurser i närområdet, vilket talar för att ansvaret även i fortsättningen bör ligga hos den kommunala räddningstjänsten för hamnar och insjöar. Ett gott samarbete är dock viktigt, i synnerhet omkring där flera län och kommuner är berörda. Någon VHF-kanal 16 (nöd- och anropskanal) har inte funnits i drivit Kustradionätet, och någon passning av nöd- och anropskanal 16 för finns därmed inte. Vid en serie möten och 2011 där , Transportstyrelsen, berörda länsstyrelser och kommunala räddningstjänster deltog diskuterades nödalarmeringssituationen på . Slutsatsen blev att nödanrop från nödställda på primärt ska gå till nödalarmeringscentral via 112 eftersom en analys av mobiltelefontäckningen visade att har fullgod utomhustäckning. Att skapa en lika bra VHF-täckning i innebär investerings- och driftskostnader samt även kostnader för brukarna. Det är svårt att motivera dessa kostnader i förhållande till nyttan, framför allt med tanke på den fullgoda mobiltelefontäckningen. Sjösäkerheten i , liksom i alla andra farvatten, är självklart en viktig fråga för regeringen, och vi följer även utvecklingen på sjöräddningsområdet. Men regeringen anser inte att det finns skäl att ändra gränsdragningen mellan statligt och kommunalt ansvar för sjöräddningstjänst utan tror på ett gott samarbete mellan involverade parter samt inom den samverkansgrupp som finns för . 79 (KD): Jag får tacka statsrådet för svaret på min interpellation angående sjösäkerheten på . Säkerhetsfrågor är viktiga i fråga om trafiksäkerhet på vägar och också på sjön. Vi kan vara överens om att säkerheten ska hållas högt. Vi har en nollvision för våra vägar, och sjön ska inte vara mer farlig. Precis som statsrådet redogör är fjärde största sjö, och den ingår inte i den statliga . Det är vad berättade i sitt svar. Men skedde flera tragiska drunkningsolyckor på som drabbade både yrkesfiskare och fritidsfolk. Behovet av en samordnad sjöräddning, en statlig ledningsfunktion, blev i samband med dessa tillbud uppenbart. Felbeslut och kommunikationssvårigheter fördröjde räddningsarbetet. Vi vet att trafikeras av ett trettiotal licensierade yrkesfiskare, tre passagerarfartyg, färjetrafik till Valen och Vinön samt ett antal taxi- och passagerarbåtar. Till det kommer boende och fritidsboende på ett tjugofemtal öar som färdas på . Det är fråga om ca 1 500 fritids- och turistbåtar varje säsong. Så ser det ut, fru statsråd. Vid en av de tragiska olyckorna låg det båtar på andra sidan en närliggande ö. De hade kunnat hjälpa till, men det gick inte att kontakta dem. De visste inte vad som hade hänt. Det är naturligtvis tragiskt. Vi vet att det inte går att jämföra – här är jag bestämd – VHF med 112. Alla kan höra vad som sägs på VHF. Att använda mobiltelefonen och ringa någon är något helt annat. Därför är den jämförelsen inte relevant. Det räcker inte med mobiltelefonen och 112, och det hade inte räckt i det här fallet. hade naturligtvis inte mobiltelefonnumren till de båtar som råkade ligga i närheten. visste inte att de låg där och var i närheten, och de hade naturligtvis inte telefonnumren. Men båtarna hade kunnat hjälpa till om det hade funnits en anständig sjöräddning som kunde vara effektiv. Därför menar jag att min interpellation är relevant och viktig. Här måste staten börja ta sitt ansvar. När jag har ställt min fråga vid tidigare tillfällen har jag fått uppgifter om att det saknas en handelsflotta på men att det finns en sådan i . Därför tycker staten att man inte behöver ta sitt ansvar. Men det är lika farligt att ramla i sjön oavsett var man befinner sig. Därför måste frågan lösas – om bara viljan finns. 80 Statsrådet (S): Sjösäkerhet är naturligtvis en oerhört viktig fråga. Många aspekter av säkerheten kan lyftas fram i olika sammanhang. finns en naturlig uppdelning mellan den kommunala räddningstjänsten, som har ansvaret för alla tillbud oavsett om de är till sjöss eller till lands, och den statliga , som i första hand är för kustområden och för de tre . Man kan naturligtvis tycka att borde ingå i det statliga ansvaret, men man kan också tycka att en faslig massa andra sjöar borde ingå i det statliga ansvaret. har man valt att göra den avgränsningen. Om det finns behov av ytterligare samordning för att den kommunala räddningstjänsten ska kunna fungera på ett bra sätt förutsätter jag som statsråd att de kommuner och landsting som finns runt samverkar på ett sådant sätt att man kan tillgodose en fullgod sjöräddningskapacitet och en organisation som ser till att man kan agera snabbt och rådigt vid en olycka. På samma sätt är det med frågan om VHF. Man har gjort bedömningen att utifrån de förhållanden som råder på är det inte motiverat att göra den förändringen. Jag ser ingen anledning att ifrågasätta den bedömningen, utan jag anser att det finns tillräckliga möjligheter att påkalla hjälp vid en olycka genom att använda samma kanal som alla andra som råkar i nöd, det vill säga larmcentralen 112. 81 (KD): Än en gång upprepar statsrådet att det inte är motiverat och att det går lika bra att använda mobiltelefon. Jag menar att det inte går att jämföra. Det är stor skillnad. Jag hoppas att vi kan vara överens om det. Alla som har tillgång till VHF hör vad som sägs . Då går det att anropa båtar som befinner sig intill, och det går att få hjälp av personer som är i närheten. Det går inte att göra på något annat sätt. Jag menar att det är starka motiv. Statsrådet säger i sitt svar att en lika bra VHF-täckning i som i de övriga större sjöarna skulle innebära stora kostnader. hävdar bestämt att bristen på statlig ledningsfunktion bidrog till flera av de tragiska drunkningsolyckorna , som jag nämnde i min interpellation. Det är faktiskt så att av de drunkningsolyckor som skedde var just i . Det är alltså en betydande risk. Jag menar att vi på något sätt måste lösa den här frågan. Den är inte löst. Man kan inte bara säga: Det är inte mitt bord. Jag vill gärna ha svar på följande fråga: Vilken beräkning refererar statsrådet till när hon säger att den nytta som en bra VHF-täckning i ger inte motiveras av de ökade kostnaderna? Jag vill påminna om att vi talar om möjligheter att rädda människoliv. Om inte statsrådet kan svara på den frågan undrar jag om hon har för avsikt att undersöka detta. 82 Statsrådet (S): Som jag har sagt i mina tidigare inlägg har staten sjöräddningsansvaret för våra kustområden till havs och för våra tre . I alla andra sjöar och vattendrag är det den kommunala räddningstjänsten som har ansvaret för att sjöräddning sker på ett adekvat, snabbt och rådigt sätt. Det finns ganska god statistik över drunkningsolyckor i . Påfallande många sker nära land, i små båtar och under omständigheter som inte har så mycket med VHF att göra utan som har mer med beteende och sjösäkerhet att göra. Det finns säkert ytterligare insatser som behöver till för att människor ska bete sig på ett sätt som främjar säkerhet på sjön. Om man skulle säga att just skulle ingå i det statliga ansvaret undrar jag: Vad är det som säger att man inte ska ta med Siljan och nästa sjö? Det är på samma sätt vad gäller VHF. Det är klart att man på samma sätt kan motivera en sådan utbyggnad på många olika ställen. har man valt att göra den här uppdelningen. De berörda anser att det är en rimlig uppdelning. Fördelen med den lokala kännedomen och fördelen med att ha en organisation på plats talar för att det är den kommunala räddningstjänsten som ska agera och vara ansvarig vid sjöräddningsinsatser på samma sätt som man är ansvarig för andra typer av räddningsinsatser i sin egen kommun eller i det kommunalförbund där man verkar. Jag ser ingen anledning att ompröva det ställningstagandet. Däremot anser jag naturligtvis att det är viktigt att de berörda kommunerna samordnar sig och samverkar på ett bra sätt kring sin räddningsverksamhet. Men det förutsätter att det sker utan inblandning av några statsråd. Detta är ett ansvar som kommunerna har fullt ut. Jag förutsätter att man tar det ansvaret på ett bra sätt. När det gäller VHF har jag inte sagt att det är stora kostnader. Jag har sagt att de som har tittat på detta har gjort bedömningen att det finns andra tillräckligt goda möjligheter att påkalla hjälp vid en olycka som gör att man har ansett att det inte finns anledning att bygga ut VHF-bandet för just . Det kan man säkert ha olika uppfattningar om. Jag hänvisar till den utredning som har gjorts, där detta var slutsatsen. 83 (KD): Tack för det svar jag fick av statsrådet! Min fråga är: Hur ska utländska turister veta att kanal 16 inte fungerar på ? När de kommer från och när de kommer från havet kan de skrika sig hesa utan att någon lyssnar. Och det gör de. Större båtar är tvingade att ha utrustning installerad för VHF, men den går inte att använda i . Detta tycker jag lite grann är så här: är fantastiskt. Vi ställer krav på att de ska ha utrustningen, men den går inte att använda. Kostnadsmässigt vet vi att det kostar väldigt mycket . I samband med den olycka som jag nämnde tillkallades en helikopter som cirkulerade under någon timme. kommun fick en räkning – det sägs att 100 000 är vad det kan kosta att driva det här under . Detta var då just bara på grund av en olycka. Om vi jämför kostnaderna kanske det inte är så stor skillnad. Dessutom handlar det om att rädda människoliv. Än en gång säger jag, med all respekt, att mobiltelefonen kan vara bra att surfa på, att titta på, att ringa med och att ta kort med, men den är inte alls jämförbar med VHF, där alla lyssnar. 84 Statsrådet (S): Nej, jag tror heller inte att jag i något av mina inlägg har gjort den jämförelsen. Det jag har konstaterat är: När man 2010 och 2011 tittade närmare på frågan kom man fram till att det, med tanke på att det var en väldigt god mobiltäckning i området, inte fanns något behov av att utveckla VHF-16-band för . De möjligheter som finns att påkalla hjälp vid en olycka med nödanrop via 112 är till fyllest. Den bedömningen gjordes 2010 och 2011. har naturligtvis både mobiltelefoner och täckning utvecklats i positiv riktning. Jag ser ingen anledning att ifrågasätta den bedömning som då gjordes. Sedan är det naturligtvis oerhört viktigt att det finns tillgång till sjöräddningshelikopter vid de tillfällen när det är nödvändigt. Men det behovet hade naturligtvis inte täckts av att man kunnat anropa på ett visst sätt. kan behövas av andra skäl. Att vi har en god helikopterverksamhet med räckvidd över hela landet som kan göra de riktigt snabba insatserna på platser som det är svårt att komma åt med annan räddningsinsats är naturligtvis oerhört viktigt. Men den frågan har inte direkt bäring på frågan om VHF-band eller inte. Helikoptrarna måste naturligtvis finnas och fungera alldeles oavsett på vilket sätt man påkallar uppmärksamhet vid en olycka. Överläggningen var härmed avslutad. § 18 Svar på interpellation 2014/15:679 om cykelstråk 85 Statsrådet (S): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta, och när, för att underlätta markåtkomst för anläggandet av gång- och cykelstråk, vilka åtgärder jag avser att vidta för att underlätta planeringen av cykelstråk samt vad skälet är till att propositionen 2014/15:71 saknade Lantmäteriets förslag om anläggande av gång- och cykelstråk. Först vill jag instämma i interpellantens syn att byggandet av hållbara samhällen behöver omfatta gång- och cykeltrafikanter. Att gå och cykla är ett klimatsmart, yteffektivt och hälsosamt sätt att förflytta sig. På korta, och i cykelns fall även lite längre, sträckor har dessa färdsätt förutsättningar att ta hand om en stor del av det ökande resandet. Särskilt i och omkring våra tätorter kan gång och cykling bli ett ännu viktigare alternativ och tillsammans med kollektivtrafiken bidra till ett mer hållbart transportsystem. När det gäller möjligheten att planera för cykelvägar och möjligheten att skapa ett fungerande cykelnät är det naturligt att olika huvudmän och väghållare arbetar tillsammans. Det gäller inte bara anläggande utan även beträffande driften för att resultatet ska bli bra för cyklisterna. De regionala cykelplanerna är ett utmärkt redskap för att åstadkomma samsyn och gemensamma prioriteringar, där sedan varje väghållare genomför sin del av respektive stråk. Cykelplanerna är en oreglerad form av samplanering. Genomförandet, inklusive markåtkomst, sker med stöd av de regelverk som respektive part vanligen använder. I kommunernas fall kan det ske i form av detaljplan enligt (PBL), eller, inom ett område där kommunen är väghållare för allmän väg, med vägplan enligt väglagen. använder förstås också väglagen. Samarbete är avgörande för att cykelvägar, eller ännu längre cykelleder för turism, ska fungera över kommun- och regiongränser och med olika väghållare på olika sträckor. De ordinarie genomförandereglerna i PBL och väglagen kompletteras förstås av olika former av överenskommelser med enskilda markägare och enskilda väghållare. Sådana överenskommelser kan vara mycket effektiva för att åstadkomma en sammanhängande förbindelse och används ofta till exempel för att få utnyttja och komplettera ett enskilt lågtrafikerat vägnät, som cykelalternativ till högtrafikerade två-plus-ett-vägar. Om det i undantagsfall visar sig att markåtkomst för en cykelförbindelse varken kan ordnas med de ordinarie genomförandelagarna eller med frivilliga avtal finns ett grundläggande i form av expropriationslagen. Regeringen arbetar på olika sätt för att öka cyklingen på ett säkert sätt. När det gäller frågan om en nationell cykelstrategi har regeringen för avsikt att återkomma till . 86 (FP): Jag vill börja med att tacka för svaret. Ja, cykling är klimatsmart, cykling minskar trängseln i andra transportslag, både tåg och bilar, och cykling bidrar till folkhälsa. Men en förutsättning för att cykling ska kunna ske är att det finns cykelstråk och cykelvägar. Och det finns hinder att anlägga stråken; det är många som kan vittna om det. Lantmäteriet tog i sin rapport upp just frågan om cykelstråken men också gångstråken. De konstaterade i sin rapport 2002:9 att det behövs en översyn av lagstiftningen. , som kom 2012, konstaterade också behovet av lagstiftningsförändringar – det återkommer jag till – likaså Utredningen om fossilfri fordonstrafik. De två utredningarna, och Utredningen om fossilfri fordonstrafik, ställde sig bakom Lantmäteriets analys att det behövs ändringar och en översyn av anläggningslagen. Därför har jag ställt de frågor som jag har ställt till ministern. Man kan ibland tycka att det är en eller regional angelägenhet, och jag har också hört infrastrukturministern uttrycka att det är kommunernas ansvar att anlägga stråken. Men jag tycker att också vi i har ett ansvar, inte minst när ansvariga myndigheter så tydligt pekar på att det finns utmaningar och problem med lagstiftningen och när också utredningar har ställt sig bakom den analysen. Jag kan tolka svaret som att det inte finns behov av ytterligare åtgärder, utan att de lagstiftningar som vi har och de instrument som finns räcker. Då är min fråga till infrastrukturministern: Hur ser infrastrukturministern på att ansvarig myndighet och utredningar ändå har pekat på att det finns problem med lagstiftningen? Är infrastrukturministern beredd att ändra lagstiftningen? sa följande: Möjligheterna att tillskapa långa strukturer enligt PBL är begränsade. Man säger också följande: Det saknas ett självständigt planinstrument för linjära strukturer och stråk för cyklingsändamål. När vi i olika sammanhang är ute och diskuterar cykling kan vi konstatera att många på kommunnivå vittnar om de svårigheter som finns att anlägga de stråk som är nödvändiga. Visst går det att göra mycket genom samarbete, och det är den bästa vägen, men ibland kanske det inte räcker till. Cykelvägnäten behöver också vara utbyggda och gena för att vi verkligen ska stimulera till cykling. Vi har mycket att lära av länder som , och . Där kan vi konstatera att infrastrukturen, att cykelvägarna och stråken finns, är en förutsättning för att folk ska kunna cykla. Jag blir lite fundersam när infrastrukturministern hänvisar till användning av expropriering. Uppenbarligen har ansvariga myndigheter och utredningar landat i en annan analys. Jag skulle vilja höra hur infrastrukturministern ser på det faktum att man tycker att det behövs lagstiftningsförändringar. Jag tror att det finns väldigt mycket mer vi kan göra, även från sida, för att skapa förutsättningar för cykling. Jag tror också att det bästa alltid är lösningar på frivillig basis. Men jag tror också att man måste lyssna in myndigheters och utredningars problemformuleringar och vill höra vad ministern kan bidra med då propositionen lades fram utan förslag. 87 Statsrådet (S): Som jag sa i mitt svar är cykling och gångtrafik naturligtvis viktiga trafikslag. Inte minst i våra tätorter utgör de ett sätt att ta sig fram utan att det tar mycket plats och utan avgaser. Dessutom är det ett hälsosamt sätt att ta sig fram, till skillnad från många andra transportmedel. Därför är det naturligtvis viktigt att gynna både gång- och cykeltrafik på olika sätt. är det så att det statliga vägnätet har staten ansvar för, medan det är kommunen som har ansvar för andra typer av vägnät för både cykling och gatutrafik. Jag tror att det är viktigt att hålla på den gränsdragningen, därför att det är två olika planeringssätt. Det ena handlar om hur man ska knyta ihop delar i en stad, en tätort eller en kommun, och det andra handlar om större delar, det vill säga av ett mer nationellt intresse. Den uppdelningen finns ju av en anledning. I de fall där cykelvägar anläggs i anslutning till cykelvägar som sträcker sig över längre områden, vilket är vanligt, sker det ofta i anslutning till en allmän väg. Därmed omfattas den av väglagen. Det som man har sagt är att det inte finns någon större vits med eller behov av att ändra lagstiftningen. vill jag igen svara att regeringen har påbörjat ett arbete med att ta fram en cykelstrategi. Avsikten är att arbetet ska ske i nära samverkan med bland annat SKL men också olika intresseorganisationer. Skulle det vid en närmare utredning av detta visa sig att det behövs en ändrad lagstiftning får man naturligtvis överväga det. Men som det ser ut gör regeringen bedömningen att den lagstiftning som finns på det här området är tillräckligt god och ger tillräckliga möjligheter att upplåta mark för ny cykelbana. Som sagt: Det har precis påbörjats ett arbete med att ta fram en cykelstrategi. Om lagstiftningen är ett stort problem kommer säkert en ändring att aktualiseras i utredningen och i arbetet med att ta fram en strategi. Men finns det inga planer på att ändra lagstiftningen. 88 (FP): Jag konstaterar då att infrastrukturministern anser att det inte behövs lagstiftningsförändringar för att underlätta anläggandet av stråk. Jag blir aningen förvånad med tanke på utredningarna och Lantmäteriets rapport. Till civilutskottets beredning av propositionen, som saknade det här lagförslaget, bjöds Lantmäteriet med flera aktörer in. I beredningen kunde vi konstatera att Lantmäteriet vidhöll uppfattningen att det här är en viktig åtgärd. Jag vill också påminna om att jag ändå trodde att även Socialdemokraterna hade identifierat problemet, för det fanns en interpellation, vilken det ju inte blev någon debatt om, från en av S-ledamöterna som tog upp just bekymret med att anlägga stråk och tog upp frågan om anläggningslagen. Därför uppfattade jag att det fanns en ganska stor samsyn bland många i som jobbar med de här frågorna om att det här är en fråga som behöver ses över. Som sagt: Lantmäteriet har upprepat sin ståndpunkt, också formellt sett i ett pm och i civilutskottet. Och så har vi de utredningar som också anfört bekymret. En del av bekymret är att cykling inte ses som ett eget transportslag. Den lagstiftning som vi har, väglagen, handlar om allmänna vägar. Precis som infrastrukturministern säger är det möjligt att anlägga ett cykelstråk i direkt anslutning till en allmän väg, men så fort man inte har den möjligheten blir det stora svårigheter. När det gäller kommunerna är det samma sak. Om det går inom ramen för en kommuns egen kommungräns kan man tillämpa olika typer av lagstiftning och planering, men inte om man ska anlägga de långa stråken. borde man jämföra med hur det är att köra bil. Det är väl väldigt sällan som det slutar med att vägen plötsligt bara försvinner. Ska vi uppmuntra cykling måste vi ha tydliga pendlingsstråk. Inte minst i tätortsregionerna kan man passera en, två eller tre kommuner på sin väg till arbete, fritid och mycket annat.